CELEX: 62001CJ0464
Briuselio konvencija
13 straipsnio pirma pastraipa
Taikymo sąlygos
Sąvoka "vartotojo sutartis"
Ūkininko atliktas čerpių, skirtų fermos, naudojamos tiek privatiems, tiek profesiniams tikslams, stogui dengti, pirkimas

1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselio konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismų
sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32), iš dalies pakeistos 1978 m. spalio 9 d. Konvencija
dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo (OL L 304, p. 1,
ir pakeistas tekstas – p. 77), 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos prisijungimo (OL L 388, p. 1), 1989 m.
gegužės 26 d. Konvencija dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo (OL L 285, p. 1) ir 1996 lapkričio
29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės prisijungimo (OL C 15, 1997, p. 1,
toliau – Briuselio konvencija), 13 straipsnio pirmosios pastraipos išaiškinimo.
2       Šis prašymas pateiktas byloje tarp Johann Gruber, gyvenančio Austrijoje, ir Vokietijos bendrovės
Bay Wa AG
(toliau –
Bay Wa
) dėl tariamai netinkamo su šia bendrove sudarytos sutarties įvykdymo.

Teisinis pagrindas
3       Briuselio konvencijoje numatytos jurisdikcijos taisyklės yra išdėstytos jos II antraštinėje dalyje, susidedančioje iš 2–24 straipsnių.
4       Briuselio konvencijos II antraštinės dalies 1 skirsnyje „Bendrosios nuostatos“ esančio 2 straipsnio pirmojoje pastraipoje
nustatoma ši pagrindinė taisyklė:
„Atsižvelgiant į šios Konvencijos nuostatas, Susitariančiojoje Valstybėje nuolatinę gyvenamąją vietą turintiems asmenims,
kad ir kokia būtų jų pilietybė, byla keliama tos valstybės teismuose.“
5       Tame pačiame Briuselio konvencijos skirsnyje esančio 3 straipsnio pirmojoje pastraipoje nustatoma:
„Susitariančiojoje Valstybėje nuolatinę gyvenamąją vietą turintiems asmenims byla gali būti keliama kitos Susitariančiosios
Valstybės teismuose tik pagal taisykles, išdėstytas šios antraštinės dalies 2–6 skirsniuose.“
6       Briuselio konvencijos 5–18 straipsniuose, kurie sudaro II antraštinės dalies 2–6 skirsnius, numatomos specialiosios, privalomos
ir išimtinės jurisdikcijos taisyklės.
7       Briuselio konvencijos II antraštinės dalies 2 skirsnyje „Specialioji jurisdikcija“ esančio 5 straipsnio 1 punkte numatyta:
„Susitariančiojoje Valstybėje nuolat gyvenančiam asmeniui byla kitoje Susitariančiojoje Valstybėje gali būti keliama:
1)      dėl dalykų, susijusių su sutartimi, – atitinkamos prievolės vykdymo vietos teismuose <...>“
8       Briuselio konvencijos II antraštinės dalies 4 skirsnį „Jurisdikcija byloms dėl vartotojų sutarčių“ sudaro 13–15 straipsniai.
9       Briuselio konvencijos 13 straipsnyje numatoma:
„Bylose dėl sutarties, kurią asmuo sudarė ne tuo tikslu, kuris gali būti laikomas susijusiu su jo veikla ar profesija (toliau
– vartotojas), jurisdikcija nustatoma pagal šį skirsnį, nepažeidžiant 4 straipsnio ir 5 straipsnio 5 punkto, jei tai yra
1)      prekių pirkimo–pardavimo išsimokėtinai sutartis; arba
2)      dalimis grąžinamos paskolos arba kurio nors kito tipo kreditavimo prekėms pirkti sutartis; arba
3)      prekių tiekimo ar paslaugų teikimo sutartis ir jeigu:
a)      valstybėje, kurioje yra vartotojo nuolatinė gyvenamoji vieta, iki sutarties sudarymo jis gavo konkretų pasiūlymą arba sužinojo
apie jį iš reklamos;
ir
b)      toje valstybėje vartotojas ėmėsi veiksmų, reikalingų sutarčiai sudaryti.
<...>“
10     Briuselio konvencijos 14 straipsnio pirmojoje pastraipoje nustatyta:
„Vartotojas gali kelti bylą kitai sutarties šaliai arba Susitariančiosios Valstybės, kurioje ta šalis turi nuolatinę gyvenamąją
vietą ar buveinę, teismuose arba Susitariančiosios Valstybės, kurioje jis pats turi nuolatinę gyvenamąją vietą ar buveinę,
teismuose.“
11     Nuo šios jurisdikcijos taisyklės galima nukrypti tik laikantis Briuselio konvencijos 15 straipsnyje nustatytų taisyklių.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
12     Iš pagrindinės bylos medžiagos matyti, kad ūkininkui J. Gruber priklauso Aukštutinėje Austrijoje, netoli nuo sienos su Vokietija,
esanti ferma, kurios statiniai yra išdėstyti kvadratu („Vierkanthof“). Jis ir jo šeima gyvena dvylikoje jos kambarių. Fermoje
taip pat laikoma per 200 kiaulių, yra angaras technikai ir grūdų silosui. Fermoje laikoma nuo 10 iki 15 % visų fermai reikalingų
pašarų. Privatiems poreikiams naudojama fermos dalis sudaro truputį daugiau nei 60 % viso naudingo fermos ploto.
13
Bay Wa
Vokietijoje turi keletą atskirai valdomų įmonių. Pockinge (Vokietija), netoli nuo Austrijos sienos, jai priklauso statybinių
medžiagų verslas ir statybų bei sodininkystės parduotuvė. Šis
Bay Wa
padalinys išleido reklaminę brošiūrą, kuri buvo platinama ir Austrijoje.
14     J. Gruber, kuris norėjo pakeisti savo fermos stogo čerpes, sužinojo apie šį reklaminį leidinį, kuris buvo pridėtas prie „Braunauer
Rundschau“ – platinamo periodinio laikraščio, skirto namų ūkiui. Čerpės, kurias siūlė įsigyti
Bay Wa
statybinių medžiagų skyrius Pockinge, šioje brošiūroje nebuvo minimos.
15     J. Gruber keletą kartų skambino
Bay Wa
ir, prisistatydamas bei nurodydamas savo gyvenamąją vietą, tačiau neminėdamas, kad yra ūkininkas, jos darbuotojo teiravosi
apie čerpių rūšis ir jų kainas. Darbuotojas jam pateikė pasiūlymą telefonu, tačiau J. Gruber norėjo apžiūrėti čerpes jų pardavimo
vietoje. Apsilankymo
Bay Wa
metu darbuotojas jam pateikė raštu išdėstytą 1998 m. liepos 23 d. pasiūlymą. Per šį susitikimą J. Gruber informavo
Bay Wa
darbuotoją, kad jam priklauso žemės ūkio įmonė ir jis nori perdengti savo fermos stogą. Jis taip pat paminėjo, kad jam priklauso
pagalbiniai pastatai, daugiausia naudojami ūkio tikslams, tačiau aiškiai nenurodė, ar pastatas, kurio stogas bus dengiamas,
naudojamas verslui, ar privatiems tikslams. Kitą dieną J. Gruber paskambino iš Austrijos ir pareiškė, kad jis priima
Bay Wa
pasiūlymą.
Bay Wa
užsakymo patvirtinimą išsiuntė faksu J. Gruber bankui Austrijoje.
16     J. Gruber teigimu, atskirų
Bay Wa
parduotų čerpių, kuriomis ji uždengė jo fermos stogą, spalvos smarkiai skyrėsi, nors buvo garantuota, kad visų čerpių spalva
bus identiška, todėl stogą reikėjo perdengti. J. Gruber nusprendė kreiptis į teismą remdamasis garantija ir pardavėjo atsakomybe,
dėl čerpių pirkimo kainos (258 123 ATS) ir stogo perdengimo kainos (141 877 ATS) atlyginimo, ir dėl to, kad būtų pripažinta
pardavėjo atsakomybė už bet kokias kitas galimas išlaidas.
17     Šiuo tikslu 1999 m. gegužės 26 d. J. Gruber pareiškė ieškinį
Landesgericht Steyr
(Austrija), kurį pagal 1895 m. rugpjūčio 1 d. Įstatymo dėl paprastų teismų jurisdikcijos ir teritorinės jurisdikcijos civilinėse
bylose 28 straipsnį
Oberster Gerichtshof
paskyrė kompetentingu teismu Austrijoje (
Jurisdiktionsnorm
, RGBl. 111).
18     2000 m. lapkričio 29 d. Sprendimu
Landesgericht Steyr
atmetė
Bay Wa
pateiktą prieštaravimą dėl kompetencijos ir nusprendė, kad jis yra kompetentingas spręsti šią bylą.
19     Anot šio teismo, visos Briuselio konvencijos 13 straipsnio taikymo sąlygos yra patenkintos. Jei sutartis turi dvejopą tikslą,
reikia nustatyti, kuris tikslas – verslo ar privatus – yra svarbesnis. Kadangi žemės ūkio įmonių atveju sunku atskirti privačią
veiklą nuo profesinės veiklos, šis teismas nusprendė, kad pardavėjas sudarydamas sutartį neturėjo galimybės objektyviai nustatyti,
kuris tikslas yra svarbesnis, todėl, atsižvelgiant į šį netikrumą, sutartis turėtų būti laikoma vartotojo sutartimi. Be to,
Briuselio konvencijos 13 straipsnio 3 dalies a punkto prasme nesvarbu, ar galiausiai vartotojo įsigytas produktas buvo reklamuojamas.
Pakanka, kad buvo reklamuojama konkreti įmonė. Būtent dėl reklamos
Bay Wa
galėjo sudaryti sutartį su J. Gruber, net jei ją užsakė ne tas padalinys, kuris pardavė prekes. Galiausiai sąlyga dėl pardavėjo
„konkretaus pasiūlymo“ šiuo atveju taip pat išpildoma, nes J. Gruber gavo pasiūlymą telefonu. Ar jis buvo priimtas, šiuo atveju
neturi įtakos.
20     2001 m. vasario 1 d. sprendimu
Oberlandesgericht Linz
(Austrija) patenkino
Bay Wa
apeliacinį skundą ir atmetė J. Gruber ieškinį vadovaudamasis tuo, jog Austrijos teismai nėra kompetentingi spręsti šį ginčą.
21
Oberlandesgericht Linz
nuomone, tam, kad būtų galima nustatyti vartotojo sutarties buvimą Briuselio konvencijos 13 straipsnio prasme, reikia, kad
sutartis būtų su atitinkamo asmens verslu ar profesine veikla nesusijęs aktas. Nustatant sutarties paskirtį paslaugų gavėjo
ketinimai nėra svarbūs. Kur kas svarbiau atsižvelgti į objektyvias sandorio sudarymo aplinkybes, kurias galėjo žinoti kita
sandorio šalis. Briuselio konvencijos 13–15 straipsniai taikomi tik tuomet, jei suinteresuotas asmuo veikė iš esmės už savo
profesinės veiklos ribų ir jei kita sutarties šalis sutarties sudarymo metu žinojo arba turėjo žinoti apie šią aplinkybę,
o tai vertinama atsižvelgiant į visas objektyviai nustatomas aplinkybes.
22     Remiantis objektyviai
Bay Wa
žinomomis aplinkybėmis, šio sandorio paskirtis buvo iš esmės susijusi su verslu. Kai ūkininkas perka čerpes savo fermos stogui
dengti, tai,
prima facie
, yra susiję su jo žemės ūkio verslu. Žemės ūkio verslo atveju ferma pagal savo prigimtį yra verslui skirtas statinys, kuriame
taip pat gyvena ūkininkas ir jo šeima, nors tai ir nėra pagrindinė šio statinio paskirtis. Dažniausiai fermoje gyvenama dėl
to, kad užsiimama žemės ūkio veikla, ir todėl gyvenimas fermoje yra tiesiogiai susijęs su šia veikla; didžioji visuomenės
dalis fermą supranta kaip ūkininko darbo vietą. J. Gruber pareiškus, kad jam priklauso žemės ūkio verslas ir jis nori pakeisti
savo fermos stogo čerpes,
Bay Wa
buvo sudarytos sąlygos pagrįstai manyti, kad jis veikė profesiniais interesais. Faktai dėl plotų, naudojamų privatiems ir
verslo tikslams, santykio negali pakeisti šios išvados, nes
Bay Wa
apie tai nebuvo informuota. Pardavėjas neturėjo pagrindo manyti, kad J. Gruber čerpes naudos išimtinai ar daugiausia privatiems
tikslams. Galiausiai, pardavėjo požiūriu, didelis perkamų čerpių kiekis (iš viso 24 000 čerpių) pagrįstai galėjo būti laikomas
lemiančiu veiksniu, leidžiančiu daryti išvadą, kad pastatas daugiausia naudojamas profesinei veiklai.
23     Dėl 2001 m. vasario 1 d.
Oberlandesgericht Linz
sprendimo J. Gruber padavė kasacinį skundą
Oberster Gerichtshof
.
24     Grįsdamas savo kasacinį skundą J. Gruber teigia, kad tam, jog jis būtų laikomas vartotoju Briuselio konvencijos 13 straipsnio
prasme, pagrindinis sandorio tikslas turi būti privataus pobūdžio. Šiuo atveju ferma daugiau naudojama privatiems, o ne profesiniams
tikslams. Jis taip pat teigia, kad sutartį su vartotoju sudaranti šalis turi pareigą pasidomėti ir informuoti savo klientą,
nes ji yra atsakinga už galimą klaidą. Jo nuomone,
Bay Wa
aptariamoje situacijoje turėjo pakankamą pagrindą daryti prielaidą, kad ferma daugiausia naudojama privatiems tikslams, o
kilus dėl to abejonių, ji privalėjo pasiteirauti pirkėjo. Be to, prieš čerpių pirkimą
Bay Wa
reklamavosi Austrijoje, ir būtent ši reklama lėmė J. Gruber sutarties su šia įmone sudarymą, nes prieš tai apie jos egzistavimą
jis nežinojo. Galiausiai sutarčiai sudaryti reikalingų veiksmų J. Gruber ėmėsi Austrijoje.
25
Bay Wa
atsako, kad žemės ūkio versle ferma visų pirma yra darbo vieta ir kad joje naudojamos medžiagos negali būti perkamos sudarant
vartotojų sutartis. Šioje byloje naudojimas privatiems tikslams buvo menkas, o
Bay Wa
apie tokį naudojimą nieko nežinojo. Teisinis vartotojo statusas turi būti aiškus, nes, kaip rodo šis atvejis, iš pirmo žvilgsnio
galima manyti, jog jis veikia siekdamas profesinių tikslų. Kita sandorio šalis neturi pareigos domėtis šiuo klausimu. Kilus
abejonių dėl to, ar kita šalis yra vartotojas, Briuselio konvencijos taisyklės dėl jurisdikcijos byloms dėl vartotojų sutarčių
netaikomos. Be to,
Bay Wa
statybinių medžiagų padalinys, kuriame buvo užsakytos čerpės, nebuvo minimas reklaminiame leidinyje, ten buvo reklamuojama
šios įmonės statybos ir sodininkystės parduotuvė, kuri čerpių neparduoda. Bet kuriuo atveju čerpės nebuvo reklamuojamos. Veiksmų,
reikalingų sutarčiai sudaryti, buvo imtasi ne Austrijoje, o Vokietijoje, nes pagal Vokietijos įstatymus pasiūlymo priėmimas
telefonu yra valios išreiškimas, kurį dar reikia priimti, o pardavėjas užsakymą patvirtino faksu iš Vokietijos. Kai oferta
ir akceptas nėra daromi tuo pat metu, kaip buvo šiuo atveju, kai užsakymas buvo padarytas telefonu vadovaujantis ankstesniu
pasiūlymu, sutartis laikoma sudaryta ten, kur yra nuolatinė atsakovo buveinė.
26
Oberster Gerichtshof
pažymi, kad nors iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad Briuselio konvencijos taisyklės dėl jurisdikcijos byloms dėl
vartotojų sutarčių yra nukrypimas nuo principo, įtvirtinančio, kad jurisdikcija priklauso tos šalies teismams, kurioje atsakovas
turi nuolatinę gyvenamąją vietą, ir todėl vartotojo sąvoka turėtų būti aiškinama siaurai, Teisingumo Teismas dar nėra išaiškinęs
tam tikrų Briuselio konvencijos 13 straipsnio taikymo sąlygų, kurios yra ginčijamos jo nagrinėjamoje byloje.
27     Manydamas, kad jo nagrinėjamos bylos išsprendimas priklauso nuo Briuselio konvencijos išaiškinimo,
Oberster Gerichtshof
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1)      Ar sprendžiant klausimą dėl to, ar asmuo yra „vartotojas“ Briuselio konvencijos 13 straipsnio prasme, kai sandoris sudarytas
iš dalies siekiant privačių tikslų, reikia nustatyti, kuris tikslas – privatus ar profesinis – yra svarbesnis ir kokiais kriterijais
reikia vadovautis norint tai nustatyti?
2)      Ar nustatant sandorio tikslą reikia atsižvelgti į aplinkybes, kurias kita su vartotoju sudarytos sutarties šalis galėjo objektyviai
žinoti?
3)      Ar kilus abejonių, sutartis, kuri gali būti laikoma sudaryta siekiant tiek privačių, tiek profesinių tikslų, turėtų būti laikoma
vartotojo sutartimi?
4)      Ar sutartis buvo sudaryta po reklamos Briuselio konvencijos 13 straipsnio pirmosios pastraipos 3 dalies a punkto prasme, jei
būsimas vartotojo kontrahentas vartotojo valstybėje iš tiesų reklamavosi platindamas reklaminę brošiūrą, tačiau joje nebuvo
reklamuojamos vėliau vartotojo įsigytos prekės?
5)      Ar buvo sudaryta sutartis su vartotoju Briuselio konvencijos 13 straipsnio 3 dalies a punkto prasme, jei pardavėjas kitoje
valstybėje gyvenančiam pirkėjui pateikė ofertą telefonu, ši oferta nebuvo akceptuota, bet pirkėjas įsigijo tą patį produktą,
kuris buvo siūlomas ofertoje, po to, kai gavo rašytinį pasiūlymą?
6)      Ar vartotojas savo valstybėje ėmėsi veiksmų, reikalingų sutarčiai sudaryti Briuselio konvencijos 13 straipsnio pirmosios pastraipos
3 dalies b punkto prasme, jei valstybėje, kurioje yra jo nuolatinė gyvenamoji vieta, telefonu priėmė pasiūlymą, kuris buvo
parengtas jo kontrahento buveinės valstybėje?“

Dėl pirmų trijų klausimų
28     Savo pirmais trimis klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės
klausia, ar Briuselio konvencijoje numatytos taisyklės dėl jurisdikcijos turi būti aiškinamos taip, kad tokia sutartis, kokia
nagrinėjama pagrindinėje byloje, kuri iš dalies yra susijusi tiek su privačia, tiek su profesine veikla, turi būti laikoma
vartotojo sutartimi Briuselio konvencijos 13 straipsnio prasme.
29     Iš
Oberster Gerichtshof
nutarties dėl prejudicinių klausimų matyti, kad jis iš esmės klausia, ar sutarčiai, kuri turi dvejopą tikslą, pavyzdžiui,
tokiai, kokią J. Gruber sudarė su
Bay Wa
, taikomos specialios Briuselio konvencijos 13–15 straipsniuose įtvirtintos jurisdikcijos taisyklės ir, jei taip, kokiomis
sąlygomis. Tiksliau kalbant, nacionalinis teismas norėtų sužinoti, į kokias aplinkybes jis turi atsižvelgti vertindamas tokią
sutartį, kokią reikšmę turi tai, ar sandoriu, dėl kurio buvo sudaryta sutartis, buvo siekiama labiau privačių, ar profesinių
interesų, taip pat aplinkybė, kad sutarties šalies, kuriai teikiamos paslaugos, kontrahentas žinojo sutarties tikslą ir jos
sudarymo aplinkybes.
30     Pirmiausia reikėtų priminti, kad Briuselio konvencijos II antraštinės dalies 4 skirsnyje nustatomos jurisdikcijos taisyklės
byloms dėl vartotojų sutarčių. Briuselio konvencijos 13 straipsnio pirmojoje pastraipoje šios sutarties sąvoka apibrėžiama
kaip „sutartis, kurią asmuo sudarė ne tuo tikslu, kuris gali būti laikomas susijusiu su jo veikla ar profesija“.
31     Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Briuselio konvencijoje vartojamos sąvokos, tarp jų ir sąvoka „vartotojas“ 13–15 šios
konvencijos straipsnių prasme, siekiant užtikrinti jų aiškinimo vienodumą visose Susitariančiose Valstybėse, turi būti aiškinamos
atskirai, pirmiausia remiantis Briuselio konvencijos sistema ir tikslais (žr.,
inter alia
, 1978 m. birželio 21 d. Sprendimo
Bertrand
, 150/77, Rink. p. 1431, 14–16 punktus; 1993 m. sausio 19 d. Sprendimo
Shearson Lehman Hutton
, C‑89/91, Rink. p. I‑139, 13 punktą; 1997 m. liepos 3 d. Sprendimo
Benincasa
, C‑269/95, Rink. p. I‑3767, 12 punktą; 1999 m. balandžio 27 d. Sprendimo
Mietz
, C‑99/96, Rink. p. I‑2277, 26 punktą ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
Gabriel
, C‑96/00, Rink. p. I‑6367, 37 punktą).
32     Pirmiausia Briuselio konvencijos sistemoje galioja jos 2 straipsnio 1 dalyje numatytas bendras principas, įtvirtinantis, kad
jurisdikcija priklauso tos Susitariančiosios Valstybės, kurios teritorijoje atsakovas turi nuolatinę gyvenamąją vietą, teismams,
o konvencija tik kaip išimtį iš šio principo numato baigtinį sąrašą atvejų, kai atsakovą galima paduoti į teismą kitos Susitariančiosios
Valstybės teisme. Dėl to išimtys iš bendrojo principo turi būti aiškinamos siaurai, t. y., kad aiškinimas neišeitų už konvencijoje
numatytų atvejų ribų (žr.,
inter alia
, minėtų sprendimų
Bertrand
17 punktą;
Shearson Lehman Hutton
14–16 punktus;
Benincasa
13 punktą ir
Mietz
27 punktą).
33     Toks aiškinimo būdas pirmiausia turėtų būti taikomas tokios jurisdikcijos taisyklės atveju, kuri numatyta Briuselio konvencijos
14 straipsnyje ir leidžia vartotojui konvencijos 13 straipsnio pirmosios pastraipos prasme paduoti atsakovą į teismą toje
Susitariančiojoje Valstybėje, kurios teritorijoje yra vartotojo nuolatinė gyvenamoji vieta. Išskyrus aiškiai numatytus atvejus,
ši konvencija neskatina jurisdikcijos suteikimo valstybės, kurioje yra ieškovo gyvenamoji vieta, teismams (žr. 1990 m. sausio
11 d. Sprendimo
Dumez France ir Tracoba
, C‑220/88, Rink. p. I‑49, 16 ir 19 punktus; minėtų sprendimų
Shearson Lehman Hutton
17 punktą;
Benincasa
14 punktą ir 2004 m. birželio 10 d. Sprendimo
Kronhofer
, C‑168/02, Rink. p. I‑0000, 20 punktą).
34     Antra, Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, kad Briuselio konvencijos II antraštinės dalies 4 skirsnyje numatytomis
specialiomis taisyklėmis, nukrypstančiomis tiek nuo 2 straipsnio pirmoje dalyje nustatytos bendrosios taisyklės, tiek nuo
5 straipsnio 1 punkte numatytų specialiosios jurisdikcijos taisyklių, siekiama tinkamai apsaugoti vartotoją, laikomą ekonomiškai
silpnesne ir mažiau patirties teisės srityje nei jo kontrahentas verslininkas turinčia sutarties šalimi, kuris neturėtų atsisakyti
savo teisės kreiptis į teismą dėl to, kad yra priverstas paduoti ieškinį toje Susitariančioje Valstybėje, kurioje įsteigta
kita sutartį sudariusi šalis (žr.,
inter alia
, minėtų sprendimų
Shearson Lehman Hutton
18 punktą ir
Gabriel
39 punktą).
35     Įvertinęs Briuselio konvencijos nustatytų jurisdikcijos taisyklių sistemą ir tikslą, kuriam pasiekti II antraštinės dalies
4 skirsnyje buvo nustatytos specialios taisyklės, Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad šios nuostatos susijusios tik su privačiais
galutiniais vartotojais, neveikiančiais verslo ar profesiniais interesais, ir jos negali būti taikomos asmenims, kuriems nereikia
tokios apsaugos (žr.,
inter alia
, minėtų sprendimų
Bertrand
21 punktą;
Shearson Lehman Hutton
19 bei 22 punktus;
Benincasa
15 punktą ir
Gabriel
39 punktą).
36     Sprendimo
Benincasa
16–18 punktuose Teisingumo Teismas patikslino, kad sąvoka „vartotojas“ Briuselio konvencijos 13 straipsnio pirmosios pastraipos
ir 14 straipsnio pirmosios pastraipos prasme turėtų būti aiškinama siaurai, atsižvelgiant į šio asmens padėtį konkrečios sutarties
kontekste pagal tos sutarties pobūdį ir tikslus, o ne į subjektyvią šio asmens padėtį, be to, tas pats asmuo tam tikruose
sandoriuose gali būti laikomas vartotoju, o kituose – ūkio subjektu. Iš to Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad Briuselio
konvencijoje nustatytos specialios taisyklės, skirtos apsaugoti vartotoją kaip silpnesniąją šalį, taikomos tik sutartims,
kurios buvo sudarytos siekiant patenkinti privačius asmens poreikius ir kurios niekaip nėra susijusios su jo verslu ar profesija,
o ši apsauga nėra pateisinama tuomet, jei sutartis buvo sudaryta siekiant su profesine veikla susijusių tikslų.
37     Iš to išplaukia, kad Briuselio konvencijos 13–15 straipsniuose nustatytos specialios jurisdikcijos taisyklės iš esmės taikomos
tik tuomet, kai tarp šalių sudarytos sutarties tikslas nėra atitinkamų prekių ar paslaugų naudojimas profesiniams tikslams.
38     Vadovaujantis šiais principais reikėtų išnagrinėti klausimą, ar ir kokia dalimi tokiai sutarčiai, kokia nagrinėjama pagrindinėje
byloje, iš dalies susijusiai su profesine ir iš dalies – su privačia veikla, gali būti taikomos 13–15 straipsniuose nustatytos
specialios jurisdikcijos taisyklės.
39     Šiuo atžvilgiu vien iš Briuselio konvencijos 13–15 straipsnių tikslo tinkamai apsaugoti asmenį, laikomą silpnesniąja šalimi,
aiškiai matyti, kad šiomis nuostatomis iš esmės negali pasinaudoti asmuo, kuris sudaro sutartį siekdamas iš dalies su verslu
ar profesija susijusio tikslo, kurio dėl to tik iš dalies negalima priskirti šiai veiklai. Kitokia taisyklė galėtų būti taikoma
tik tuomet, jei ryšys tarp sutarties ir asmens profesinės veiklos būtų toks silpnas, kad būtų laikytinas menku, ir todėl vertinant
visas sandorio, dėl kurio buvo sudaryta sutartis, aplinkybes būtų visiškai nesvarbus.
40     Iš tiesų, kaip išvados 40 ir 41 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, jeigu asmuo sudarė sutartį, siekdamas su savo profesija
susijusių tikslų, jis turi būti laikomas esančiu lygiavertėje padėtyje su kita sutarties šalimi, ir todėl ypatinga apsauga,
kurią Briuselio konvencija numato vartotojams, šiuo atveju nėra pateisinama.
41     Šiai išvadai jokios įtakos nedaro aplinkybė, kad nagrinėjama sutartimi siekiama ir privačių tikslų, ir ji galioja nepriklausomai
nuo privačių ar profesinių tikslų santykio, kurių siekiant prekės ar paslaugos gali būti naudojamos, ir netgi tuomet, jei
jos būtų naudojamos daugiausia privatiems tikslams, nebent naudojimas profesiniams tikslams būtų visiškai nereikšmingas.
42     Todėl, kai sutartis sudaryta siekiant dvigubo tikslo, tam, kad nebūtų taikomi Briuselio konvencijos 13–15 straipsniai, nėra
būtina, jog prekės ar paslaugos būtų naudojamos daugiausia profesiniams tikslams.
43     Tokį aiškinimą patvirtina ir aplinkybė, kad vartotojo sąvoka Briuselio konvencijos 13 straipsnio pirmojoje pastraipoje akivaizdžiai
yra aprašyta siaurai ir joje naudojama neigiama sakinio konstrukcija („<...> sutarties, kurią asmuo sudarė ne tuo tikslu,
kuris gali būti laikomas susijusiu su jo veikla ar profesija <...>“). Be to, vartotojo sutarties sąvoka turi būti aiškinama
siaurai, nes su tuo susijusi išimtinė ieškovo nuolatinės gyvenamosios vietos teismų jurisdikcija yra išimtis iš konvencijos
2 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatytos pagrindinės jurisdikcijos taisyklės (žr. šio sprendimo 32 ir 33 punktus).
44     Toks aiškinimas būtinas ir todėl, kad sutartį galima kvalifikuoti tik įvertinus jos visumą, nes, kaip Teisingumo Teismas ne
kartą yra nusprendęs, vienas esminių Briuselio konvencijos tikslų – išvengti, kad tas pats teisinis santykis būtų teismingas
keliems teismams (žr.,
inter alia
, 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo
Besix
, C‑256/00, Rink. p. I‑1699, 27 punktą; minėto sprendimo
Gabriel
57 punktą ir 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo
DFDS Torline
, C‑18/02, Rink. p. I‑0000, 26 punktą).
45     Aiškinimas, pagal kurį Briuselio konvencijos 13 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyto vartotojo statuso netenkama, jei
prekės ar paslaugos naudojamos siekiant tikslo, kuris nėra visiškai nereikšmingai susijęs su profesine asmens veikla, taip
pat labiausiai atitinka teisinio tikrumo reikalavimą ir reikalavimą, kad galimas atsakovas galėtų iš anksto numatyti kompetentingą
teismą, kurie sudaro Briuselio konvencijos pagrindą (žr.,
inter alia
, minėto sprendimo
Besix
24–26 punktus).
46     Atsižvelgiant į įprastas įrodinėjimo naštos taisykles, asmuo, kuris siekia remtis Briuselio konvencijos 13–15 straipsniais,
privalo įrodyti, kad nagrinėjamos dvigubą tikslą turinčios sutarties profesinis tikslas yra visiškai nereikšmingas, o jo priešinga
šalis turi turėti teisę pateikti priešingų įrodymų.
47     Taigi bylą nagrinėjantis teismas, atsižvelgdamas į jam pateiktus įrodymus, turi nuspręsti, ar nagrinėjama sutartimi buvo siekiama
patenkinti atitinkamo asmens poreikius, kurie nėra visiškai nereikšmingai susiję su jo veikla arba profesija, ar, priešingai,
naudojimas profesiniam tikslui buvo visiškai nereikšmingas. Tai atlikdamas, nacionalinis teismas turės atsižvelgti ne tik
į sutarties turinį, pobūdį ir tikslą, bet ir į objektyvias jos sudarymo aplinkybes.
48     Dėl prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo klausimo, ar būtina, kad tariamo vartotojo kontrahentas žinotų sandorio,
dėl kurio buvo sudaryta sutartis, tikslus ir sutarties sudarymo aplinkybes, pažymėtina, kad, siekdamas palengvinti įrodymų
rinkimą ir jų vertinimą, bylą nagrinėjantis teismas turėtų pirmiausia remtis įrodymais, kurie objektyviai matomi iš bylos
medžiagos.
49     Jei šių įrodymų teismui pakanka nustatyti, kad sutartimi buvo siekiama patenkinti atitinkamo asmens poreikius, kurie nėra
visiškai nereikšmingai susiję su jo veikla ar profesija, Briuselio konvencijos 13–15 straipsniai bet kokiu atveju nebūtų taikomi
dėl to, kad jie nustato išimčių iš šia konvencija įtvirtintos jurisdikcijos sistemos. Todėl tokiu atveju visiškai nebūtina
nustatyti, ar kontrahentas galėjo žinoti apie profesinius tikslus.
50     Tačiau jei objektyvių bylos medžiagos matomų aplinkybių nepakanka teisiškai įrodyti, kad dvigubą tikslą turinčia sutartimi
buvo siekiama profesinių tikslų, kurių negalima laikyti visiškai nereikšmingais, tokia sutartis iš esmės turėtų būti laikoma
sudaryta vartotojo Briuselio konvencijos 13–15 straipsnių prasme, nes kitaip būtų panaikintas praktinis šių nuostatų veiksmingumas.
51     Tačiau, atsižvelgiant į išimtinį Briuselio konvencijos 13–15 straipsniais nustatytos apsaugos pobūdį, bylą nagrinėjantis teismas
tokiu atveju taip pat turės nustatyti, ar kita sutarties šalis pagrįstai galėjo nežinoti apie neprofesinį sandorio tikslą,
nes iš tikrųjų tariamas vartotojas savo elgesiu būsimam sutarties partneriui sukėlė įspūdį, kad veikia profesiniais interesais.
52     Taip būtų, pavyzdžiui, tuomet, jei privatus asmuo, nepateikdamas jokios papildomos informacijos, užsakytų daiktus, kurie gali
būti naudojami jo profesinėje veikloje, naudotų tam popierių laiškams su verslo logotipu, prašytų pristatyti prekes jo verslo
adresu arba minėtų galimybę susigrąžinti pridėtinės vertės mokestį.
53     Tokiu atveju Briuselio konvencijos 13–15 straipsniuose numatytos ypatingos jurisdikcijos taisyklės byloms dėl vartotojų sutarčių
būtų netaikomos netgi tuomet, jei sutartimi nesiekiama patenkinti profesinių poreikių, kurių negalima laikyti visiškai nereikšmingais,
nes dėl įspūdžio, kurį privatus asmuo sukėlė sąžiningam kontrahentui, laikytina, kad jis atsisakė šių straipsnių teikiamos
apsaugos.
54     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmus tris klausimus reikia atsakyti taip: jurisdikciją reglamentuojančios Briuselio
konvencijos nuostatos turėtų būti aiškinamos taip:
–       asmuo, kuris sudarė sutartį dėl prekių, iš dalies skirtų profesiniam, o iš dalies – privačiam naudojimui, negali remtis Briuselio
konvencijos 13–15 straipsnių jurisdikcijos taisyklėmis, išskyrus tuos atvejus, kai naudojimas profesiniams tikslams yra menkas,
ir todėl visiškai nesvarbus bendrame atitinkamo sandorio kontekste, tačiau tai, kad ne profesinio naudojimo tikslas yra svarbesnis,
neturi reikšmės,
–       ar nagrinėjama sutartis buvo sudaryta siekiant patenkinti suinteresuoto asmens su verslu susijusius poreikius, kurių negalima
laikyti nesvarbiais, ar, priešingai, verslo ir profesiniai tikslai buvo nereikšmingi, turi nuspręsti bylą nagrinėjantis teismas,
–       tai darydamas teismas turi atsižvelgti į visas byloje pateikiamas faktines aplinkybes, tačiau nereikia atsižvelgti į aplinkybes
ar požymius, kuriuos, sudarant sutartį, galėjo žinoti kita sutarties šalis, išskyrus tuos atvejus, kai asmuo, kuris remiasi
vartotojo statusu, savo elgesiu kitai sutarties šaliai sudarė pagrįstą įspūdį, kad veikia profesiniais interesais.

Dėl paskutinių trijų klausimų
55     Atsižvelgiant į tai, kad paskutiniai trys klausimai buvo užduoti tik tam atvejui, jei būtų pripažintas vartotojo statusas
Briuselio konvencijos 13 straipsnio pirmosios pastraipos prasme, ir į atsakymus, pateiktus į šiuos tris klausimus, nebereikia
atsakyti į paskutinius tris klausimus, susijusius su kitomis šios nuostatos taikymo sąlygomis.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
56     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismų sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo, iš dalies
pakeistos 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos
Karalystės prisijungimo, 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos prisijungimo, 1989 m. gegužės 26 d. Konvencija
dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo bei 1996 m. lapkričio 29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos,
Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės prisijungimo, jurisdikcijos taisykles reikia aiškinti taip:
–
asmuo, kuris sudarė sutartį dėl prekių, iš dalies skirtų profesiniam, o iš dalies privačiam naudojimui, negali remtis Briuselio
konvencijos 13–15 straipsnių jurisdikcijos taisyklėmis, išskyrus tuos atvejus, kai naudojimas profesiniams tikslams yra menkas,
ir todėl visiškai nesvarbus bendrame atitinkamo sandorio kontekste, tačiau tai, kad ne profesinio naudojimo tikslas yra svarbesnis,
neturi reikšmės,
–
ar nagrinėjama sutartis buvo sudaryta siekiant patenkinti suinteresuoto asmens su verslu susijusius poreikius, kurių negalima
laikyti nesvarbiais, ar, priešingai, verslo ir profesiniai tikslai buvo nereikšmingi, turi nuspręsti bylą nagrinėjantis teismas,
–
tai darydamas teismas turi atsižvelgti į visas byloje pateikiamas faktines aplinkybes, tačiau nereikia atsižvelgti į aplinkybes
ar požymius, kuriuos, sudarant sutartį, galėjo žinoti kita sutarties šalis, išskyrus tuos atvejus, kai asmuo, kuris remiasi
vartotojo statusu, savo elgesiu kitai sutarties šaliai sudarė pagrįstą įspūdį, kad veikia profesiniais interesais.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.