CELEX: 62007CJ0443
Apellatsioonkaebus
Ametnike personalieeskirjad
Pärast 1. maid 2004 tööle võetud ametnike palgaastmele määramist reguleeriva XIII lisa artikli 12 lõike 3 õiguspärasuse vaidlustamine
Personalieeskirjade komiteega konsulteerimine
Omandatud õiguste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise keeld

Apellatsioonkaebuses esitavad I. C. Centeno Mediavilla, D. Fumey, E. Gerhards, I. M. S. Hamilton, R. Hill, J. Huby, P. Klein, D. Lombardi, T. Millar, M. Moraitis, A. N. Palmer, N. Robinson, F. X. Rouxel, M. Silva Mendes, P. van den Hul, F. Von Nordheim Nielsen ja M. Zouridakis nõude tühistada Esimese Astme Kohtu 11. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas
T-58/05: Centeno Mediavilla jt
vs
. komisjon (EKL 2007, lk II-2523
, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega Esimese Astme Kohus jättis rahuldamata nende kaebused vastavalt iga ametniku töölevõtmise otsuse (edaspidi „vaidlusalused otsused”) peale osas, milles nende palgaaste määrati vastavalt üleminekusätetele Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjades, muudetud nõukogu 22. märtsi 2004. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 723/2004 (
ELT L 124, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/02, lk 130; edaspidi „personalieeskirjad”).
Õiguslik raamistik
Määrus nr 723/2004 jõustus 1. mail 2004.
Personalieeskirjade XIII lisa artikli 2 lõige 1 kinnitab vastavuskriteeriumid ametnike palgaastmete vahel, mis on ette nähtud Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade kuni 30. aprillini 2004 kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „endised personalieeskirjad”) ja personalieeskirjades. Need vastavuskriteeriumid on esitatud järgmises tabelis:
Endine palgaaste
Uus (vahepealne) palgaaste
Endine palgaaste
Uus (vahepealne) palgaaste
Endine palgaaste
Uus (vahepealne) palgaaste
Endine palgaaste
Uus (vahepealne) palgaaste
A 1
A*16






A 2
A*15






A 3/LA 3
A*14






A 4/LA 4
A*12






A 5/LA 5
A*11






A 6/LA 6
A*10
B 1
B*10




A 7/LA 7
A*8
B 2
B*8




A 8/LA 8
A*7
B 3
B*7
C 1
C*6




B 4
B*6
C 2
C*5




B 5
B*5
C 3
C*4
D 1
D*4




C 4
C*3
D 2
D*3




C 5
C*2
D 3
D*2






D 4
D*1
Personalieeskirjade artikli 5 lõige 5 sätestab:
„Kõikide sama tegevusüksuse ametnike suhtes kohaldatakse samu töölevõtmis- ja teenistuskarjääri tingimusi.”
Personalieeskirjade artikli 7 lõige 1 sätestab:
„Ametisse nimetav asutus või ametiisik [edaspidi „ametisse nimetav asutus”] määrab üksnes teenistusüksuse huvides tegutsedes ja kodakondsust arvestamata iga ametniku ametissenimetamise või üleviimise teel selle tegevusüksuse ametikohale, mis vastab selle ametniku palgaastmele.”
Personalieeskirjade artikkel 10, mis langeb sisult kokku endiste personalieeskirjade artikliga 10, sätestab, et personalieeskirjade komitee koosneb institutsioonide esindajatest ja nende personalikomiteede esindajatest ning et „komisjon peab komiteega nõu kõikide ettepanekute üle, mis käsitlevad personalieeskirjade läbivaatamist”.
Personalieeskirjade artikli 31 lõige 1 sätestab:
„1.   Väljavalitud kandidaadid nimetatakse läbitud konkursi teadaandes nimetatud tegevusüksuse palgaastmele.”
Personalieeskirjade XIII lisa „Ühenduste ametnike suhtes kohaldatavad üleminekumeetmed” artikkel 1 näeb ette:
„1.   Ajavahemikus 1. mai 2004–30. aprill 2006 asendatakse personalieeskirjade artikli 5 lõiked 1 ja 2 järgmistega:
„1.   Personalieeskirjadega hõlmatud ametikohad liigitatakse nendega seotud ülesannete laadi ja tähtsuse järgi alanevas järjekorras neljaks kategooriaks: A*, B*, C* ja D*.
2.   A*-kategooria koosneb 12 palgaastmest, B*-kategooria üheksast palgaastmest, C*-kategooria seitsmest palgaastmest ja D*-kategooria viiest palgaastmest.”
2.   Mis tahes viide töölevõtmise kuupäevale tähistab teenistusse asumise kuupäeva.”
Personalieeskirjade XIII lisa artikkel 12 näeb ette:
„1.   Viited personalieeskirjade artikli 31 lõigete 2 ja 3 tegevusüksuste AST ja AD palgaastmetele on ajavahemikus 1. mai 2004–30. aprill 2006 järgmised:
—
AST 1–AST 4: C*1–C*2 ja B*3–B*4,
—
AD 5–AD 8: A*5–A*8,
—
AD 9, AD 10, AD 11, AD 12: A*9, A*10, A*11, A*12.
2.   Personalieeskirjade artikli 5 lõiget 3 ei kohaldata juhul, kui ametnikud võetakse tööle enne 1. maid 2004 avaldatud konkursside tulemusel koostatud sobivate kandidaatide loeteludest.
3.   Ametnikud, kes on kantud sobivate kandidaatide loetellu enne 1. maid 2006 ja kes on tööle võetud ajavahemikus 1. mai 2004 – 30. aprill 2006:
—
määratakse konkursiteates avaldatud palgaastmesse, kui loetelu on koostatud A*-, B*- või C*-kategooria kaoks,
—
määratakse palgaastmesse järgmise tabeli kohaselt, kui loetelu on koostatud A-, LA-, B- või C-kategooria jaoks:
Konkursi palgaaste
Palgaaste töölevõtmisel
A 8/LA 8
A*5
A 7/LA 7 ja A 6/LA 6
A*6
A5/LA 5 ja A 4/LA 4
A*9
A 3/LA 3
A*12
A 2
A*14
A 1
A*15
B 5 ja B 4
B*3
B 3 ja B 2
B*4
C 5 ja C 4
C*1
C 3 ja C 2
C*2”
Vaidluse taust
Komisjon avaldas ajavahemikus 11. aprillist 2001 kuni 18. juunini 2002 Euroopa Ühenduste Teatajas mitu avaliku konkursi teadet palgaastme A7/A6 administraatorite (KOM/A/6/01, KOM/A/9/01, KOM/A/10/01, KOM/A/1/02, KOM/A/3/02 ja CC/A/12/02), palgaastme A8 abiadministraatorite (konkurss KOM/A/2/02) ja palgaastme B5/B4 abiteenistujate (konkurss KOM B/1/02) reservnimekirjade koostamiseks.
Rubriigis „Töölevõtmise tingimused” täpsustab konkursiteade, et konkursi edukalt läbinud ja reservnimekirja kantud kandidaate võidakse tööle võtta sõltuvalt teenistuste vajadusest.
Konkursiteadete KOM/A/l/02 ja KOM/A/2/02 punktis D „Üldinfo” esineb järgmine märge:
„Komisjon on nõukogule ametlikult edastanud personalieeskirjade muudatusettepaneku. See muudatus sisaldab eeskätt uut karjäärisüsteemi. Konkursi edukalt läbinud isikuid võidakse seega tööle võtta uute personalieeskirjade sätete alusel pärast viimaste vastuvõtmist nõukogu poolt.”
Konkursiteade KOM/A/3/02 sisaldab enam-vähem samasugust märget, viidates „uute personalieeskirjade sätetele”.
Konkursside KOM/A/6/01, KOM/A/9/01 ja KOM/A/10/01 (edaspidi „2001. aasta konkursid”) tulemuste alusel koostatud sobivate kandidaatide loetelud avaldati Euroopa Ühenduste Teatajas vastavalt 19. novembril 2002 (konkurss KOM/A/6/01), 8. märtsil 2003 (konkurss KOM/A/10/01) ja 2. juulil 2003 (konkurss KOM/A/9/01).
Kirjades, millega 2001. aasta konkursid edukalt läbinud isikuid informeeriti nende kandmisest sobivate kandidaatide loeteludesse, märgiti, et need loetelud kehtivad kuni 31. detsembrini 2003.
2003. aasta detsembris saatis komisjoni personali ja halduse peadirektoraat igale 2001. aasta konkursi edukalt läbinud isikule kirja teatega, et sobivate kandidaatide erinevate loetelude kehtivust on pikendatud kuni 31. detsembrini 2004.
Konkursside KOM/A/l/02, KOM/A/2/02, KOM/A/3/02, KOM/B/1/02 ja CC/A/12/02 tulemuste alusel koostatud sobivate kandidaatide loetelud avaldati Euroopa Liidu Teatajas vastavalt 19. detsembril 2003 (konkurss CC/A/12/02), 23. märtsil 2004 (konkursid KOM/A/1/02 ja KOM/A/2/02) ja 18. mail 2004 (konkursid KOM/A/3/02 ja KOM/B/1/02).
Kõik 17 apellanti kanti enne 1. maid 2004 mõnda sobivate kandidaatide loetellu.
D. Fumey, E. Gerhards, I. M. S. Hamilton ja T. Millar said tööpakkumist sisaldava kirja enne 1. maid 2004.
Kõik apellandid nimetati katseajal olevateks ametnikeks vaidlusaluste otsustega, mis võeti vastu pärast 1. maid 2004 ja mis jõustusid ajavahemikus 1. maist 2004 kuni 1. detsembrini 2004.
Vaidlusaluste otsustega määrati apellandid palgaastmetele personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõike 3 alusel, s.o vastavalt palgaastmele B*3 (konkurss KOM/B/1/02), palgaastmele A*5 (konkurss KOM/A/2/02) või palgaastmele A*6 (kõik ülejäänud konkursid).
Kõik apellandid esitasid ajavahemikus 6. augustist 2004 kuni 21. oktoobrini 2004 personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebuse otsuse peale, millega nad nimetati katseajal olevateks ametnikeks, osas, milles neile määrati personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõike 3 alusel ebasoodsam palgaaste kui oli märgitud konkursiteates.
Ajavahemikus 21. oktoobrist 2004 kuni 22. detsembrini 2004 vastuvõetud otsustega jättis ametisse nimetav asutus apellantide kaebused rahuldamata.
Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Esimese Astme Kohtule esitatud hagi
Ühises hagiavalduses, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 3. veebruaril 2005, nõudsid apellandid esiteks vaidlusaluste otsuste tühistamist osas, milles nende palgaaste määrati personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõike 3 alusel; teiseks oma teenistuskäigu taastamist; kolmandaks viiviste väljamõistmist kogusummalt, mis vastab erinevusele endistes personalieeskirjades ettenähtud töötasu ja neile tegelikult kohaldatud töötasude vahel; ja viimaks kohtukulude väljamõistmist komisjonilt.
Oma tühistamisnõudeid põhjendasid apellandid esiteks personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõige 3 õigusvastasusega, esitades seitse argumenti, mille kohaselt rikuti vastavalt: endiste personalieeskirjade artiklit 10; apellantide poolt enne personalieeskirjade jõustumist omandatud õigusi ning õiguskindluse ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtteid; võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtteid; õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet; personalieeskirjade artikli 31 lõiget 1 ning artikleid 5 ja 7.
Teiseks väitsid apellandid, et vaidlusaluste otsustega rikkus komisjon hea halduse, hoolitsemise, läbipaistvuse, õiguspärase ootuse kaitse, hea usu, võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtteid, samuti ametikoha ja palgaastme vastavuse põhimõtet.
Vaidlustatud kohtuotsus
Esimese Astme Kohus jättis hagi rahuldamata, otsustades, et ükski apellantide esitatud argument ei ole põhjendatud.
Esimesena jättis nimetatud kohus kõrvale väite personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõike 3 õigusvastasuse kohta, leides, et kõik selle väite toetuseks esitatud argumendid on paljasõnalised.
Endiste personalieeskirjade artikli 10 teise lõigu teise lause rikkumise kohta märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 35–42, et komisjonil lasub konsulteerimiskohustus, mis hõlmab lisaks ametlikele ettepanekutele ka varem läbivaadatud ettepanekutesse tehtavaid olulisi muudatusi. Seda, kas muudatused on olulised või üksikud ja piiratud, tuleb Esimese Astme Kohtu arvates hinnata, lähtudes muudetud sätete esemest ja kohast vastuvõtmiseks esitatud sätete kogumis, mitte aga individuaalsetest tagajärgedest, mida need sätted võivad kaasa tuua nende rakendamisest tõenäoliselt mõjutatud isikute olukorrale.
Palgaastme A*7 asendamine palgaastmega A*6, mida kavandati hiljem personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõikeks 3 saanud sätet käsitlevas ettepanekus, kujutab endast üksikut kohandust uue karjäärisüsteemi üleminekusätetes, mille üldine ülesehitus ega sisu ei näi olevat selle kohanduse läbi sellisel määral küsimuse alla seatud, et õigustada uut konsulteerimist personalieeskirjade komiteega.
Mis puudutab apellantide poolt enne personalieeskirjade jõustumist omandatud õiguste ning õiguskindluse ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtete rikkumist, nentis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 48–62, et personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõige 3 ei evi tagasiulatuvat jõudu. Samuti jättis nimetatud kohus kõrvale omandatud õigustele viitavad argumendid, kinnitades, et avaliku konkursi edukalt läbinud isikute kandmine valikumenetluse tulemusel koostatavatesse sobivate kandidaatide loeteludesse annab huvitatud isikutele üksnes võimaluse, et nad nimetatakse katseajal olevateks ametnikeks. Taolise võimaluse puhul on omandatud õigused igal juhul välistatud, kuna konkursi edukalt läbinud ja avaliku konkursi tulemusena koostatud sobivate kandidaatide loetellu kantud isiku palgaastme määramist ei või pidada omandatud õiguseks enne, kui tema suhtes ei ole langetatud nõuetekohast ametisse nimetamise otsust. Alles pärast sellise otsuse tegemist võib avaliku konkursi edukalt läbinud isik nõuda ametniku staatust ja seega personalieeskirjade kohaldamist enda suhtes.
Mis puudutab aga võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtete rikkumist seetõttu, et sama konkursi edukalt läbinud isikute suhtes kohaldati erinevaid kriteeriume selle alusel, kas nad võeti tööle enne või pärast personalieeskirjade jõustumist, märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 75–90, et need kaks isikute kategooriat ei olnud sarnastes olukordades. Nimetatud kohus asus selles küsimuses seisukohale, et kuna ametikoha, millele ametnik määratakse, paneb paika ametisse nimetamise otsus, mis saab tugineda vaid selle otsuse vastuvõtmise kuupäeval kohaldatavatel õigusnormidel, sai need avaliku konkursi edukalt läbinud isikud, kes kanti sobivate kandidaatide loetellu enne 1. maid 2004, ent võeti tööle pärast seda kuupäeva, määrata palgaastmele üksnes uute kriteeriumide alusel, mis kehtisid kuupäeval, mil võeti vastu nende isikute katseajal olevaks ametnikuks nimetamise otsus. Sama konkursi edukalt läbinud isikute puhul, kes nimetati ametisse enne 1. maid 2004, tuli palgaaste seevastu tingimata määrata varasemate kriteeriumide alusel, mis olid veel jõus kõnealuste isikute ametisse nimetamise kuupäeval, ent kaotasid alates samast kuupäevast kehtivuse uute personalieeskirjade jõustumise tõttu.
Õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumise osas seetõttu, et apellandid järeldasid neid puudutavatest konkursiteadetest vastavalt, et nende puhul on tagatud endistes personalieeskirjades sätestatud reeglite kohaldamine, märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 95–99 väljakujunenud kohtupraktikale viidates, et õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumisele ei saa tugineda haldusasutuse poolt antud konkreetsete tagatiste puudumisel, ning tõdes, et toimikus ei sisaldu ühtegi asjaolu, mis lubaks apellantidel järeldada, et ühenduse institutsioonid andsid neile mingeid tagatisi, mille alusel nad võinuksid õiguspäraselt oodata, et nende töölevõtmisel kohaldatakse jätkuvalt varasemaid ametnike palgaastme määramise põhimõtteid. Osas konkursiteadetes ja komisjoni kirjades oli seevastu täpsustatud, et konkursi edukalt läbinud isikud võidakse võtta tööle uute personalieeskirjade alusel.
Personalieeskirjade artikli 31 lõike 1 rikkumise kohta seoses konkursiteates märgitud tegevusüksuse palgaastme ja ametissenimetamisel määratud palgaastme vahelise vastavuse põhimõttega tõdes Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 108–115, et personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõike 3 taolisesse üleminekusättesse on sisse kirjutatud erand teatavatest personalieeskirjade sätetest, mille kohaldamisele eeskirjade muutmine tingimata mõju avaldab. Kõnealuse õigusnormiga ette nähtud erand ei ulatu kaugemale, kui varasemate sätete kehtivuse ajal alustatud ja lõpetatud konkursimenetluste alusel valitud isikute ametnikuks nimetamine uute personalieeskirjade kohaselt.
Personalieeskirjade artiklite 5 ja 7 rikkumise kohta seoses palgaastme ja ametikoha vastavuse põhimõttega, tõdes Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 124–131, et personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõige 3 on osas, milles see näeb ette endistelt personalieeskirjadelt uutele ülemineku meetmed, erinormina ülimuslik personalieeskirjade ametnike palgaastme määramist reguleerivate üldsätete ja iseäranis personalieeskirjade artiklite 5 ja 7 suhtes.
Mis puudutab teiseks hea halduse, läbipaistvuse, õiguspärase ootuse kaitse, võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu, ametikoha ja palgaastme vastavuse, hea usu ning hoolitsemise üldpõhimõtete väidetavat rikkumist vaidlusaluste otsustega, tõdes Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 147–155, et konkursiteadetes ega apellantidele saadetud kirjades sobivate kandidaatide loetelu kehtivusaja pikendamise kohta ei olnud märgitud, et töölevõtmisel palgaastme määramise uued põhimõtted võivad alandada töölevõtmise palgaastmeid, mis on märgitud konkursiteadetes.
Poolte nõuded Euroopa Kohtus
Kõnesolevas apellatsioonkaebuses paluvad apellandid Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
—
sellest tulenevalt rahuldada nende poolt esimeses kohtuastmes esitatud nõuded ja seega,
—
tühistada vaidlusaluste otsustega kinnitatud palgaastme määramine osas, milles see rajaneb personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõikel 3;
—
taastada apellantide teenistuskäik ehk muu hulgas: hinnata sel viisil korrigeeritud palgaastmetel omandatud kogemust, nende õigust edutamisele ja pensioniõigusi, lähtudes palgaastmetest, millele apellandid oleks tulnud nimetada nende konkursiteadete alusel, mille kohaselt nad kanti sobivate kandidaatide loeteludesse, kas nendes konkursiteadetes esitatud palgaastmele või sellega võrdväärsele palgaastmele vastavalt personalieeskirjadega kehtestatud palgaastmestikule ning sobivasse palgajärku vastavalt enne 1. maid 2004 kohaldatavatele eeskirjadele, alates nende ametisse nimetamise otsusest;
—
mõista Euroopa Keskpanga poolt kehtestatud määrade alusel apellantide kasuks välja viivis kogusummalt, mis vastab erinevusele vaidlusalustes otsustes määratud palgaastmele vastava töötasu ja selle palgaastme töötasu vahel, millele neil oleks pidanud olema õigus, kuni nõuetekohase palgaastme määramise otsuse tegemise kuupäevani; ja
—
mõista vastustajalt välja kõik esimese kohtuastme ja apellatsiooniastme kohtukulud.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus põhjendamatuse tõttu rahuldamata; ja
—
mõista kohtukulud välja apellantidelt.
Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus
Nõukogu väidab, et osa apellantide väidetest on vastuvõetamatud, sest nendega ei osutata Esimese Astme Kohtu poolsele ühenduse õiguse rikkumisele, vaid taotletakse pelgalt uue hinnangu andmist esimeses kohtuastmes esitatud argumentidele.
Nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktis 31, on apellatsioonkaebus väljakujunenud kohtupraktika järgi vastuvõetamatu, kui see – sisaldamata argumente, mis on konkreetselt suunatud õigusnormi väidetava rikkumise tuvastamisele vaidlustatud kohtuotsuses – piirdub Esimese Astme Kohtus juba esitatud väidete ja argumentide sõnasõnalise kordamise või taasesitamisega. Seevastu juhul, kui apellatsioonkaebuse esitaja vaidlustab selle, kuidas Esimese Astme Kohus on ühenduse õigust tõlgendanud või kohaldanud, võib esimeses kohtuastmes kontrollitud õiguslikke asjaolusid apellatsioonimenetluses uuesti arutada. Kui apellandil ei oleks võimalik oma apellatsioonkaebuses tugineda Esimese Astme Kohtus juba esitatud väidetele ja argumentidele, kaotaks apellatsioonimenetlus osaliselt oma mõtte (vt eelkõige 29. novembri 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-10/06 P: Bustamante Tello
vs
. nõukogu, EKL 2007, lk I-10381
, punkt 28).
Käesolevas asjas on alust märkida, et apellandid on oma iga väite osas näidanud, millist õigusnormi on Esimese Astme Kohus on nende arvates oma otsuse erinevates lõikudes rikkunud. Seega ei saa asjaolu, et nad selles kontekstis kordavad mõningaid oma esimeses kohtuastmes esitatud argumente, kuidagi mõjutada apellatsioonkaebuses esitatud väidete vastuvõetavust.
Eelnevast järeldub, et kõiki apellantide väiteid tuleb pidada vastuvõetavaiks.
Apellatsioonkaebus
Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks väidavad apellandid, et personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõike 3 õiguspärasuse hindamisel rikkus Esimese Astme Kohus nende arvates mitut õigusnormi. Apellandid väidavad eeskätt, et rikuti endiste personalieeskirjade artiklit 10, enne personalieeskirjade jõustumist nende poolt omandatud õigusi, õiguskindluse ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtteid, võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtteid, õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, personalieeskirjade artikleid 5 ja 7 ja artikli 31 lõiget 1; samuti rikkus Esimese Astme Kohus mitme hinnangu andmisel põhjendamiskohustust.
Apellandid vaidlustavad samuti Esimese Astme Kohtu hinnangu vaidlusaluste otsuste õigusvastasuse põhjendamiseks esitatud väidetele. Sellega seoses väidavad apellandid, et Esimese Astme Kohus eiras võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtteid ja eksis nende otsuste õiguspärasusele antud hinnangu põhjendamisel.
Personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõike 3 õiguspärasuse vaidlustamine
Endiste personalieeskirjade artikli 10 rikkumine ja ebapiisav põhjendus
– Poolte argumendid
Apellandid, kes tuginevad eeskätt Esimese Astme Kohtu 30. septembri 1998. aasta otsusele kohtuasjas
T-13/97: Losch
vs
. Euroopa Kohus (EKL AT 1998, lk I-A-543 ja II-1633
), väidavad, et komisjoni ettepaneku muutmine nii, et personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõikes 3 asendatakse palgaaste A*7 palgaastmega A*6, millele määratakse enne 1. maid 2004 palgaastme A7 sobivate kandidaatide loetellu kantud isikud, mõjutab – vastupidi Esimese Astme Kohtu tõdemusele vaidlustatud kohtuotsuse punktides 35–42 – oluliselt personalieeskirjade sätteid.
Sellega seoses väidavad apellandid, et sellise muudatuse mõju võrreldes varasema ettepanekuga ei saa hinnata, lähtudes pelgalt muudetud sätete esemest ja kohast vastuvõtmiseks esitatud sätete kogumis, vaid arvestada tuleb ka asjassepuutuvate ametnike olukorrale kaasnevaid tagajärgi. Käesoleval juhul on neil muudatustel, nagu on märgitud ka vaidlustatud kohtuotsuse punktis 42, arvestatav mõju nii nende ametnike teenistuskäigule kui ka töötasule. Ettepaneku muudatus oleks seega tulnud esitada personalieeskirjade komiteele.
Lisaks väidavad apellandid, et Esimese Astme Kohus jättis sobival viisil põhjendamata järelduse, mille kohaselt palgaastme A*7 asendamine palgaastmega A*6 „kuulub teenistuskäigu järkjärgulise ümberstruktureerimise üldisesse süsteemi ja üldisesse perspektiivi”. Palgaastme sellist alandamist ei saa pidada normiks, mis võimaldab teenistuskäigu järkjärgulise arengu süsteemi rakendamist.
Komisjon ja nõukogu väidavad, et personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõiget 3 käsitleva ettepaneku muudatus ei olnud „oluline” eespool viidatud kohtuotsuse Losch
vs
. Euroopa Kohus tähenduses. Tegemist oli piiratud isikute rühma suhtes kohaldatavat üleminekusätet puudutava väikese muudatusega, mis mahtus sellisena teenistuskäigu järkjärgulise ümberstruktureerimise üldisesse süsteemi, mis oli kõigi ametnike seisukohalt üks reformi tugisambaid.
– Euroopa Kohtu hinnang
EÜ artikli 283 järgi kinnitab personalieeskirjad nõukogu komisjoni ettepaneku alusel ja pärast konsulteerimist teiste asjaomaste institutsioonidega.
Nii endiste personalieeskirjade kui ka personalieeskirjade artikkel 10 sätestab, et luuakse personalieeskirjade komitee, mis koosneb ühenduste institutsioonide esindajatest ja samast arvust nende personalikomiteede esindajatest. Sama artikkel näeb lisaks ette, et komiteega peetakse nõu kõikide ettepanekute üle, mis käsitlevad personalieeskirjade läbivaatamist ja komitee võib esitada sellise läbivaatamise raames omapoolseid ettepanekuid.
Selle kohta tõdes Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 36–40, et artikli 10 sõnastust arvestades on selle sätte kitsendav tõlgendamine ilmselgelt sobimatu ja märkis, et kui personalieeskirjade läbivaatamist puudutava ettepaneku parandused mõjutavad oluliselt ettepaneku ülesehitust, on komisjon kohustatud uuesti personalieeskirjade komiteega nõu pidama, enne kui nõukogu asjassepuutuvad sätted vastu võtab, samas kui selline kohustus on välistatud üksiku ja piiratud mõjuga muudatuse puhul. Esimese Astme Kohus otsustas seega, tuginedes 5. oktoobri 1994. aasta otsusele kohtuasjas
C-280/93: Saksamaa
vs
. nõukogu (EKL 1994, lk I-4973
), et muudatuse olulisust tuleb hinnata, lähtudes muudetavate sätete esemest ja kohast vastuvõtmiseks esitatud sätete kogumis, mitte aga individuaalsetest tagajärgedest, mida need sätted toovad kaasa asjassepuutuvatele ametnikele.
Esimese Astme Kohus on lisaks märkinud, et kõnesoleval juhul ei ole ühenduse seadusandja sisseviidud muudatus oluline, sest selle näol on tegemist reformi täiendava elemendiga, mis kuulub teenistuskäigu järkjärgulise ümberstruktureerimise üldisesse süsteemi ja üldisesse perspektiivi.
Vastupidi apellantide väidetele ei riku selline hinnang ühtki õigusnormi. Et see muudatus ei kaldu oluliselt kõrvale personalieeskirjade komiteele esitatud tekstist ja järelikult sai nimetatud komitee juba avaldada arvamust võimaluse kohta, et ametnikele, kes läbisid edukalt samad enne reformi jõustumist toiminud konkursid, ent võeti tööle vastavalt kas enne või pärast reformi jõustumist, nähakse ette erinev töölevõtmise palgaaste, ei ole sisseviidud muudatuse osas vaja uuesti personalieeskirjade komiteega nõu pidada.
Lisaks ei ole apellatsioonkaebuses vaidlustatud kohtuotsuse ebapiisava põhjenduse kohta esitatud argument põhjendatud, sest selle kohtuotsuse punktis 40 esitatud järeldust on selgesti põhjendatud sama otsuse punktis 39, kus Esimese Astme Kohus tõdeb, et „Euroopa ühenduste ametnike palgaastmete liigituse ja palgaastmestiku ümberkorraldamine, mille aluseks oli ühenduse seadusandja poolt jõustatud karjäärireform, põhjustas kohe uute ametnike töölevõtmise madalamal palgaastmel, millega kaasnes tingimus arendada nende karjäärivõimalusi”. Esimese Astme Kohus järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 40, et „algselt kavandatud palgaastme A 7 asendamine palgaastmega A*6 kujutab endast reformi täiendavat elementi, kuuludes teenistuskäigu järkjärgulise ümberstruktureerimise üldisesse süsteemi ja üldisesse perspektiivi”.
Sellest järeldub, et apellantide väiteid tuleb pidada alusetuks.
Apellantide omandatud õiguste rikkumine ja ebapiisav põhjendus
– Poolte argumendid
Omandatud õiguste rikkumist käsitleva argumendi toetuseks kinnitavad apellandid, et Esimese Astme Kohus eitas ekslikult nende võimalust omandada enne vaidlusaluste otsuste vastuvõtmist õigus sellele, et peetaks kinni konkursiteates märgitud palgaastmest. Apellandid väidavad, et ehkki konkursiteade ja sobivate kandidaatide loetellu kandmine ei anna õigust töölevõtmisele, annavad nad kõigile konkursil osalenud isikutele ja iseäranis neile, kes on kantud sobivate kandidaatide loetellu, õiguse kohtlemisele, mis vastab konkursiteates sätestatule (20. juuni 1985. aasta otsus kohtuasjas
138/84: Spachis
vs
. komisjon, EKL 1985, lk 1939
), ning lisaks õiguse saada võimalusel tööle konkursiteates väljakuulutatud palgatasemel ja täita selles väljakuulutatud tööülesandeid. Sobivate kandidaatide loetellu kantud kandidaadid omandavad seega õiguse, et nende võimalikul ametissenimetamisel peetakse kinni nendest töölevõtmise tingimustest. Apellandid lisavad, et neli neist said töölevõtmise otsuse enne 1. maid 2004 ja need otsused kuuluvad endiste personalieeskirjade kohaldamisalasse. Kuna Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuses neile argumentidele ei vastanud, rikkus ta endal lasuvat põhjendamiskohustust.
Komisjon väidab vastu, et seadusandjal tuleb omandatud õigustega arvestada, kui õiguslik olukord on lõplikult paika pandud varasemates õigusnormides ning kui neist normidest õigussubjektile tuleneva tegeliku kasu materialiseerumine ei sõltu enam ühestki haldusorgani toimingust ega tegematajätmisest, milleks viimasel on kaalutlusõigus või siis kaalutlusruum.
Avaliku konkursi tulemusena koostatud sobivate kandidaatide loetellu kandmisega tekkiv õiguslik olukord ei ole omandatud õigus, vaid ametisse nimetamise võimalus, sest õigus sellele, et peetaks kinni personalieeskirjades sätestatud tingimustest, tekib ametisse nimetamise akti alusel. Komisjoni sõnul on seega vastuoluline väita, nagu teevad apellandid, et sobivate kandidaatide loetellu kuuluvail isikutel ei ole võimalust nõuda n-ö suuremat õigust ehk katseajal olevaks ametnikuks nimetamist, ent neil on väiksem õigus ehk õigus teatavale palgaastmele töölevõtmisel.
Nõukogu, kes esitas komisjoni omadega sarnased väited, lisab, et konkursiteade, mis on loomulikult ametisse nimetavale asutusele siduv, ei takista siiski seadusandjat määratlemast karjäärisüsteemi reformi käigus konkursi palgaastmete ja töölevõtmisel kohaldatavate palgaastmete vastavust uue korra alusel.
– Euroopa Kohtu hinnang
Selle kohta tuleb meenutada, et ametnike ja administratsiooni vaheline õigussuhe põhineb personalieeskirjadel, mitte lepingul (vt selle kohta 19. märtsi 1975. aasta otsus kohtuasjas
28/74: Gillet
vs
. komisjon, EKL 1975, lk 463
, punkt 4). Sellest tulenevalt võib seadusandja ametnike õigusi ja kohustusi muuta millal tahes.
Kui ei ole sätestatud teisti, siis reeglina kohaldatakse õigusnormi muutvaid õigustloovaid akte, nt personalieeskirjade muutmise määruseid, ainult varasemate õigusnormide kehtivusajal tekkinud olukordade tulevastele tagajärgedele (vt selle kohta 29. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-60/98: Butterfly Music, EKL 1999, lk I-3939
, punkt 24).
Teisiti on üksnes niisuguste olukordade puhul, mis on tekkinud ja lõplikult realiseerunud varasema normi kehtivusajal ja mis loovad omandatud õigusi (vt selle kohta 14. aprilli 1970. aasta otsus kohtuasjas
68/69: Brock, EKL 1970, lk 171
, punkt 7; 5. detsembri 1973. aasta otsus kohtuasjas
143/73: SOPAD, EKL 1973, lk 1433
, punkt 8, ja 10. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas
270/84: Licata
vs
. MSK, EKL 1986, lk 2305
, punkt 31).
Õigust võib pidada omandatuks, kui selle aluseks olnud asjaolu ilmnes enne õigusnormide muutmist. See ei ole siiski nii õiguse puhul, mille aluseks olnud asjaolu ei teostunud muudatuse esemeks olnud õigusnormide kehtivusajal.
Arutlusel olevas asjas olid apellandid personalieeskirjade jõustumise kuupäeval kantud sobivate kandidaatide loeteludesse kui konkursi edukalt läbinud isikud. Selles staatuses puudus neil igasugune õigus ametisse nimetamisele, neil oli üksnes vastav võimalus. Apellantide palgaastme määramine sõltus nende ametisse nimetamisest, mis kuulub ametisse nimetava asutuse pädevusse.
Sellest järeldub, et kuna olukord, millel põhineb apellantide õigus teatavatest töölevõtmise tingimustest kinnipidamisele, ei ole teostunud enne personalieeskirjade jõustumist, ei saa nad tugineda ühelegi omandatud õigusele (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Gillet
vs
. komisjon, punkt 5).
Eeltoodud kaalutlused kehtivad ka nende apellantide suhtes, kes võeti katseajal oleva ametnikuna tööle enne 1. maid 2004 ja nimetati ametnikuks pärast selle kuupäeva möödumist.
Nii et osas, milles vaidlustatud kohtuotsuses tõdetakse, et kõne all olevad konkursid edukalt läbinud isikutel puuduvad omandatud õigused, ei riku vaidlustatud kohtuotsus kuidagi apellantide esile toodud põhimõtteid ja vastab õiguslikult piisavalt küsimustele, mis apellandid esimeses kohtuastmes tõstatasid.
Kõnesolevat argumenti ei saa seega pidada põhjendatuks.
Võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtete ning võimude lahususe ja normihierarhia põhimõtete ning kohtuliku kaitse õiguse rikkumine ja ebapiisav põhjendus
– Poolte argumendid
Võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtete rikkumise kohta väidavad apellandid, et kõik konkursi edukalt läbinud isikud moodustavad nendest põhimõtetest kinnipidamise seisukohalt ühe isikute kategooria. Esimese Astme Kohus eiras järelikult neid põhimõtteid, leides, et kõigil sama konkursi edukalt läbinud isikutel ei ole õigust palgaastme määramisele vastavas konkursiteates kehtestatud tingimustel.
Apellantide väitel tunnustas Esimese Astme Kohus niisuguse tõdemusega seadusandja pädevust muuta personalieeskirju ilma, et ta oleks kohustatud järgima võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtteid. Esimese Astme Kohus välistas apellantide väitel seega esiteks võimaluse teostada kohtulikku kontrolli seadusandja pädevuse üle, minnes vastuollu õigusriigi põhialuste ja eelkõige võimude lahususe põhimõttega, ning teiseks rikkus õigust kohtulikule kaitsele. Ühenduse kohus peaks seevastu hindama, kas õigusnormide muudatuse jõustumisest lähtuvat kohtlemise erinevust tuleb pidada põhjendatuks.
Lisaks jättis Esimese Astme Kohus apellantide väitel selgitamata põhjused, mis õigustavad tema valikut kalduda kõrvale 30. septembri 1998. aasta otsusest kohtuasjas
T-121/97: Ryan
vs
. kontrollikoda (EKL 1998, lk II-3885
), milles ta tuvastas võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise seoses Euroopa Ühenduste Kontrollikoja liikmete pensioniõigustega.
Viimasena väidavad apellandid, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 89 rikuti õigusnormi osas, milles Esimese Astme Kohus välistas diskrimineerimise vanuse alusel, samas kui eelkõige vanemad apellandid määrati personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõike 3 kohaldamise tõttu teenistuskäigu algusele vastavale palgaastmele, ehkki nende palgaastmetele A7/A6 või B5/B4 töölevõtmise menetluses oli arvesse võetud teenistusalast kogemust, mis oli lisaks ka nõutud.
Komisjoni väitel ei põhine Esimese Astme Kohtu põhjendused üldse eeldusel, et ühenduse seadusandja ei ole seotud võrdse kohtlemise põhimõttega. Seevastu püstitas nimetatud kohus küsimuse selle põhimõtte ajalisest ulatusest, tuginedes tõdemusele, et seadusandja pädevuses on võtta tulevasi olukordi silmas pidades vastu personalieeskirjade muudatused, mis vastavad tema hinnangul teenistuse huvidele. Komisjon väidab, et ehkki sellised muudatused halvendavad apellantide olukorda võrreldes endistest personalieeskirjadest tulenevaga, ei saa nad nõuda, et säilitataks õiguslik olukord, millest nad teataval ajahetkel kasu said.
Õieti ei ole võrdse kohtlemise põhimõttel komisjoni sõnul sellist ajalist ulatust, mis takistaks õigusnormide vahetumist. Selle põhimõttega ei ole järelikult vastuolus, kui uued normid reguleerivad varasemate õigusnormide kehtivusajal tekkinud olukorda teistmoodi, kui seda oleks reguleeritud enne õigusnormide muutmist.
Nõukogu esitab komisjoni omadega sarnased väited. Ta lisab, et võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamine apellantide viidatud kriteeriumide kohaselt tooks kaasa pärast 1. maid 2004 tööle võetud eri ametnike vahelise ebavõrdse kohtlemise sel alusel, kas nad läbisid edukalt enne või pärast seda kuupäeva toimunud konkursi. Pärast seda kuupäeva töölevõetud ametnikud moodustavad nõukogu sõnul ühe ja sama isikute rühma, kel on õigus samasugusele kohtlemisele personalieeskirjade alusel.
– Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et võrdse kohtlemise põhimõtet, mis on kohaldatav ühenduse avalikku teenistust reguleerivatele õigusnormidele, on rikutud, kui kahte isikute rühma, kelle faktiline ja õiguslik olukord üksteisest oluliselt ei erine, koheldakse töölevõtmisel erinevalt ja kui taoline kohtlemise erinevus ei ole objektiivselt põhjendatud (vt selle kohta 11. jaanuari 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-459/98 P: Martínez del Peral Cagigal
vs.
komisjon, EKL 2001, lk I-135
, punkt 50).
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 79–83 tugines Esimese Astme Kohus tõdemusele, et ametnikke sai palgaastmele määrata üksnes personalieeskirjades kinnitatud kriteeriumide ja eeskätt nende eeskirjade XIII lisa artikli 12 lõike 3 alusel, mis kehtis vaidlusaluste otsuste vastuvõtmise kuupäeval. Esimese Astme Kohus järeldas sellest, et apellante ei saa pidada kuuluvaks samasse isikute rühma, kui konkursi edukalt läbinud ja enne 1. maid 2004 ametisse nimetatud isikud, kelle suhtes tuli kohaldada enne reformi kehtinud õigusnorme. Nimetatud kohus leidis seega, et kõnealune õigusnorm, nähes apellantide jaoks ette teiste ametnike suhtes kohaldatavatest eeskirjadest erinevad eeskirjad, ei riiva diskrimineerimiskeelu põhimõtet.
Selles osas tuleb meenutada, et põhimõtteliselt on seadusandja kohustatud eeskätt ühenduse avaliku teenistuse valdkonnas kohaldatavate õigusnormide vastuvõtmisel järgima võrdse kohtlemise üldpõhimõtet.
Käesolevas asjas tuleb siiski tõdeda, et võttes vastu personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõike 3, millest tulenevalt koheldakse sama konkursi edukalt läbinud isikuid erinevalt, ei rikkunud seadusandja võrdse kohtlemise põhimõtet, sest erinev kohtlemine puudutas ametnikke, kes ei kuulunud samasse isikute rühma.
Nagu märkis Esimese Astme Kohus, ei olnud apellandid pärast 1. maid 2004 töölevõetud ametnikena samas õiguslikus olukorras kui enne seda kuupäeva töölevõetud ametnikud, sest reformi jõustumise ajahetkel oli neil erinevalt juba töölevõetud ametnikest üksnes võimalus saada ametisse nimetatud.
Lisaks rajaneb taoline kohtlemise erinevus objektiivsel ja seadusandja tahtest sõltumatul asjaolul – nimelt ametisse nimetava asutuse otsustatud töölevõtmise kuupäeval. Veel tuleb lisada, et kaaludes erinevate ametnike rühmade huve uue personalisüsteemi järkjärgulisel kehtestamisel, võis ühenduse seadusandja kehtiva korra kohaselt otsustada, et isikud, kes on sellises erilises olukorras nagu apellandid, võetakse tööle uute personalieeskirjade alusel, kuid koheldes neid siiski soodsamalt kui koheldakse pärast 1. maid 2004 toimunud konkursi edukalt läbinud ja seejärel töölevõetud ametnikke.
Eeltoodust tuleneb, vastupidi apellantide väidetele, et Esimese Astme Kohus esiteks langetas otsuse võrdse kohtlemise põhimõttest kinnipidamise kohta personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõike 3 puhul ega rikkunud teiseks ühtki õigusnormi selle põhimõtte järgmise kohta antud hinnangus.
Mis puudutab lisaks väidetavat vanusel põhinevat diskrimineerimist, millele apellandid tuginesid seoses vanemate apellantide olukorraga, tuleb tõdeda, et – nagu ka õigesti märkis Esimese Astme Kohus – personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõikes 3 esitatud palgaastme määramise kriteeriumid ei ole kuidagi seotud asjassepuutuvad konkursid edukalt läbinud isikute vanuse arvessevõtmisega, lisaks näevad need A-kategooria puhul ette vahetegemise esimese palgaastme A*5 (endine palgaaste A8) ja järgmise palgaastme A*6 (endine palgaaste A7/A6) vahel.
Järelikult tuleb apellantide väited, mis käsitlevad võrdse kohtlemise, diskrimineerimiskeelu, võimude lahususe ja normihierarhia põhimõtete ning kohtuliku kaitse õiguse rikkumist, kõrvale jätta.
Kuna vaidlustatud kohtuotsus on selles osas piisavalt põhjendatud, ei saa Esimese Astme Kohtule ette heita, et ta ei selgitanud kohtuotsuse põhistuses, miks erineb käesolevas asjas antud hinnang sellest, mille ta andis eespool viidatud kohtuotsuse Ryan
vs.
kontrollikoda aluseks olnud kohtuasjas.
Esimese Astme Kohus ei ole seega rikkunud põhjendamiskohustust ja kõnesolev argument tuleb kõrvale jätta.
Õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumine ja tõendite moonutamine
– Poolte argumendid
Kinnitades, et haldusasutus ei andnud apellantidele nende palgaastme määramise osas ühtki konkreetset tagatist, eiras Esimese Astme Kohus apellantide väitel õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet ja moonutas toimiku materjale. Apellandid rõhutavad, et lisaks sellele, et konkursiteates ei sisaldunud ühtki viidet endiste personalieeskirjade muutmise kohta ning kõik internetisaitidel kättesaadavad kirjalikud allikad viitasid endistele personalieeskirjadele, ei antud uute eeskirjade kohta mingit teavet ka enne reformi jõustumist saadetud, tööpakkumist sisaldavais kirjades ega töölevõtmisele eelnenud arstliku kontrolli käigus. Haldusasutus edastas vastava teate D. Fumey’le alles viimase tööleasumise päeval ning E. Gerhardsile, I. M. S. Hamiltonile ja T. Millarile tööpakkumist sisaldava kirja „muudatusena”, mis jõudis kohale neli päeva enne nende tööleasumist.
Komisjon ja nõukogu väidavad vastu, et haldusasutuse pakutud tagatist ei saa arvestada ühenduse seadusandja aktide õiguspärasuse hindamisel. Apellatsioonkaebuses esitatud erinevatel faktilistel asjaoludel põhinevad argumendid on seega personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõike 3 õigusvastasust käsitleva väite puhul ainetud. Komisjon ja nõukogu toovad lisaks esile, et haldusasutusepoolne tagatis, milles ei võeta arvesse kohaldatavaid õigusnorme, ei saa tekitada kõnealusel isikul õiguspärast ootust. Igal juhul võttis Esimese Astme Kohus mainitud institutsioonide väitel eri apellantide erinevat olukorda arvesse.
– Euroopa Kohtu hinnang
Õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte väidetava rikkumise kohta märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 98, et toimikus ei leidu ühtegi asjaolu, mis lubaks apellantidel järeldada, et ühenduse institutsioonid oleksid andnud neile mingeid tagatisi, mis oleks võinud tekitada õiguspärase ootuse, et töölevõtmisel kohaldatakse nende suhtes endiselt endistes personalieeskirjades ametnike palgaastme määramise kohta sisalduvaid kriteeriume.
Käesolevas asjas ei ole vaidlust küsimuses, et osa apellantideni jõudsid enne vaidlusaluste otsuste vastuvõtmist haldusasutuse märkused, mis puudutasid nende palgaastme määramist konkursiteates osundatud kriteeriumide kohaselt. Neis märkustes sisaldus siiski hoiatus, et neile võidakse teha ettepanek asuda teenistusse uute personalieeskirjade sätete alusel.
Isegi kui asuda seisukohale, et nende märkuste näol oli tegemist konkreetsete tagatistega, mis võisid tekitada nende saajates õiguspärase ootuse, saab õigustatult välistada võimaluse, nagu seda tegi ka Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 95, et apellandid võiksid tugineda neile märkustele, et seada küsimuse alla vaidlustatud otsuste aluseks oleva õigusnormi õiguspärasus. Isikud ei saa õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele tuginedes vaidlustada uute õigusnormide kohaldamist, seda iseäranis valdkonnas, milles seadusandjale kuulub ulatuslik kaalutlusõigus (vt eelkõige 19. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-284/94: Hispaania
vs
. nõukogu, EKL 1998, lk I-7309
, punkt 43).
Nagu meenutas ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 121, ei saa haldusasutuse aktid piirata seadusandja tegutsemisruumi ega muutuda õiguspärasuse näitajaks, millega seadusandja peaks oma tegevuse kooskõlla viima.
Apellantide väited õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumise kohta on järelikult alusetud ja tõendite moonutamist puudutavad väited on omakorda ainetud.
Personalieeskirjade artikli 31 rikkumine ja ebapiisav põhjendus
– Poolte argumendid
Apellantide väitel on personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõige 3 vastuolus personalieeskirjade artikliga 31, mis käsitleb kandidaatide õigust saada nimetatud läbitud konkursi teadaandes mainitud tegevusüksuse palgaastmele. Apellandid toovad selle kohta esile, et vaidluse esemeks olevatel üleminekusätetel on apellantide ja ametisse nimetava asutuse jaoks lõplikud, mitte üleminekuetappi puudutavad tagajärjed. Apellandid nimetatakse n-ö üleminekusätete alusel ametisse lõplikult ja nende ametissenimetamise jõustumise seisuga määratletud palgaaste on kehtiv kogu nende ametiajal. Veel väidavad apellandid, et Esimese Astme Kohus ei selgitanud, miks personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõikega 3 viiakse sisse erand muudele ametnikele kohaldatavates üleminekueeskirjades.
Komisjoni väitel tuleb üleminekusättena või lõplikuna kvalifitseerimise küsimuses teha vahet ühelt poolt õigusnormil ja teiselt poolt sellise õigusnormi alusel vastu võetud otsuse õiguslikel tagajärgedel. Komisjoni arvates on üleminekusätetena alust käsitada norme, mille kohaldamisala on piiratud konkreetsel ajahetkel või kindlaksmääratud ajavahemikul eksisteerivate olukordadega. Üleminekusätte alusel vastu võetud otsuse õiguslikud tagajärjed võivad seevastu tegelikult olla lõplikud. Tõik, et personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõike 3 näol on tegemist üleminekusättega, sobib nii ideaalselt kokku palgaastme määramise otsuse lõplikkusega.
Nõukogu lisab, et kõnealuse artikli 12 lõikega 3 võib teha erandi personalieeskirjade artiklist 31, sest need sätted sisalduvad samas õigusaktis, on sama taseme normid ja lisaks reguleerib esimene neist eriolukorda, samas kui teine näeb ette üldreegli. Sellest, et personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõige 3 on personalieeskirjade artikli 31 suhtes erinorm, piisab nõukogu arvates, et välistada mis tahes vastuolu nende kahe sätte vahel.
– Euroopa Kohtu hinnang
Personalieeskirjade artikli 31 lõige 1 näeb ette, et konkursi edukalt läbinud kandidaadid „nimetatakse läbitud konkursi teadaandes nimetatud tegevusüksuse palgaastmele”.
Otsustades argumentide üle, mille kohaselt personalieeskirjade eespool nimetatud sätet on rikutud, märkis Esimese Astme Kohus kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 109, et kuigi kõnealusest sättest järeldub kindlalt, et avaliku konkursi edukalt läbinud isikud tuleb nimetada ametnikeks selle konkursi teates märgitud palgaastmel, mille tulemusena nad on tööle võetud, ei saanud täidetavate ametikohtade taseme ja konkursi läbinud isikute nendele ametikohtadele määramise tingimuste kindlaksmääramine, mida komisjon tegi endiste personalieeskirjade alusel vaidlusaluste konkursside teateid koostades, omada mõju kauem kui 1. maini 2004, mil uus karjääristruktuur ühenduse seadusandja tahte kohaselt jõustus.
Esimese Astme Kohus märkis seejärel vaidlustatud kohtuotsuse punktides 110–113, et personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõige 3 on üleminekusäte, mille ainus eesmärk on reguleerida teatava ametnike rühma palgaastme määramist ning et ühenduse seadusandja võib teha personalieeskirjade sätetes teenistuse huvides tulevikku suunatud muudatusi, isegi kui muudetud sätted on varasematest ebasoodsamad.
Need hinnangud ei riku õigusnormi. Ehkki konkursi edukalt läbinud isikule tuleneb tema ametisse nimetamise korral personalieeskirjade artikli 31 lõikest 1 põhimõtteliselt õigus saada määratud läbitud konkursi teates nimetatud tegevusüksuse palgaastmele, saab seda sätet kohaldada üksnes juba kehtivale õigusele, sest see ei saa kohustada ametisse nimetavat asutust võtma vastu otsust, mis ei ole ühenduse seadusandja poolt muudetud personalieeskirjadega kooskõlas ja on seega õigusvastane. Nagu sai märgitud ka käesoleva kohtuotsuse punktides 64 ja 65, ei ole apellantidel kui enne personalieeskirjade reformi jõustumist toimunud konkursid edukalt läbinud isikutel võimalik tugineda enne personalieeskirjade jõustumist omandatud õigusele saada nimetatud kindlaksmääratud palgaastmele. Sellisele õigusele ei saa järelikult tugineda ka personalieeskirjade artikli 31 alusel.
Teiseks võib personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõige 3 kui üleminekusäte ja erinorm näha ette kindlaksmääratud ametnike rühmale kohaldatava erandi personalieeskirjade artiklis 31 sätestatud üldreeglist.
Apellantide argumendid, millega viimased püüdsid tõendada õigusnormi rikkumist kõnealuse õigusnormi väidetavale rikkumisele antud hinnangu puhul ning kohtupoolset ebapiisavat põhjendust, on seega alusetud.
Personalieeskirjade artiklite 5 ja 7 rikkumine ning ebapiisav põhjendus
– Poolte argumendid
Apellantide hinnangul otsustas Esimese Astme Kohus ekslikult, et üleminekusättega võib teha erandi personalieeskirjade artiklitest 5 ja 7, mis näevad ette ametniku palgaastme ja ametikoha vahelise vastavuse põhimõtte. Ametnike väitel tunnistas Esimese Astme Kohus nii, et üleminekusättega võib teha erandi personalieeskirjade mis tahes sättest ja ka õiguse üldpõhimõtetest.
Komisjon ja nõukogu leiavad, et apellandid tõlgendavad vaidlustatud kohtuotsust vääralt, leides, et Esimese Astme Kohus otsustas, et personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõige 3 sätestab erandi personalieeskirjade artikli 7 lõikes 1 sätestatud reeglist. Vastupidi, kõnealuse kohtuotsuse õigel tõlgendamisel ilmneb, et palgaastme ja ametikoha vaheline vastavus säilib.
– Euroopa Kohtu hinnang
Komisjoni ja nõukogu argumente tuleb pidada põhjendatuks. Vastupidi apellantide väidetele ei kinnitanud Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 126–128, et personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõige 3 sätestab erandi personalieeskirjade artiklitest 5 ja 7, mis näevad ette palgaastme ja ametikoha vahelise vastavuse põhimõtte. Esimese Astme Kohus kinnitas vaidlustatud kohtotsuse punktides 126 ja 131 hoopis, et personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõige 3 näeb ette selle põhimõtte rakenduskriteeriumid üleminekuperioodil tööle võetud ametnike jaoks.
Personalieeskirjade artiklite 5 ja 7 rikkumist ja ebapiisavat põhjendust käsitlevaid argumente tuleb seega pidada alusetuteks.
Eelnevast järeldub, et apellantide argumendid selle äranäitamiseks, et Esimese Astme Kohtu hinnang personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõike 3 õigusvastasuse väitele rikkus õigusnormi ja oli ebapiisavalt põhjendatud, tuleb kõrvale jätta.
Võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtete rikkumine ning vaidlusaluste otsuste õiguspärasusele antud hinnangu ebapiisav põhjendus
Poolte argumendid
Apellandid väidavad, et jättes rahuldamata vaidlusaluste otsuste tühistamise nõuded, rikkus Esimese Astme Kohus võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtteid ja põhjendamiskohustust, sest ta pidas vaikimisi õigusvastaseks osa apellantidega sama konkursi edukalt läbinud isikute töölevõtmise otsuseid, mis langetati enne 1. maid 2004, ega otsustanud, et komisjon rikkus nimetatud põhimõtteid, koheldes neid enne 1. maid 2004 konkursi edukalt läbinud isikuid apellantidest erinevalt.
Komisjon kinnitab, et apellandid tõlgendavad vaidlustatud kohtuotsust vääralt.
Euroopa Kohtu hinnang
Vaidlustatud kohtuotsuses ja iseäranis selle punktides 150–152 kinnitas Esimese Astme Kohus esiteks, et apellantide eelnev ebapiisav teavitamine ei too iseenesest kaasa vaidlusaluste otsuste õigusvastasust. Teiseks meenutas nimetatud kohus, et väljakujunenud kohtupraktika järgi tuleb ühenduse kohtus vaidlustatud üksikakti õiguspärasust hinnata selle akti vastuvõtmise kuupäeval eksisteerinud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid arvestades ja vaidlusalused otsused võeti kõik vastu, lähtudes uutest imperatiivsetest eeskirjadest ehk personalieeskirjade XIII lisa artikli 12 lõikest 3, mille õigusvastasust ei ole tõendatud.
Sellised tõdemused – osas, milles need annavad vaidlusalustele otsustele hinnangu õigel õiguslikul alusel ehk lähtudes nende otsuste vastuvõtmise ajal kehtinud õigusnormidest (vt 17. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-449/98 P: IECC
vs
. komisjon, EKL 2001, lk I-3875
, punkt 87) – ei riku ühtegi õigusnormi ja põhjendavad piisavalt esimeses kohtuastmes esitatud argumentide kõrvalejätmist. Apellantide väited võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtete rikkumise kohta on seega ainetud ning ebapiisavat põhjendust käsitlev väide on alusetu.
Neil kaalutlustel tuleb apellatsioonkaebust pidada põhjendamatuks ja jätta see rahuldamata.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kodukorra artikli 70 alusel kannavad institutsioonid ühenduste ja nende teenistujate vahelistes vaidlustes ise oma kohtukulud. Siiski tuleneb kodukorra artikli 122 teisest lõigust, et kodukorra artiklit 70 ei kohaldata institutsiooni ametniku või muu teenistuja poolt selle institutsiooni vastu esitatud apellatsioonkaebuse suhtes.
Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellandid on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud viimastelt välja mõista.
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõike 4 esimesele lõigule, mida sama kodukorra artikli 118 järgi samuti kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, kannab käesolevasse menetlusse astuja ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista apellatsiooniastme kohtukulud välja apellantidelt I. C. Centeno Mediavilla, D. Fumey, E. Gerhards, I. M. S. Hamilton, R. Hill, J. Huby, P. Klein, D. Lombardi, T. Millar, M. Moraitis, A. N. Palmer, N. Robinson, F. X. Rouxel, M. Silva Mendes, P. van den Hul, F. Von Nordheim Nielsen ja M. Zouridakis.

3.
Euroopa Liidu Nõukogu kannab ise oma kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.