CELEX: 62002CJ0220
Vienodo darbuotojų vyrų ir moterų darbo užmokesčio principas
Darbo užmokesčio sąvoka
Atsižvelgimas į karinės tarnybos laikotarpį, skaičiuojant išeitinę išmoką
Galimybė lyginti karinę tarnybą atliekančius darbuotojus ir darbuotojas moteris, kurios po gimdymo atostogų naudojasi vaiko priežiūros atostogomis, į kurių trukmę nėra atsižvelgiama skaičiuojant išeitinę išmoką

2002 m. gegužės 22 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2002 m. birželio 14 d.,
Oberster Gerichtshof
pagal EB sutarties 234 straipsnį pateikė tris prejudicinius klausimus dėl EB sutarties 141 straipsnio ir 1975 m. vasario
10 d. Tarybos direktyvos 75/117/EEB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų vienodo vyrų ir moterų darbo užmokesčio principo
taikymui, suderinimo (OL L 45, p. 19) 1 straipsnio išaiškinimo.
Šie klausimai buvo iškelti byloje tarp
Österreichischer Gewerkschaftsbund, Gewerkschaft der privatangestellten
(toliau –
Gewerkschaftsbund
), privataus sektoriaus darbuotojų profsąjungos, ir
Wirtschaftskammer Österreich
, Austrijos pramonės ir prekybos rūmų, dėl vienodų išeitinių išmokų abiejų lyčių darbuotojams reikalavimo.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisė
EB sutarties 141 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodyta:
„1. Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad būtų taikomas principas – už vienodą ar vienodos vertės darbą abiejų lyčių darbuotojams
mokėti vienodą užmokestį.
2. Šiame straipsnyje „užmokestis“ – tai įprastinis bazinis arba minimalus darbo užmokestis arba alga ir bet koks kitas atlygis
grynaisiais arba natūra, kurį darbuotojas tiesiogiai arba netiesiogiai gauna iš darbdavio už savo darbą.“
Direktyvos 75/117 1 straipsnyje numatyta:
„Sutarties 119 straipsnyje [po pakeitimo – 141 straipsnis] išdėstytas vienodo vyrų ir moterų darbo užmokesčio principas, toliau
vadinamas „vienodo darbo užmokesčio principas”, reiškia bet kokios diskriminacijos dėl lyties panaikinimą visų aspektų ir
sąlygų atlyginant už tą patį darbą arba už vienodos vertės darbą atžvilgiu.
Tais atvejais, kai nustatant darbo užmokestį naudojama pareigybių klasifikacijos sistema, ši sistema turi būti grindžiama
vienodais kriterijais, taikomais vyrams ir moterims, ir turi būti parengta taip, kad panaikintų bet kokią diskriminaciją dėl
lyties.“

Nacionalinė teisė
Iš nutarties dėl prejudicinių klausimų matyti, kad nacionaliniai teisės aktai yra tokie, kaip nurodyta toliau.
Atsižvelgimas į nėštumo ir gimdymo atostogų trukmę, skaičiuojant išeitinę išmoką
Pagal
Angestelltengesetz
(įstatymas dėl darbuotojų, BGB1. 1921/292, pakeistas BGB1.I, 2002/100, toliau – AngG) 23 straipsnį, kuris pagal
Arbeiter-Abfertigungsgesetz
(įstatymas dėl išeitinių išmokų) 2 straipsnio 1 dalį taip pat yra taikomas darbininkams, darbuotojai tam tikromis sąlygomis
turi teisę į išeitinę išmoką. Šios išmokos dydis priklauso, visų pirma, nuo darbuotojo stažo.
Pagal
Mutterschutzgesetz1979
(įstatymas dėl motinystės apsaugos, BGB1 1979/221, pakeistas BGB1.I 2002/100, toliau – MSchG) 3 straipsnio 1 dalį nėščios
moterys neturi teisės dirbti paskutines aštuonias savaites iki numatomo gimdymo datos. Iš MSchG 3 straipsnio 3 dalies matyti,
kad pareiga nedirbti nėščioms moterims taikoma ne tik šio aštuonių savaičių periodo metu, jeigu jų darbas sudarytų grėsmę
motinos arba vaiko gyvybei ar sveikatai.
MSchG 5 straipsnio 1 dalis numato, kad moterys neturi dirbti aštuonias savaites po gimdymo. Priešlaikinio gimdymo atveju,
taip pat, jei gimsta daugiau kaip vienas vaikas ar jei buvo taikytas Cezario pjūvis, šis terminas pratęsiamas mažiausia iki
dvylikos savaičių.
Byloje 9 ObA 199/00f
Oberster Gerichtshof
nusprendė, kad į šiuos draudimo dirbti laikotarpius turi būti atsižvelgiama skaičiuojant darbo stažą, kuris taikomas išeitinės
išmokos dydžiui nustatyti. Teismas savo poziciją grindė, visų pirma, tuo, kad teisės aktuose nėra teigiama priešingai.
Po šių periodų darbuotoja pagal MSchG 15 straipsnio 1 dalį turi teisę savo prašymu gauti nemokamų atostogų, kol vaikui sukaks
2 metai, jei vaikas gyvena kartu su ja.  Pagal MSchG 15 straipsnio 2 dalį šios vaiko priežiūros atostogos turi trukti bent
3 mėnesius. Per šias atostogas darbo sutartis negali būti nutraukta ir darbuotoja negali būti atleista. Pagal to paties straipsnio
4 dalį tokios pat garantijos jai taikomos 4 savaites po tokių atostogų pabaigos.
Pagal MSchG 15f straipsnio 1 dalį, „išskyrus, jei susitarta kitaip, nustatant darbuotojo teises pagal jo stažą neatsižvelgiama
į [vaiko priežiūros] atostogų trukmę“.
Atsižvelgimas į karinės tarnybos trukmę, skaičiuojant išeitines išmokas
Pagal
Arbeitsplatz-Sicherungsgesetz
(įstatymas dėl darbo garantijų, BGB1. 1991/683, pakeisto BGB1-I, 1998/30, toliau – APSG) 8 straipsnį, kai „darbuotojo teisės
priklauso nuo jo stažo, į stažą turi būti įskaitomi šie laikotarpiai, per kuriuos išsaugomi darbo santykiai:
1.      Karinės tarnybos laikas
Wehrgesetz
(įstatymas dėl gynybos) 27 straipsnio 1 dalies 1–4 ir 6–8 punktų prasme (po pakeitimo –
Wehrgesetz  2001
19 straipsnio 1 dalies 1–4 ir 6–8 punktai).
2.      Savanoriška karinė tarnyba iki 12 mėnesių pagal sutartį
Wehrgesetz
27 straipsnio 1 dalies 5 punkto prasme (po pakeitimo –
Wehrgesetz  2001
19 straipsnio 1 dalies 5 punktas).
3.      Moterų karinio parengimo tarnyba.
4.      Civilinė tarnyba, kurios metu išsaugomi darbo santykiai“.
APSG 12 straipsnyje nustatyta speciali darbuotojų apsauga nuo darbo sutarties nutraukimo ar jų atleidimo šiais laikotarpiais.
Pagal APSG 13 straipsnio 1 dalies 3 punktą ši apsauga prasideda tada, kai darbuotojas gauna šaukimą atlikti karinę tarnybą,
moterų karinio parengimo tarnybą arba civilinę tarnybą, ir baigiasi paprastai praėjus 1 mėnesiui po tarnybos pabaigos.
Pagal
Wehrgesetz
20 straipsnio 1 dalį visi šauktiniai privalo atlikti šešių mėnesių karinę tarnybą. Jei to reikalauja kariniai interesai,
ši tarnyba gali būti pratęsta kiek reikalauja kariniai poreikiai, bet ne ilgiau kaip iki aštuonių mėnesių.
Prie šią tarnybą atitinkančio laikotarpio reikia pridėti karinių mokymų, kuriuose šauktiniai turi dalyvauti siekdami išlaikyti
savo sugebėjimus bei pasirengti galimoms intervencijos misijoms pagal
Wehrgesetz 2001
19 straipsnio 1 dalies 2 punktą, trukmę. Šių apmokymų trukmė priklauso nuo karinių poreikių, bet paprastai negali viršyti
penkiolikos dienų per metus.
Kartu galima atsižvelgti į kitus laikotarpius, pavyzdžiui, vadų rengimą pagal
Wehrgesetz 2001
19 straipsnio 1 dalies 3 punktą. Šis rengimas vykdomas savanoriškai, o dėl karinių poreikių  – privalomai. Vadų rengimas skirtas
šauktinių mokymui vadovavimo bei įgytos kvalifikacijos išsaugojimui ir gilinimui. Šių mokymų privaloma trukmė pagal 21 straipsnio
1 dalies 1 punktą karininkams yra devyniasdešimt dienų, o pagal 2 punktą kitiems vadams – šešiasdešimt dienų. Tiek pat gali
trukti ir savanoriškas dalyvavimas šiuose mokymuose.
Iš
Wehrgesetz 2001
23 straipsnio 1 dalies matyti, kad aštuonių mėnesių karinę tarnybą atlikusiems šauktiniams gali būti, jeigu jie pareiškė
tokį norą ir jei tai atitinka karinius poreikius, pasiūlyta atlikti savanorišką tarnybą iki šešių mėnesių. Tam tikromis sąlygomis
sutartį galima pratęsti keturiems mėnesiams.
Pagal
Wehrgesetz 2001
37 straipsnio 1 dalį moterys, jei jos pareiškė tokį norą ir jei tai atitinka karinius poreikius, taip pat gali atlikti dvylikos
mėnesių karinio parengimo tarnybą („Ausbildungsdienst“) APSG 8 straipsnio 3 dalies prasme. Jei to reikalauja imperatyviniai
kariniai interesai, tarnyba gali būti pratęsta ne daugiau kaip šešiems mėnesiams. 37 straipsnio 4 dalis numato, kad MSchG
3–9 straipsniai dėl nėščių ir maitinančių krūtimi moterų apsaugos taip pat taikomi karinio parengimo tarnybą atliekančioms
moterims.
Pagal 1986 m.
Zivildienstgesetz
(įstatymas dėl konstitucinės svarbos civilinės tarnybos) 2 straipsnio 1 dalį karinei tarnybai tinkami šauktiniai, kurie atsisako
ją atlikti dėl to, kad dėl savo įsitikinimų negali naudoti ginklo prieš žmones, išskyrus būtinosios ginties ar pagalbos kitam
žmogui atvejus, atlieka civilinę tarnybą. Į tarnybos trukmę atsižvelgiama skaičiuojant ankstesnio darbo stažą taip pat kaip
ir karinės tarnybos atveju.
Be to, reikia pridurti, kad nacionalinės teisės aktai numato ir kitus atostogų laikotarpius, į kuriuos turi būti atsižvelgiama
skaičiuojant išeitinę išmoką. Pavyzdžiui, pagal
Arbeitsverfassungsgesetz
(federalinis įstatymas dėl darbo santykių ir socialinės organizacijos įmonėse, toliau – ArbVG) 119 straipsnio 1 dalį tai
taikoma darbuotojų atstovams, įmonės komiteto nariams mokymosi atostogų atveju.
Kita vertus, į kitų atostogų trukmę nėra atsižvelgiama. Taip yra pagal
Arbeitsvertragsrechts–Anpassungsgesetz
(įstatymas, pakeičianti darbo sutarties įstatymą, toliau – AVRAG) 11 straipsnio 1 dalį tarp darbuotojo ir darbdavio sutartų
mokymosi atostogų atveju arba tarp darbuotojo ir darbdavio sutartų nemokamų atostogų atveju, kurių metu darbo birža jam moka
bedarbio pašalpą arba teikia kitokias paslaugas pagal AVRAG 12 straipsnį.

Pagrindinė byla
Ieškovas pagrindinėje byloje
Gewerkschaftsbund
pateikė
Oberster Gerichtshof
ieškinį dėl to, kad skaičiuojant išeitinės išmokos dydžio nustatymui svarbią stažo trukmę turėtų būti atsižvelgiama į pirmąsias
darbo santykiais susietų darbuotojų vaiko priežiūros atostogas iki aštuonių mėnesių, kaip yra karinės tarnybos arba civilinės
tarnybos atveju.

Gewerkschaftsbund
nuomone, tai, kad pagal MSchG 15f straipsnio 1 dalį skaičiuojant AngG 23 straipsnyje numatytą išeitinę išmoką neatsižvelgiama
į vaiko priežiūros atostogų trukmę, kitaip nei karinės arba civilinės tarnybos atveju, laikytina EB sutarties 141 straipsnyje
uždrausta netiesiogine diskriminacija.
Moterys sudaro 98,253 % besinaudojančių vaiko priežiūros atostogomis asmenų, o vyrai – tik 1,747 %. Tik kai kuriose kolektyvinėse
sutartyse numatyta, kad skaičiuojant darbo stažą bus atsižvelgta į vaiko priežiūros atostogas.
Kita vertus, vyrams privalomos karinės tarnybos arba ją pakeičiančios civilinės tarnybos trukmė yra visiškai įskaičiuojama
nustatant jiems dėl stažo suteikiamas teises. Tokia tarnyba susijusi išimtinai su vyrais. Pavyzdžiui, 2000 m. tik apie šimtą
moterų atliko karinio parengimo tarnybą.
Profsąjunga iš to daro išvadą, kad toks nevienodas daugiausia moterų, kurios naudojasi vaiko priežiūros atostogomis, ir daugiausia
vyrų, kurie atlieka karinę arba civilinę tarnybą, traktavimas reiškia netiesioginę diskriminaciją.

Oberster Gerichtshof
nurodo, kad skaičiuojant išeitinę išmoką paprastai pagal įstatymą neturi būti atsižvelgiama į neapmokamų atostogų trukmę,
jei atostogos suteikiamos darbuotojo prašymu, išskyrus nacionalinių įstatymų numatytą atvejį, kai šis darbuotojas atostogų
pageidauja dėl svarbių priežasčių, leidžiančių jam nutraukti darbo santykius, išsaugant teisę į išeitinę išmoką.
Klausimą pateikęs teismas nurodo: kiek tai susiję su darbuotojo sprendimu toliau pačiam rūpintis savo vaiku, pasibaigus šešioliktai
gimdymo atostogų savaitei, 1999 m. rugsėjo 14 d. Teisingumo Teismas sprendime
Gruber
(C-249/97, Rink. p. I-5295, 32 ir kiti punktai) jau nurodė, kad AngG 26 straipsnyje ir
Gewerbeordnung
1859 (toliau – GewO 1859) 82a straipsnyje nurodytos svarbios priežastys, dėl kurių darbuotojas pirma laiko nutraukia darbo
sutartį, skiriasi nuo būtinybės pačiam rūpintis savo vaiku. Teisingumo Teismas patikslina, kad šios priežastys nėra susijusios
su darbo sąlygomis įmonėje ar su darbdavio elgesiu, ir dėl jų nėra neįmanoma tęsti darbą.

Oberster Gerichtshof
iš to daro išvadą, kad reikia lyginti tėvus, kurie papildomomis vaiko priežiūros atostogomis naudojasi tik dėl savo interesų
ir savo valia, su darbuotojais, kurie nusprendė ilgą laiką nedirbti dėl asmeninių priežasčių, šiaip netrukdančių jiems dirbti,
pavyzdžiui, dėl to, kad rūpinasi sergančiu tėvu.
Klausimą pateikęs teismas mano, kad diskriminacija darbuotojų moterų atžvilgiu negalima laikyti to, kad įstatymų leidėjas
palengvina tėvų padėtį, suteikdamas jiems galimybę ne nutraukti darbo santykius, o vienašališkai išeiti auklėjimo atostogų,
ir suteikia jiems ypatingą apsaugą atleidimo iš darbo atžvilgiu.

Oberster Gerichtshof
konstatuoja, kad pagrindinės bylos ieškovas nukrypsta nuo tokios motyvacijos nagrinėdamas diskriminaciją, kuri nustatoma
lyginant vaiko priežiūros atostogų išėjusius asmenis, kuriems laikotarpis, kai jie nedirba, skaičiuojant išeitinę išmoką neįskaitomas,
su tais, kuriems karinės arba civilinės tarnybos laikotarpis įskaitomas.

Prejudiciniai klausimai
Tokiomis aplinkybėmis manydamas, kad bylos sprendimas priklauso nuo atitinkamų Bendrijos teisės nuostatų aiškinimo,
Oberster Gerichtshof
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar užmokesčio sąvoka EB sutarties 141 straipsnyje ir Direktyvos 75/117 1 straipsnyje <...> apima ir bendro pobūdžio teisės
normas, kaip [APSG] 8 straipsnis, pagal kurias į dėl bendrojo intereso į šiame įstatyme numatytose srityse atliktos tarnybos
laikotarpius, teikiant viešąsias paslaugas, kai paprastai negalima dirbti privačiai, turi būti atsižvelgiama nustatant teises
pagal darbo teisę, kurios priklauso nuo privačių darbo santykių trukmės?
2.      Ar EB sutarties 141 straipsnis ir Direktyvos 75/117 1 straipsnis [...] turi būti aiškinami taip, kad darbo užmokesčio vienodumo
atžvilgiu užmokesčio sistemoje, pagal kurią darbuotojams – daugiausia dėl su lojalumu įmonei praeityje susijusių priežasčių
ir siekiant užtikrinti perėjimą prie naujo darbo – faktinio darbo santykių nutraukimo atveju, jei tai, išskyrus svarbias priežastis
arba nuo jo nepriklausančias priežastis, įvyko ne dėl darbuotojo kaltės, mokama išeitinė išmoka, kuri priklauso nuo darbo
santykių trukmės, o įvairūs su šia trukme susiję laikotarpiai visiškai autonomiški, ir jei leidžiama neįskaityti neapmokamų
atostogų, kai jos suteikiamos darbuotojo iniciatyva ir interesais, jei šios priežastys nėra pakankamas motyvas, leidžiantis
darbuotojui nutraukti darbo santykius išsaugant teisę į išeitinę išmoką, darbuotojai vyrai ar moterys, numatyti APSG 8 straipsnyje
(grupė A), yra prilyginami darbuotojoms moterims, kurios pagal
Mutterschutzgezetz
15 straipsnį nusprendžia po gimdymo atostogų, paprastai trunkančių šešiolika savaičių, pasinaudoti vaiko priežiūros atostogomis
(„auklėjimo atostogos“) vėliausiai iki kol vaikui sukaks dveji metai, prarasdamos periodinį atlyginimą (grupė B)?
3.      Ar EB sutarties 141 straipsnis ir Direktyvos 75/117 1 straipsnis <...> turi būti aiškinami taip, kad skirtumo tarp antrajame
klausime nurodytų darbuotojų vyrų ir moterų, kurį sudaro tai, kad „karinę tarnybą atliekančių asmenų“ grupėje A:
–        „tarnybos atlikimas“ paprastai yra privalomas, tačiau bet kuriuo, net ir savanoriškos tarnybos, atveju,
–        tarnybos atlikimas yra susijęs su bendruoju interesu ir
–        paprastai nėra įmanoma dirbti pagal privačią darbo sutartį ar turėti kitokius darbo santykius,
tuo tarpu „vaiko priežiūros atostogų“ išėjusių darbuotojų vyrų ir moterų grupėje B:
–        išimtinai darbuotojai gali nuspręsti konkretaus darbo santykio atveju pasinaudoti vaiko priežiūros atostogomis,
–        per vaiko priežiūros atostogas nuo rūpinimosi vaiku likusiu laiku jie gali būti susieti ribotais privačiais darbo santykiais,
pakanka objektyviai pateisinti tai, kad nuo stažo priklausančių teisių atžvilgiu šie laikotarpiai yra traktuojami skirtingai?“

Dėl pirmo klausimo
Savo pirmu klausimu nacionalinis teismas iš esmės siekia sužinoti, ar nauda, kurią karinę tarnybą arba jai alternatyvią privalomą
civilinę tarnybą, kuri gali būti savanoriškai pratęsiama, atliekantys asmenys gauna dėl to, kad į šios tarnybos trukmę yra
atsižvelgiama skaičiuojant jų išeitinę išmoką, kurią jie gali vėliau gauti, turi būti laikoma jų užmokesčio dalimi EB sutarties
141 straipsnio prasme?

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

Gewerkschaftsbund
, Austrijos vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija mano, kad darbo užmokesčio dalimi turi būti laikomas toks APSG 8 straipsnyje
numatytas teisės į išeitinę išmoką padidinimas karinę tarnybą arba ją pakeičiančią tarnybą atliekantiems asmenims kaip išeitinė
išmoka (žr. minėto sprendimo
Gruber
22 punktą ir 2000 m. sausio 27 d. Sprendimo
Graf
, C-190/98, Rink. p. I-493, 14 punktą).

Wirtschaftskammer Österreich
mano priešingai, kad privataus darbdavio pareiga skaičiuojant išeitinę išmoką atsižvelgti į darbo santykių sustabdymo laikotarpius
nepatenka į užmokesčio sąvoką EB sutarties 141 straipsnio ir Direktyvos 75/117 prasme.

Teisingumo Teismo vertinimas
Nei pagrindinės bylos dalyvės, nei Austrijos vyriausybė, nei Komisija neginčija, kad pagrindinė byla yra susijusi su darbo
santykių su vienu darbdaviu trukme ir kad į šią trukmę turi būti atsižvelgiama skaičiuojant išeitinę išmoką, nes pastaroji
patenka į užmokesčio sąvoką (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo
Gruber
22 punktą).
Ta aplinkybė, kad ši trukmė gali būti padidinta pagal įstatymą, atsižvelgiant į bendraisiais interesais atliktos karinės ar
civilinės tarnybos laikotarpius, nesusijusius su darbu, dėl kurio mokama išmoka, nepaveikia šios išmokos pobūdžio.
Kadangi išeitinė išmoka patenka į EB sutarties 141 straipsnio taikymo sritį, su įvairiais darbuotojais susiję konkretūs šio
režimo atvejai gali būti analizuojami pagal šį straipsnį.
Todėl į pirmą pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad nauda, kurią karinę tarnybą, arba ją pakeičiančią privalomą civilinę
tarnybą, kuri gali būti savanoriškai pratęsiama, atliekantys asmenys gauna dėl to, kad į šios tarnybos trukmę yra atsižvelgiama
skaičiuojant jų išeitinę išmoką, kurią jie gali vėliau gauti, turi būti laikoma jų užmokesčio dalimi EB sutarties 141 straipsnio
prasme.

Dėl antro ir trečio klausimo
Antru ir trečiu klausimu nacionalinis teismas iš esmės klausia, ar EB sutarties 141 straipsniui ir Direktyvai 75/117 prieštarauja
tai, kad skaičiuojant išeitinę išmoką atsižvelgiama į karinės tarnybos arba jai analogiškos civilinės tarnybos, kurią daugiausia
atlieka vyrai, trukmę, nors neatsižvelgiama į vaiko priežiūros atostogas, kuriomis daugiausia naudojasi moterys.

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

Gewerkschaftsbund
tvirtina, kad pagal nusistovėjusią
Oberster Gerichtshof
praktiką skaičiuojant išeitinę išmoką į neapmokamus laikotarpius paprastai turi būti atsižvelgiama, jei  išsaugomi darbo
santykiai.
Ieškovas pagrindinėje byloje mano, kad antrame ir trečiame prejudiciniuose klausimuose apibrėžta iš karinę ar civilinę tarnybą
atliekančių darbuotojų susidedanti grupė A iš tikro nesiskiria nuo iš vaiko priežiūros atostogomis besinaudojančių darbuotojų
susidedančios grupės B.
Nebūtų teisinga teigti, kad, kitaip nei karinės tarnybos, kuri privaloma dėl bendrojo intereso, atveju, vaiko priežiūros atostogos,
tiek kiek jos reiškia „norą toliau pačiam rūpintis savo vaiku“, yra savanoriškos ir tenkina išimtinai suinteresuoto asmens
privatų poreikį.
Viena vertus, karinė tarnyba gali būti pratęsta savanoriškai. Kita vertus, vaiko priežiūros atostogos yra būtinybė moterims,
kai priežiūros įstaigose trūksta vietų. Tokios atostogos menkai domina vyrus, o už vaikų priežiūros ir auklėjimo pareigos
nevykdymą yra taikomos baudžiamosios sankcijos.
Kita vertus, ieškovo nuomone, pagrindinėje byloje abi grupės yra vienodoje padėtyje galimybės dirbti atitinkamu laikotarpiu
atžvilgiu.

Gewerkschaftsbund
iš to daro išvadą, kad užmokesčio vienodumo atžvilgiu EB sutarties 141 straipsnio ir Direktyvos 75/117 1 straipsnio prasme
APSG 8 straipsnyje numatyta darbuotojų grupė yra prilygintina darbuotojoms moterims, kurioms taikomas MSchG 15 straipsnis,
ir kad belieka tik konstatuoti, jog antroji grupė yra neteisėtai diskriminuojama pirmosios atžvilgiu.

Wirtschaftskammer Österreich
nuomone, grupių A, kuri susideda iš karinę tarnybą atliekančių asmenų, ir B, kuri susideda iš į vaiko priežiūros atostogas
išėjusių asmenų, lyginti negalima, nes kiekvienai iš šių dviejų grupių taikomų taisyklių atveju įstatymų leidėjas siekė skirtingų
tikslų, ir todėl negalima teigti, kad jų padėtis yra vienoda.

Oberster Gerichtshof
nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodo, kad teisę į išeitinę išmoką reglamentuojančios Austrijos taisyklės
leidžia neatsižvelgti į vaiko priežiūros atostogų trukmę dėl to, kad šios atostogos yra suteikiamos darbuotojo interesais
ir jo iniciatyva.
Kita vertus, darbuotojo interesai nėra susiję su APSG 8 straipsnyje numatyta privaloma tarnyba. Savanoriškos tarnybos, pavyzdžiui,
moterims skirto karinio parengimo, leidimo kriterijus yra tik kariniai valstybės interesai. Šiuo atveju darbo sutarties nutraukimas
atitinka bendruosius ir daugiausia karinius interesus.
Tokiomis sąlygomis skirtingas A ir B grupių traktavimas atitinka EB sutarties 141 straipsnį ir Direktyvos 75/117 1 straipsnį.

Wirtschaftskammer Österreich
priduria, kad pagrindinė priežastis, dėl kurios negalima lyginti A ir B grupių, yra susijusi su tuo, kad karinę tarnybą atliekantys
asmenys skirtingai traktuojami tiesiogiai dėl savo lyties. Tokia nelygybė susidaro, nes šie asmenys karinės arba civilinės
tarnybos metu ne tik nesinaudoja teise į darbą, bet ir nėra profesiškai rengiami bei skatinami, dėl ko moterų padėtis tampa
mažiau palanki. Vyrams suteikto pranašumo, kuriuo siekiama kompensuoti šią nelygybę, suderinamumas su Bendrijos teise buvo
pripažintas 2000 m. gruodžio 7 d. Sprendime
Schnorbus
(C-79/99, Rink. p. I-10997) ir 2003 m. kovo 11 d. Sprendime
Dory
(C-186/01, Rink. p. I-2479).
Austrijos vyriausybė taip pat mano, kad pagal MSchG suteiktomis vaiko priežiūros atostogomis besinaudojančių moterų ir karinę
tarnybą atliekančių asmenų padėtis  nėra vienoda.
Ji mano, kad objektyviomis priežastimis galima paaiškinti tai, jog skaičiuojant išeitinę išmoką į laikotarpius, kurių metu
iš darbo sutarties kylančios pareigos yra sustabdomos, nėra vienodai atsižvelgiama, ir kad toks skirtumas nėra priskirtinas
EB sutarties 141 straipsnyje uždraustai diskriminacijai dėl lyties.
Komisija mano, kad dviejų anksčiau aptartų išeitinių išmokų režimų lyginti nebūtina. Ji teigia, kad
Oberster Gerichtshof
siekia paprasčiausiai sužinoti, ar EB sutarties 141 straipsnis ir Direktyvos 75/117 1 straipsnis turi būti aiškinami taip,
kad netiesioginės diskriminacijos atžvilgiu jiems prieštarauja MSchG 15f straipsnyje nustatytos nacionalinės nuostatos.
Komisijos nuomone, galima konstatuoti, jog esama tiesioginės diskriminacijos dėl lyties, nes pagrindinė byla susijusi su tuo,
kad neatsižvelgiama į atostogas, kurios iš tikro liečia tik su moteris, MSchG 15f straipsnio 1 dalyje esančią išimtį taikant
tik moterims. Nagrinėdama, ar esama netiesioginės diskriminacijos, Komisija taiko tokį pat metodą kaip ir nacionalinis teismas.
Dėl konkretaus nacionalinio teismo klausimo Komisija teigia, kad galima neatsakyti į su skirtingu vaiko priežiūros atostogų
ir karinės arba civilinės tarnybos laikotarpių traktavimu susijusį klausimą dėl netiesioginės diskriminacijos. Šių dviejų
režimų lyginimas, pirma, neduoda nieko, kas papildomai leistų konstatuoti diskriminaciją, jau nustatytą vien ribojančio MSchG
15f straipsnio pagrindu, ir, kita vertus, neleidžia parinkti objektyvaus bet kokiai diskriminacijai dėl lyties nebūdingo kriterijaus,
kuriuo būtų galima tokią diskriminaciją pateisinti.
Bet kuriuo atveju Komisija mano, kad nėra objektyvaus bet kokiai diskriminacijai dėl lyties nebūdingo kriterijaus, kuriuo
būtų galima pateisinti MSchG 15f straipsnyje numatytą nevienodą moterų traktavimą.

Teisingumo Teismo vertinimas
Komisijos nurodyta tiesioginė diskriminacija kyla iš to, kad darbuotojų vyrų atveju nėra nuorodos į MSchG 15f straipsnio 1
dalį, pagal kurią neatsižvelgiama į vaiko priežiūros atostogų trukmę. Bet kuriuo atveju nei pagrindinės bylos šalys, nei pastabas
pateikusios valstybės narės, nei Komisija neginčija, kad galiojantys teisės aktai pakankamai užtikrina vienodą vyrams ir moterims
suteiktų vaiko priežiūros atostogų traktavimą.
Dėl nacionalinio teismo klausimo, susijusio su skirtingu darbuotojų, kuriems suteiktos vaiko priežiūros atostogos, ir karinę
ar civilinę tarnybą atliekančių darbuotojų traktavimu išeitinės išmokos atžvilgiu, reikia priminti, kad EB sutarties 141 straipsnyje
ir Direktyvoje 75/117 įtvirtintas vienodo užmokesčio principas, kaip ir nediskriminavimo principas, kurio konkretus atvejis
jis yra. Vadinasi, išeitinę išmoką gaunantys vyrai ir moterys yra vienodoje padėtyje (žr. 1999 m. rugsėjo 16 d. sprendimo
Abdoulaye ir kt.
, C-218/98, Rink. p. I-5723, 16 punktą ir 2001 m. lapkričio 29 d. sprendimo
Griesmar
, C-366/99, Rink. p. I-9383, 39 punktą).
Šiuo atveju vaiko priežiūros atostogomis darbuotojas savanoriškai pasinaudoja savo vaikui auginti. Savanoriškas jų pobūdis
nepasikeičia dėl to, kad yra sunku surasti labai mažo vaiko priežiūrai tinkamą įstaigą, kad ir kokia sunki būtų ši padėtis.
Šių atostogų tikslas nėra toks pat kaip gimdymo atostogų; jas reglamentuoja atskiri teisės aktai, o, be to, jomis galima pasinaudoti
ir vėliau, ne iš karto po gimdymo atostogų.
Kita vertus, karo tarnybos atlikimas reiškia įstatyme numatytą civilinę pareigą ir netenkina atskirų darbuotojo poreikių.
Dėl viešųjų interesų nustatyti darbo santykių apribojimai yra bendro pobūdžio, nelygu įmonės dydis ar darbuotojo stažas.
Karo tarnybos atveju šaukiamasis nuo jo nepriklausančiam laikotarpiui yra priskirtas ginkluotosioms pajėgoms. Dėl karo tarnybos
pareigos specifinio pobūdžio Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Bendrijos teisei neprieštarauja tai, kad tokia pareiga
valstybėje narėje būtų taikoma tik vyrams (žr. minėtą sprendimą
Dory
).
Ta aplinkybė, kad ši tarnyba gali būti savanoriškai pratęsta, nepakeičia jos pobūdžio ir objekto. Net jei karinės tarnybos
pratęsimas yra savanoriškas, tokį pratęsimą nulemia viešo poreikio tenkinimas pagal APSG, kuris pratęsimo galimybę susieja
su karinių poreikių egzistavimu (APSG 8 straipsnis ir
Wehrgesetz
19, 20, 23 ir 37 straipsniai).
Kiekvienu atveju darbo sutarties sustabdymą pagrindžia konkretūs motyvai, tai yra darbuotojo ir jo šeimos poreikis pasinaudoti
vaiko priežiūros atostogomis ir nacionalinės bendruomenės suinteresuotumas karine tarnyba. Kadangi šios priežastys yra skirtingo
pobūdžio, jomis besinaudojantys darbuotojų padėtis nėra vienoda.
Todėl dėl to, kas pasakyta, į antrą ir trečią klausimą reikia atsakyti, kad EB sutarties 141 straipsniui ir Direktyvai 75/117
neprieštarauja tai, kad skaičiuojant išeitinę išmoką atsižvelgiama į karinės tarnybos arba jai analogiškos civilinės tarnybos,
kurią daugiausia atlieka vyrai, trukmę, nors neatsižvelgiama į vaiko priežiūros atostogas, kuriomis daugiausia naudojasi moterys.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Austrijos vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos.
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą
turi spręsti nacionalinis teismas.
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
atsakydamas į
Oberster Gerichtshof
2002 m. gegužės 22 d. nutartimi pateiktus klausimus, nutaria:
1.
Nauda, kurią karinę tarnybą, arba ją pakeičiančią privalomą civilinę tarnybą, kuri gali būti savanoriškai pratęsiama, atliekantys
asmenys gauna dėl to, kad į šios tarnybos trukmę yra atsižvelgiama skaičiuojant jų išeitinę išmoką, kurią jie gali vėliau
gauti, turi būti laikoma jų užmokesčio dalimi EB sutarties 141 straipsnio prasme.
2.
EB sutarties 141 straipsniui ir 1975 m. vasario 10 d. Tarybos direktyvos 75/117/EEB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų vienodo
vyrų ir moterų darbo užmokesčio principo taikymui, suderinimo neprieštarauja tai, kad skaičiuojant išeitinę išmoką kaip į
darbo stažą atsižvelgiama į karinės tarnybos arba jai analogiškos civilinės tarnybos, kurią daugiausia atlieka vyrai, trukmę,
nors neatsižvelgiama į vaiko priežiūros atostogas, kuriomis daugiausia naudojasi moterys.
Skouris
Jann
Timmermans
Rosas
Puissochet
Cunha Rodrigues
Schintgen
Macken
Colneric
Paskelbta 2004 m. birželio 8 d. viešame posėdyje Liuksemburge
Sekretorius

Pirmininkas
R. Grass

V. Skouris
*
Proceso kalba: vokiečių.