CELEX: 62008CJ0133
Rimska konvencija o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih
Pravo, ki se uporablja, če pogodbeni stranki ne izbereta prava
Pogodba o zakupu vozila
Navezne okoliščine
Ločljivost

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na Konvencijo o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu (
UL L 266, str. 1
, v nadaljevanju: Konvencija). Ta predlog se nanaša na člen 4 te konvencije o pravu, ki se uporablja, če pogodbeni stranki ne izbereta prava.
Navedeni predlog je bil vložen v okviru spora, ki ga je družba Intercontainer Interfrigo SC (v nadaljevanju: ICF) s sedežem v Belgiji sprožila proti družbama Balkenende Oosthuizen BV (v nadaljevanju: Balkenende) in MIC Operations BV (v nadaljevanju: MIC), ki imata sedež na Nizozemskem, z namenom, da bi se zadnjenavedenima družbama naložilo plačilo neplačanih računov, izdanih na podlagi pogodbe o zakupu vozila, ki so jo sklenile stranke.
Pravni okvir
Člen 4 Konvencije, naslovljen „Pravo, ki se uporablja, če pogodbeni stranki ne izbereta prava“, določa:
„1.   Če pogodbeni stranki nista izbrali prava v skladu s členom 3, se za pogodbo uporablja pravo države, s katero je ta pogodba najtesneje povezana. Če je mogoče posamezen del pogodbe ločiti od preostale pogodbe in je ta del tesneje povezan z drugo državo, se zanj [izjemoma] lahko uporablja pravo te druge države.
2.   Ob upoštevanju določb odstavka 5 se domneva, da je pogodba najtesneje povezana z državo, v kateri ima pogodbena stranka, ki je dolžna opraviti za posamezno pogodbo značilno izpolnitev, v trenutku sklenitve pogodbe običajno prebivališče ali, v primeru [družbe, društva ali pravne osebe], glavno upravo. Če pa ta pogodbena stranka pogodbo sklene v okviru opravljanja svoje gospodarske ali poklicne dejavnosti, se domneva, da je pogodba najtesneje povezana z državo, v kateri je glavna poslovna enota te pogodbene stranke ali, če mora po pogodbi obveznosti izpolniti druga poslovna enota, in ne glavna poslovna enota, država, v kateri je ta druga poslovna enota.
3.   Če je predmet pogodbe stvarna pravica na nepremičnini ali pravica do uporabe nepremičnine, se ne glede na določbe odstavka 2 domneva, da je pogodba najtesneje povezana z državo, v kateri se nahaja nepremičnina.
4.   Domneva iz odstavka 2 ne velja za pogodbo o prevozu blaga. Če je država, v kateri ima prevoznik v trenutku sklenitve pogodbe svojo glavno poslovno enoto, hkrati tudi država kraja nakladanja ali kraja razkladanja ali država, kjer se nahaja glavna poslovna enota pošiljatelja, se domneva, da je pogodba najtesneje povezana s to državo. Za namene uporabe tega odstavka se pogodba o zakupu vozila za en sam prevoz in druge pogodbe, katerih glavni [predmet] je prevoz blaga, štejejo za pogodbe o prevozu blaga.
5.   Odstavek 2 se ne uporablja, če značilne izpolnitve ni mogoče določiti. Domneve iz odstavkov 2, 3 in 4 ne veljajo, kadar je glede na vse okoliščine mogoče sklepati, da je pogodba tesneje povezana z drugo državo.“
Člen 10 Konvencije, naslovljen „Domet uporabe prava, ki se uporablja“, določa:
„1.   Pravo, ki se uporablja za pogodbo v skladu s členi 3 do 6 in členom 12 te konvencije, ureja predvsem:
[…]
(d)
različne načine prenehanja obveznosti ter zastaranje samih pravic in pravic zahtevati izpolnitev obveznosti;
[…]“.
Prvi protokol z dne 19. decembra 1988 o razlagi Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih s strani Sodišča Evropskih skupnosti, predložene v podpis v Rimu (
UL 1989, L 48, str. 1
), v členu 2 določa:
„Vsako izmed v nadaljevanju navedenih sodišč lahko predlaga Sodišču, da predhodno odloči o vprašanju, ki je bilo postavljeno v zadevi, ki jo obravnava in ki se nanaša na razlago določb, ki vsebujejo instrumente, navedene v členu 1, če to sodišče meni, da je za izrek njegove sodbe potrebna odločitev o tem vprašanju:
a)
[…]
—
na Nizozemskem:

de Hoge Raad
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Družba ICF je v okviru programa železniške povezave za prevoz blaga med Amsterdamom (Nizozemska) in Frankfurtom na Majni (Nemčija) avgusta 1998 z družbama Balkenende in MIC sklenila pogodbo o zakupu vozila. Ta pogodba je med drugim določala, da mora družba ICF dati družbi MIC na razpolago vagone in zagotoviti njihovo odpravo po železniškem omrežju. Družba MIC, ki je tretjim strankam oddala svoje zmogljivosti nakladanja, je bila odgovorna za celoten operativni del prevoza zadevnega blaga.
Stranke niso sklenile pisne pogodbe, so pa v kratkem obdobju izvrševale svoje dogovore. Družba ICF je družbi MIC kljub temu poslala osnutek pisne pogodbe, ki je vseboval določbo, da je bilo kot pravo, ki se uporabi, izbrano belgijsko pravo. Tega osnutka ni podpisala nobena od strank sporazuma.
Družba ICF je 27. novembra in na družbo MIC naslovila računa z zneskoma 107.512,50 EUR in 67.100 EUR. Družba MIC prvega zneska ni poravnala, drugega pa je plačala.
Družba ICF je 7. septembra 2001 družbi Balkenende in MIC prvič opomnila, naj poravnata račun, ki je bil poslan .
Družba ICF je 24. decembra 2002 pri Rechtbank te Haarlem (sodišče v Haarlemu, Nizozemska) vložila tožbo zoper družbi Balkenende in MIC, s predlogom, naj se jima naloži plačilo zneska, ki ustreza navedenemu računu, in pripadajočega davka na dodano vrednost, v skupnem znesku 119.255 EUR.
Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, sta se družbi Balkenende in MIC sklicevali na zastaranje terjatve iz postopka v glavni stvari, pri čemer sta navajali, da je ta terjatev na podlagi prava, ki se uporablja za pogodbo, ki sta jo sklenili z družbo ICF, v danem primeru nizozemskega prava, zastarala.
Nasprotno pa je družba ICF menila, da ta terjatev ni zastarana, saj na podlagi belgijskega prava, ki se uporablja za pogodbo, do zastaranja še ni prišlo. V zvezi s tem je družba ICF navedla, da glede na to, da zadevna pogodba ni prevozna pogodba, se pravo, ki se uporabi, ne določi na podlagi člena 4(4) Konvencije, temveč na podlagi člena 4(2) Konvencije, ki določa, da je pravo, ki se uporabi za to pogodbo, pravo države, v kateri ima družba ICF glavni sedež.
Rechtbank te Haarlem je sprejelo ugovor zastaranja, ki sta ga vložili družbi Balkenende in MIC. To sodišče je z uporabo nizozemskega prava torej menilo, da je pravica do plačila računa, ki jo uveljavlja družba ICF, zastarana, in odločilo, da je zahteva te družbe nedopustna. Gerechtshof te Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu, Nizozemska) je to sodbo potrdilo.
Sodišči prve in druge stopnje sta zadevno pogodbo opredelili kot pogodbo o prevozu blaga, pri čemer sta menili, da čeprav družba ICF nima lastnosti prevoznika, je glavni predmet pogodbe prevoz blaga.
Vendar sta ti sodišči izključili uporabo navezne okoliščine iz člena 4(4) Konvencije in menili, da je pogodba iz postopka v glavni stvari tesneje povezana s Kraljevino Nizozemsko kot s Kraljevino Belgijo, pri čemer sta to utemeljevali z več okoliščinami obravnavanega primera, kot je na primer sedež sopogodbenic, ki je na Nizozemskem, in pot, ki so jo opravili vagoni med Amsterdamom in Frankfurtom na Majni, kjer se blago naloži in nato razloži.
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da sta navedeni sodišči v zvezi s tem menili, da če se ta pogodba nanaša v glavnem na prevoz blaga, člena 4(4) Konvencije ni mogoče uporabiti, saj v obravnavanem primeru upoštevna povezava v smislu te določbe ne obstaja. V skladu z načelom, ki ga določa člen 4(1) Konvencije, navedeno pogodbo torej ureja pravo države, s katero je ta pogodba najtesneje povezana – v obravnavanem primeru pravo Kraljevine Nizozemske.
Po mnenju teh sodišč, če se pogodba iz postopka v glavni stvari ne opredeli kot prevozna pogodba, kakor to navaja družba ICF, tudi člena 4(2) Konvencije ni mogoče uporabiti, ker je iz okoliščin obravnavanega primera razvidno, da je ta pogodba najtesneje povezana s Kraljevino Nizozemsko, tako da je treba uporabiti določbo o izjemi iz člena 4(5), drugi stavek, Konvencije.
V kasacijski pritožbi se družba ICF ni sklicevala le na napačno uporabo prava pri opredelitvi navedene prevozne pogodbe, ampak tudi na možnost, ki jo ima sodišče, da odstopi od splošnega pravila, določenega v členu 4(2) Konvencije, z namenom, da uporabi člen 4(5) Konvencije. Po mnenju pritožnice iz postopka v glavni stvari je ta možnost na voljo le, kadar je iz vseh okoliščin razvidno, da kraj, v katerem ima sedež pogodbena stranka, ki je dolžna opraviti za posamezno pogodbo značilno izpolnitev, nima prave navezne vrednosti. To pa naj bi se ne izkazalo v obravnavanem primeru.
Ob upoštevanju teh razhajanj v zvezi z razlago člena 4 Konvencije je Hoge Raad der Nederlanden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 4(4) Konvencije […] razlagati tako, da se ta določba nanaša le na pogodbo o zakupu vozila za en sam prevoz in da druge oblike zakupa vozila ne spadajo na področje uporabe te določbe?
2.
Če je odgovor na [prvo vprašanje] pritrdilen, ali je treba člen 4(4) [Rimske konvencije] razlagati tako, da kolikor se druge oblike zakupa vozila nanašajo na prevoz blaga, zadevna pogodba v delu, v katerem se nanaša na ta prevoz, spada na področje uporabe te določbe, in da se pravo, ki velja za preostali del, določi na podlagi člena 4(2) Konvencije […]?
3.
Če je odgovor na [drugo vprašanje] pritrdilen, katerega izmed navedenih dveh pravnih sistemov je treba uporabiti pri presoji ugovora zastaranja, ki je bil podan glede zahteve, ki temelji na pogodbi?
4.
Če se glavni del pogodbe nanaša na prevoz blaga, ali se delitev, navedena v [drugem vprašanju], ne sme upoštevati in ali je torej treba pravo, ki se uporablja za vse dele pogodbe, določiti v skladu s členom 4(4) Konvencije […]?
5.
Ali je treba izjemo iz drugega stavka člena 4(5) Konvencije […] razlagati tako, da domneve iz člena 4, od (2) do (4), Konvencije ne veljajo le, če je glede na vse okoliščine očitno, da navedene navezne okoliščine nimajo prave navezne vrednosti, ali pa ne veljajo tudi v primeru, da je iz teh okoliščin jasno razvidno, da obstaja tesnejša povezava z drugo državo?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Uvodne ugotovitve
Pristojnost Sodišča
Sodišče je v skladu s Prvim protokolom, ki je začel veljati 1. avgusta 2004, pristojno, da se izreče o predlogih za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanašajo na Konvencijo.
Poleg tega lahko Hoge Raad der Nederlanden v skladu s členom 2(a) tega protokola Sodišče zaprosi, da predhodno odloči o vprašanju, ki je bilo postavljeno v zadevi, ki jo obravnava in ki se nanaša na razlago določb Konvencije.
Sistem, uveden s Konvencijo
Kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah od 33 do 35 sklepnih predlogov, je iz preambule Konvencije razvidno, da je bila ta sklenjena, da bi se nadaljevalo delo za poenotenje prava na področju mednarodnega zasebnega prava, ki se je začelo s sprejetjem Bruseljske konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (
UL 1972, L 299, str. 32
).
Iz navedene preambule je razvidno tudi, da je cilj te konvencije oblikovati enotna pravila za uporabo prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, ne glede na to, kje mora biti sodba izdana. Kot je namreč razvidno iz poročila, ki se nanaša na Konvencijo o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, ki sta ga pripravila M. Giuliano, profesor na univerzi v Milanu, in P. Lagarde, profesor na univerzi v Parizu I (
UL 1980, C 282, str. 1
, v nadaljevanju: poročilo Giuliano- Lagarde), je ta konvencija nastala v želji, da se odpravijo nevšečnosti, ki nastanejo zaradi različnih kolizijskih pravil na področju pogodb. Namen Konvencije je zvišanje stopnje pravne varnosti z okrepitvijo zaupanja v stabilnost pravnih odnosov in varstva že pridobljenih pravic v celotnem zasebnem pravu.
V zvezi z naveznimi okoliščinami, določenimi v Konvenciji, na podlagi katerih se določi pravo, ki se uporabi, je treba opozoriti, da je v enotnih pravilih iz naslova II Konvencije uveljavljeno načelo, po katerem je dana prednost volji pogodbenih strank, ki jima je v členu 3 Konvencije priznana svoboda izbire prava, ki se uporabi.
Če pogodbeni stranki ne izbereta prava, ki se uporabi za pogodbo, člen 4 Konvencije določa navezne okoliščine, na podlagi katerih mora sodišče določiti to pravo. Te navezne okoliščine veljajo za vse vrste pogodb.
Člen 4 Konvencije temelji na splošnem načelu, določenem v njegovem prvem odstavku, v skladu s katerim je za določitev nacionalnega prava, ki se uporabi za pogodbo, treba določiti državo, s katero je ta pogodba „najtesneje povezana“.
Kot je razvidno iz poročila Giuliano-Lagarde, je prožnost tega splošnega načela omiljena z „domnevami“, določenimi v členu 4, od (2) do (4), Konvencije. Natančneje, člen 4(2) Konvencije določa splošno domnevo, na podlagi katere se kot navezna okoliščina uporabi kraj, kjer ima prebivališče pogodbena stranka, ki je dolžna opraviti za posamezno pogodbo značilno izpolnitev, medtem ko člen 4(3) in (4) Konvencije določa posebne navezne okoliščine za pogodbe, katerih predmet je stvarna pravica na nepremičnini, in za prevozne pogodbe. Člen 4(5) Konvencije vsebuje določbo o izjemi, s katero je dana možnost, da se navedene domneve ne upoštevajo.
Prvo vprašanje in prvi del drugega vprašanja, ki se nanašata na uporabo člena 4(4) Konvencije za pogodbe o zakupu vozila
Stališča, predložena Sodišču
Po mnenju nizozemske vlade se člen 4(4) Konvencije ne nanaša le na pogodbe o zakupu vozila za en sam prevoz, ampak tudi na vsako drugo pogodbo, ki se v glavnem nanaša na prevoz blaga. Iz poročila Giuliano-Lagarde naj bi bilo namreč razvidno, da je namen te določbe razjasnitev, da je treba pogodbe o zakupu vozila obravnavati kot pogodbe o prevozu blaga, saj je to predmet teh pogodb. Tako naj bi v to kategorijo spadale pogodbe o zakupu vozila za določen čas, s katerimi je zakupniku dano na razpolago prevozno sredstvo s pripadajočim osebjem za določen čas, da bi se opravljal prevoz.
Nasprotno pa češka vlada predlaga teleološko razlago, po kateri je namen zadnjega stavka člena 4(4) Konvencije razširitev področja uporabe člena 4(4) Konvencije na nekatere vrste pogodb, povezane s prevozom blaga, čeprav jih ni mogoče opredeliti kot prevozne pogodbe. Da bi pogodba o zakupu vozila spadala na področje uporabe člena 4(4), zadnji odstavek, Konvencije, bi namreč moral biti njen glavni predmet prevoz blaga. Iz tega naj bi bilo razvidno, da izraza „glavni predmet“ ni mogoče razumeti kot neposredni predmet pogodbe, zaradi katerega je bilo zadevno pogodbeno razmerje sklenjeno, temveč ga je treba razumeti kot predmet, za uresničitev katerega je potrebno navedeno razmerje.
Komisija Evropskih skupnosti navaja, da je člen 4(4), zadnji stavek, Konvencije „restriktiven“. V tem stavku določena navezna okoliščina naj bi se nanašala le na nekatere kategorije pogodb o zakupu vozila, in sicer na tiste, s katerimi da prevoznik na voljo prevozno sredstvo za en sam prevoz, in na tiste pogodbe med prevoznikom in pošiljateljem, ki se nanašajo izključno na prevoz blaga. Tudi če ne bi bilo mogoče zanikati, da zadevna pogodba iz postopka v glavni stvari, ki določa dajanje v uporabo prevoznega sredstva, vključno z njegovo odpravo po železniškem omrežju, nujno vključuje prevoz blaga, naj to kljub temu ne bi zadoščalo za njeno opredelitev kot prevozna pogodba, da bi se zanjo uporabil člen 4(4) Konvencije. Med družbo MIC in „tretjimi strankami“, ki jim je družba MIC dala v najem svoje zmogljivosti nakladanja v zakupljenih vagonih, naj bi obstajala pogodbena razmerja z različnimi pošiljatelji in obveznostmi, ki se nanašajo na dejanski prevoz blaga, vključno z nakladanjem in razkladanjem.
Odgovor Sodišča
S prvim vprašanjem in prvim delom drugega vprašanja predložitveno sodišče v bistvu Sodišče sprašuje, ali člen 4(4) Konvencije velja za pogodbe o zakupu vozila, ki niso pogodbe o zakupu vozila za en sam prevoz, in Sodišče prosi, da navede elemente, na podlagi katerih je mogoče pogodbe o zakupu vozila opredeliti kot prevozne pogodbe, da bi se za zadevno pogodbo iz postopka v glavni stvari uporabila ta določba.
V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da na podlagi člena 4(4) Konvencije pogodbo o prevozu blaga ureja pravo države, v kateri ima prevoznik ob sklenitvi pogodbe svojo glavno poslovno enoto, če je v tej državi tudi kraj nakladanja ali razkladanja ali glavna poslovna enota pošiljatelja. Člen 4(4), zadnji stavek, Konvencije določa, da se za namene uporabe tega odstavka „pogodba o zakupu vozila za en sam prevoz in druge pogodbe, katerih glavni predmet je prevoz blaga, štejejo za pogodbe o prevozu blaga“.
Iz besedila te zadnje določbe je razvidno, da v Konvenciji s prevoznimi pogodbami niso izenačene le pogodbe o zakupu vozila za en sam prevoz, ampak tudi druge pogodbe, če je njihov glavni predmet prevoz blaga.
Tako je eden od ciljev navedene določbe razširitev področja uporabe pravila mednarodnega zasebnega prava, določenega v členu 4(4), drugi stavek Konvencije, na pogodbe, katerih glavni predmet je prevoz blaga, čeprav so v nacionalnem pravu opredeljene kot pogodbe o zakupu vozila. Pri opredelitvi tega predmeta je treba upoštevati namen pogodbenega razmerja in zato vse obveznosti pogodbene stranke, ki opravlja za posamezno pogodbo značilno izpolnitev.
Pri pogodbi o zakupu vozila se zakupodajalec, ki opravlja takšno izpolnitev, navadno zaveže zakupniku dati prevozno sredstvo v uporabo. Vendar ni izključeno, da se obveznosti zakupodajalca nanašajo tudi na prevoz blaga v pravem pomenu besede, in ne le na dajanje prevoznega sredstva v uporabo. V tem primeru zadevna pogodba spada na področje uporabe člena 4(4) Konvencije, če je njen glavni predmet prevoz blaga.
Vendar je treba opozoriti, da domneva iz člena 4(4), drugi stavek, Konvencije velja le, če ima zakupodajalec – ob predpostavki, da se šteje za prevoznika – ob sklenitvi pogodbe glavno poslovno enoto v državi, v kateri je kraj nakladanja ali razkladanja ali glavna poslovna enota pošiljatelja.
Na podlagi teh ugotovitev je treba na prvo vprašanje in prvi del drugega vprašanja odgovoriti, da je treba člen 4(4), drugi stavek, Konvencije razlagati tako, da se navezna okoliščina iz navedenega člena 4(4), drugi stavek, lahko uporabi za pogodbo o zakupu vozila, ki ni pogodba o zakupu vozila za en sam prevoz, zgolj, kadar glavni predmet pogodbe ni le dajanje prevoznega sredstva v uporabo, ampak prevoz blaga v pravem pomenu besede.
Drugi del drugega vprašanja ter tretje in četrto vprašanje, ki se nanašajo na možnost, da sodišče za določitev prava, ki se uporabi, pogodbo razdeli na več delov
Stališča, predložena Sodišču
Nizozemska vlada meni, da je razdelitev pogodbe na podlagi člena 4(1), drugi stavek, Konvencije mogoča le izjemoma, če je mogoče posamezen del pogodbe ločiti od preostale pogodbe in je ta del tesneje povezan z državo, ki ni država, na katero se navezujejo drugi deli pogodbe, in če ni nevarnosti, da bi ta ločitev povzročila motnje v razmerjih med določbami, ki se uporabijo. Po mnenju te vlade je v obravnavanem primeru pogodba, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, v celoti zunaj področja uporabe člena 4(4) Konvencije, če se ne nanaša predvsem na prevoz blaga. Nasprotno pa v celoti spada na področje uporabe člena 4(4) Konvencije, če se nanaša predvsem na prevoz blaga. Tako naj bi bilo izključeno, da bi se člen 4(4) Konvencije uporabil le za tiste dele pogodbe, ki se nanašajo na prevoz blaga, in da bi preostale dele te pogodbe urejalo pravo, ki bi se določilo na podlagi člena 4(2) Konvencije.
Češka vlada navaja, da je treba člen 4(1), drugi stavek, Konvencije uporabiti izjemoma, ker se z uporabo različnega prava za različne dele pogodbe, čeprav je te dele pogodbe mogoče ločiti od preostale pogodbe, kršita načeli pravne varnosti in „legitimnega pričakovanja“. Tako naj bi se moralo z morebitno ločitvijo različnih delov pogodbe, kot naj bi bilo razvidno tudi iz poročila Giuliano-Lagarde, zadostiti zahtevam po skladnosti celote.
Komisija poudarja, da razdelitev pogodbe iz člena 4(1) Konvencije ni obveznost, temveč možnost – ki jo ima sodišče, ki obravnava zadevo – ki se lahko uporabi le, če je pogodba sestavljena iz več samostojnih in ločljivih delov. V zadevi v glavni stvari, ki se nanaša na kompleksen dogovor, ki obravnava sam odnos med pogodbo o zakupu in prevozom, bi bilo po mnenju Komisije zatekanje k razdelitvi pogodbe umetna rešitev. Če bi namreč šlo za pogodbo iz člena 4(4) Konvencije, je nikakor ne bi bilo treba razdeliti, saj ne bi bilo potrebe po tem, da bi morebitne stranske vidike prevoza urejalo pravo, ki bi bilo različno od prava, ki bi se uporabilo za glavni predmet pogodbe. Natančneje, upravičenje do protidajatve za storitev in zastaranje sta tako tesno povezana z osnovno pogodbo, da ju ni mogoče ločiti, ne da bi se s tem kršilo načelo pravne varnosti.
Odgovor Sodišča
Z drugim delom drugega vprašanja ter s tretjim in četrtim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu Sodišče sprašuje, v katerih okoliščinah je na podlagi člena 4(1), drugi stavek, Konvencije mogoče uporabiti različna nacionalne pravne sisteme za isto pogodbeno razmerje, med drugim glede zastaranja pravic, ki izhajajo iz pogodbe, kakršna je ta, ki se obravnava v postopku v glavni stvari. Hoge Raad der Nederlanden med drugim sprašuje, ali se navezna okoliščina iz člena 4(4) Konvencije, če se jo uporabi za pogodbo o zakupu, nanaša le na tisti del pogodbe, ki se nanaša na prevoz blaga.
V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko del pogodbe na podlagi člena 4(1), drugi stavek, Konvencije izjemoma ureja pravo, ki je različno od prava, ki se uporabi za preostalo pogodbo, če je ta del tesneje povezan z državo, ki ni država, na katero se navezujejo drugi deli pogodbe.
Iz besedila te določbe je razvidno, da je pravilo o razdelitvi pogodbe izjema. V zvezi s tem je v poročilu Giuliano-Lagarde navedeno, da je treba besedo „izjemoma“ iz zadnjega stavka člena 4(1) „razlagati v smislu, da mora sodišče razdelitev uporabiti karseda redko“.
Za določitev pogojev, na podlagi katerih bi sodišče lahko razdelilo pogodbo, je treba ugotoviti, da je cilj Konvencije, kot je bilo opozorjeno v uvodnih ugotovitvah v točkah 22 in 23 te sodbe, zvišanje stopnje pravne varnosti z okrepitvijo zaupanja v stabilnost odnosov med pogodbenima strankama. Tega cilja ni mogoče doseči, če sistem določitve prava, ki se uporabi, ni jasen in če se ta določitev ne da predvideti z neko mero gotovosti.
Kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah 83 in 84 sklepnih predlogov, možnost ločitve pogodbe na več delov z namenom, da bi jo urejalo več zakonov, nasprotuje ciljem Konvencije in bi jo bilo treba dopustiti le, če pogodba vsebuje več delov, ki se lahko obravnavajo kot samostojni.
Tako je treba pri presoji, ali lahko del pogodbe ureja drugo pravo, opredeliti, ali je njegov predmet samostojen glede na predmet preostale pogodbe.
Če je tako, mora vsak del pogodbe urejati le eno pravo. Tako je zlasti glede pravil o zastaranju pravice, ki morajo izhajati iz pravnega sistema, ki se uporabi tudi za ustrezno obveznost. Glede tega je treba opozoriti, da v skladu s členom 10(1)(d) Konvencije pravo, ki se uporablja za pogodbo, med drugim ureja zastaranje obveznosti.
Na podlagi teh ugotovitev je treba na drugi del drugega vprašanja ter na tretje in četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(1), drugi stavek, Konvencije razlagati tako, da del pogodbe lahko ureja drugo pravo od tistega, ki se uporabi za preostalo pogodbo, le če je predmet tega dela pogodbe samostojen.
Če se za pogodbo o zakupu vozila uporabi navezna okoliščina iz člena 4(4) Konvencije, se mora ta okoliščina uporabiti za celotno pogodbo, razen če je del pogodbe, ki se nanaša na prevoz, samostojen glede na preostalo pogodbo.
Peto vprašanje, ki se nanaša na uporabo člena 4(5), drugi stavek, Konvencije
Stališča, predložena Sodišču
Po mnenju nizozemske vlade člen 4(5), drugi stavek, Konvencije določa odstopanje od naveznih okoliščin, določenih v členu 4, od (2) do (4), te konvencije. Tako naj navezovanje, opredeljeno kot „šibko“, na državo, ki ni ena tistih, ki se določi na podlagi člena 4, od (2) do (4), Konvencije, ne bi bilo zadosten razlog za odstop od teh naveznih okoliščin, zaradi česar teh naveznih okoliščin ne bi bilo več mogoče obravnavati kot glavnih naveznih okoliščin. Iz tega naj bi bilo mogoče sklepati, da se odstopanje od naveznih okoliščin iz člena 4(5) Konvencije lahko uporabi le, če je iz vseh okoliščin primera razvidno, da te navezne okoliščine nimajo prave navezne vrednosti in da ima pogodba prevladujočo povezavo z drugo državo.
Po mnenju češke vlade člen 4(5) Konvencije ni
lex specialis
glede na člen 4, od (2) do (4), Konvencije, temveč gre za ločeno določbo, ki se nanaša na položaj, v katerem je iz vseh okoliščin primera in iz pogodbenega razmerja v celoti jasno razvidno, da je pogodba veliko tesneje povezana z drugo državo kot pa s tisto, ki bi bila določena ob uporabi drugih naveznih okoliščin.
Nasprotno pa Komisija poudarja, da se mora člen 4(5) Konvencije razlagati ozko, in sicer tako, da se lahko ostali dejavniki upoštevajo le, če navezne okoliščine iz odstavkov od 2 do 4 tega člena nimajo prave navezne vrednosti. Zaradi dejstva, da te domneve obstajajo, bi se jim morala nameniti posebna pozornost. Zato naj bi se ostale navezne okoliščine lahko upoštevale le, če navedene navezne okoliščine izjemoma ne bi bile učinkovite.
Odgovor Sodišča
S petim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba izjemo iz drugega stavka člena 4(5) Konvencije razlagati tako, da domneve iz navedenega člena 4, od (2) do (4), ne veljajo le, če je glede na vse okoliščine primera očitno, da navezne okoliščine, ki so določene v navedenem členu, nimajo prave navezne vrednosti, ali da jih sodišče ne sme upoštevati, če je iz teh okoliščin razvidno, da obstaja tesnejša povezava z drugo državo.
Kot je bilo opozorjeno v uvodnih ugotovitvah v točkah od 24 do 26 te sodbe, člen 4 Konvencije, ki določa navezne okoliščine, ki se uporabijo za pogodbene obveznosti, če stranki nista izbrali prava, ki se uporabi za pogodbo, vsebuje v odstavku 1 splošno načelo, da pogodbo ureja pravo države, s katero je ta najtesneje povezana.
Da bi se zagotovila visoka raven pravne varnosti v pogodbenih razmerjih, člen 4 Konvencije v odstavkih od 2 do 4 določa vrsto naveznih okoliščin, na podlagi katerih je mogoče domnevati, s katero državo je pogodba najtesneje povezana. Te navezne okoliščine delujejo kot domneve, tako da jih mora sodišče, ki odloča o sporu, upoštevati pri določitvi prava, ki se uporabi za pogodbo.
Na podlagi člena 4(5), prvi stavek, Konvencije navezne okoliščine kraja, v katerem ima pogodbena stranka, ki je dolžna opraviti za posamezno pogodbo značilno izpolnitev, prebivališče, ni treba uporabiti, če tega kraja ni mogoče določiti. V skladu z besedilom tega člena 4(5), drugi stavek, teh „domnev“ ni treba upoštevati, „kadar je glede na vse okoliščine mogoče sklepati, da je pogodba tesneje povezana z drugo državo“.
V zvezi s tem je treba določiti namen in cilj člena 4(5), drugi stavek, Konvencije.
Iz poročila Giuliano-Lagarde je razvidno, da so avtorji Konvencije šteli za nujno, „da se predvidi možnost uporabe prava, ki ni pravo, na katerega napotujejo domneve iz odstavkov 2, 3 in 4, vedno, kadar je glede na vse okoliščine primera mogoče sklepati, da je pogodba tesneje povezana z drugo državo“. Iz tega poročila je razvidno tudi, da člen 4(5) Konvencije sodniku dopušča, „da v vsakem obravnavanem primeru v neki meri po prostem preudarku presodi, ali obstajajo okoliščine, ki upravičujejo neuporabo domnev iz odstavkov 2, 3 in 4“, in da je ta določba „neobhodna protiutež splošnemu kolizijskemu pravilu, ki je namenjen uporabi za vse vrste pogodb“.
Tako je iz poročila Giuliano-Lagarde razvidno, da je cilj člena 4(5) Konvencije, da se s poravnavo zahtev po pravni varnosti, ki jih izpolnjuje člen 4, od (2) do (4), Konvencije, in potrebe po obstoju neke mere prožnosti pri določitvi prava, ki je dejansko najtesneje povezano z zadevno pogodbo, postavi protiutež sistemu domnev iz tega člena.
Ker je glavni cilj člena 4 Konvencije, da se za pogodbo uporabi pravo države, s katero je ta pogodba najtesneje povezana, je treba člen 4(5) Konvencije razlagati tako, da lahko sodišče, ki obravnava zadevo, v vseh primerih odstopi od „domnev“, če se z njimi ne opredeli država, s katero je ta pogodba najtesneje povezana, in uporabi tisto navezno okoliščino, ki omogoči vzpostavitev takšne povezave.
Treba je torej ugotoviti, ali se od teh domnev lahko odstopi le, kadar nimajo prave navezne vrednosti, ali tudi, kadar sodišče ugotovi, da je pogodba tesneje povezana z drugo državo.
Kot je razvidno iz besedila in namena člena 4 Konvencije, mora sodišče pri določanju prava, ki se uporabi, vedno upoštevati navedene domneve, ki so v skladu s splošno zahtevo po predvidljivosti prava in torej pravni varnosti v pogodbenih razmerjih.
Kadar pa je iz vseh okoliščin jasno razvidno, da je pogodba tesneje povezana z drugo državo od tiste, ki se določi na podlagi domnev iz člena 4, od (2) do (4), Konvencije, je naloga navedenega sodišča, da odstopi od uporabe člena 4, od (2) do (4), Konvencije.
Ob upoštevanju teh ugotovitev je treba na peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(5) Konvencije razlagati tako, da kadar je iz vseh okoliščin primera jasno razvidno, da je pogodba tesneje povezana z drugo državo od tiste, ki se določi na podlagi naveznih okoliščin iz člena 4, od (2) do (4), Konvencije, je naloga sodišča, da odstopi od teh naveznih okoliščin in določi pravo države, s katero je ta pogodba najtesneje povezana.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

1.
Člen 4(4), drugi stavek, Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu, je treba razlagati tako, da se navezna okoliščina iz navedenega člena 4(4), drugi stavek, lahko uporabi za pogodbo o zakupu vozila, ki ni pogodba o zakupu vozila za en sam prevoz, zgolj kadar glavni predmet pogodbe ni le dajanje prevoznega sredstva v uporabo, ampak prevoz blaga v pravem pomenu besede.

2.
Člen 4(1), drugi stavek, te konvencije je treba razlagati tako, da del pogodbe lahko ureja drugo pravo od tistega, ki se uporabi za preostalo pogodbo, le če je njegov predmet samostojen.
Če se za pogodbo o zakupu vozila uporabi navezna okoliščina iz člena 4(4) navedene konvencije, se mora ta okoliščina uporabiti za celotno pogodbo, razen če je pogodbeni del, ki se nanaša na prevoz, samostojen glede na preostalo pogodbo.

3.
Člen 4(5) te konvencije je treba razlagati tako, da kadar je iz vseh okoliščin primera jasno razvidno, da je pogodba tesneje povezana z drugo državo od tiste, ki se določi na podlagi naveznih okoliščin iz člena 4, od (2) do (4), Konvencije, je naloga sodišča, da odstopi od teh naveznih okoliščin in določi pravo države, s katero je ta pogodba najtesneje povezana.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.