CELEX: 62003CJ0105
Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés
EU 34. és EU 35. cikk
2001/220/IB kerethatározat
Sértett jogállása a büntetőeljárásban
Veszélyeztetett személyek védelme
Kiskorú tanúkénti kihallgatása
Kerethatározat hatálya

1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a büntetőeljárásban a sértett jogállásáról szóló, 2001. március 15‑i 2001/220/IB
tanácsi kerethatározat (HL L 82., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 72. o., a továbbiakban: a kerethatározat)
2., 3. és 8. cikkéinek értelmezésére irányul.
2       E kérelmet az M. Pupino óvónő ellen, a cselekmény idején ötévesnél fiatalabb gyermekeknek történt sérülésokozás gyanúja miatt
indult büntetőeljárásban terjesztették elő.

Jogi háttér

Az Európai Unió joga
Az Európai Unióról szóló szerződés
3       Az EU 34. cikk 2. bekezdésének – mely az Európai Unióról szóló szerződés „A büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi
együttműködésre vonatkozó rendelkezések” című VI. címének része – az Amszterdami Szerződéssel megállapított szövege értelmében:
„A Tanács az e címben megállapított megfelelő forma és eljárás alkalmazásával intézkedéseket tesz, és előmozdítja az együttműködést,
hozzájárulva ezzel az Unió célkitűzéseinek megvalósításához. Ebből a célból a Tanács bármely tagállam vagy a Bizottság kezdeményezésére
egyhangúlag eljárva:
[…]
b)      kerethatározatokat fogadhat el a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítése céljából. A kerethatározatok
az elérendő célokat illetően kötelezőek a tagállamokra, azonban a forma és az eszközök megválasztását a nemzeti hatóságokra
hagyják. A kerethatározatoknak nincs közvetlen hatálya;
[…]”
4       Az EU 35. cikk ekként rendelkezik:
„(1)      Az Európai Közösségek Bírósága az e cikkben előírt feltételek mellett hatáskörrel rendelkezik a kerethatározatok és határozatok
érvényességére és értelmezésére vonatkozó, valamint az e cím alapján létrejött egyezmények értelmezésére, és az azokat végrehajtó
intézkedések érvényességére és értelmezésére vonatkozó előzetes döntések meghozatalára.
(2)      Az Amszterdami Szerződés aláírásának időpontjában vagy ezt követően bármikor megtett nyilatkozatával bármely tagállam elfogadhatja
a Bíróság hatáskörét az (1) bekezdésben meghatározott előzetes döntések meghozatalára.
(3)      A (2) bekezdés szerint nyilatkozatot tevő tagállam meghatározza, hogy:
a)      az állam bármely olyan bírósága, amelynek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében nincs jogorvoslati lehetőség, a Bíróság
előzetes döntését kérheti egy előtte folyamatban lévő ügyben felmerülő és az (1) bekezdésben említett valamely jogi aktus
érvényességére vagy értelmezésére vonatkozó kérdésben, ha ez a bíróság úgy ítéli meg, hogy ítéletének meghozatalához szükség
van a kérdés eldöntésére, vagy
b)      az állam bármely bírósága a Bíróság előzetes döntését kérheti egy előtte folyamatban lévő ügyben felmerülő és az (1) bekezdésben
említett valamely jogi aktus érvényességére vagy értelmezésére vonatkozó kérdésben, ha ez a bíróság úgy ítéli meg, hogy ítéletének
meghozatalához szükség van a kérdés eldöntésére.
[…]”
5       Az Amszterdami Szerződés hatálybalépésének időpontjáról szóló, az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
1999. május 1‑jén közzétett tájékoztatóból (HL L 114., 56. o.) kitűnik, hogy az Olasz Köztársaság az EU 35. cikk (2) bekezdése
alapján tett nyilatkozatával elfogadta a Bíróság hatáskörét az EU 35. cikk (3) bekezdésének b) pontja szerinti eljárások lefolytatására.
A kerethatározat
6       A kerethatározat „Tiszteletben tartás és elismerés” című 2. cikke értelmében:
„(1)      Minden tagállam biztosítja, hogy a sértettek a büntetőjogi [helyes fordítás: büntető igazságszolgáltatási] rendszerében tényleges
és megfelelő szereppel rendelkezzenek. A tagállamok továbbá minden erejükkel arra törekszenek, hogy az eljárások során biztosítsák
a sértettek egyéni méltóságának kellő tiszteletben tartását és elismerjék a sértettek jogait és jogos érdekeit, különösen
a büntetőeljárás keretein belül.
(2)      Minden tagállam biztosítja, hogy a különösen veszélyeztetett sértettek a különleges helyzetüknek legmegfelelőbb bánásmódban
részesüljenek.”
7       A kerethatározat „Meghallgatás és bizonyítékok szolgáltatása” című 3. cikke szerint:
„Minden tagállam biztosítja a sértett számára az eljárás során a meghallgatás és a bizonyítékok szolgáltatásának lehetőségét.
Minden tagállam megfelelő intézkedéseket tesz annak biztosítása érdekében, hogy hatóságai a sértetteket csak a büntetőeljárás
céljainak eléréséhez szükséges mértékben hallgassák ki.”
8       A kerethatározat „A védelemhez való jog” című 8. cikkének (4) bekezdése ekként rendelkezik:
„Minden tagállam biztosítja, hogy azok a sértettek, különösen a legveszélyeztetettebbek, akiket meg kell védeni a nyilvános
bírósági tárgyaláson való tanúskodás következményeitől, jogosultak legyenek a bíróság határozata alapján az adott állam jogrendje
[helyes fordítás: adott tagállam jogrendjének] alapvető elveivel összeegyeztethető bármely alkalmas eszköz igénybevételével
olyan feltételek mellett vallomást tenni, amelyekkel a fenti cél elérhető.”
9       A kerethatározat 17. cikkének megfelelően minden tagállam hatályba lépteti azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket,
amelyek szükségesek ahhoz, hogy a fenti cikkek rendelkezéseinek „legkésőbb 2002. március 22‑ig” megfeleljen.

A nemzeti szabályozás
10     Az olasz büntetőeljárási törvény (a továbbiakban: CPP) V. könyve II. részének „Előzetes nyomozás és előzetes tárgyalás” című
VII. címében található 392. cikke ekként rendelkezik:
„(1)      Az előzetes nyomozás során az ügyész és a gyanúsított indítványozhatja, hogy a bíróság előzetes bizonyításfelvételi eljárás
keretében:
a)      hallgassa ki a tanút, ha alappal feltehető, hogy a tanút a főtárgyaláson fogyatékossága vagy súlyos akadályoztatása miatt
nem lehetne kihallgatni;
b)      hallgassa ki a tanút, ha konkrét és sajátos adatokból alappal feltételezhető annak veszélye, hogy a tanút erőszak, fenyegetés,
illetve pénz vagy egyéb előny ígérete a vallomástételben megakadályozhatja vagy hamis vallomás tételére indíthatja.
[…]
(1a)      A Büntető Törvénykönyv 600a., 600b., 600d., 609a., 609b., 609c.,609d. és 609g. cikkében írt bűncselekmények [nemi vagy nemi
jellegű bűncselekmények] miatt indult eljárásban az ügyész vagy a gyanúsított az (1) bekezdés esetein kívül is indítványozhatja,
hogy a bíróság előzetes bizonyításfelvételi eljárás keretében hallgassa ki a tizenhatodik életévét be nem töltött tanút.
[…]”
11     A CPP 398. cikke (5a) bekezdésének értelmében:
„Ha a Büntető Törvénykönyv 600a., 600b., 600d., 609a., 609b., 609c., 609d. és 609g. cikkében írt bűncselekmények miatt indult
nyomozásban a bizonyítékok felkutatása tizenhatodik életévét be nem töltött kiskorú személyt érint, a bíróság végzéssel állapítja
meg […] a bizonyítás felvételének helyét, időpontját és részletes szabályait, amennyiben ezt a kiskorú helyzete célszerűvé
és szükségessé teszi. E célból a kihallgatás a bíróságon kívüli helyszínen, esetlegesen különleges segítő szervezetnél vagy
annak hiányában a kiskorú lakóhelyén is elvégezhető. A vallomás egészét hang- és kép-hang-felvevő eszközzel rögzíteni kell.
Felvevőkészülék vagy műszaki személyzet hiányában a bíróság szakértőt vagy szaktanácsadót vehet igénybe. A kihallgatásról
összefoglaló jegyzőkönyvet is készíteni kell. A felvételeket csak a felek indítványára kell írásba foglalni.”

A tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
12     Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnik, hogy M. Pupinót az ellene folytatott büntetőeljárásban egyrészt azzal
gyanúsítják, hogy a cselekmény időpontjában ötödik életévüket be nem töltött növendékei sérelmére 2001. január és február
folyamán több ízben elkövette az olasz büntető törvénykönyv (a továbbiakban: CP) 571. cikkébe ütköző „fegyelmezési eszközzel
visszaélés” bűncselekményét, amikor többek között rendszeresen megverte, nyugtató beadásával és szájuk ragtapasszal való leragasztásával
fenyegette, és az illemhelyre való kimenetelben megakadályozta őket. Másrészt azzal gyanúsítják, hogy 2001 februárjában elkövette
a CP 61. cikkének 2. és 11. pontjára figyelemmel ugyanezen törvény 582., 585. és 576. cikkébe ütköző „súlyos testi sértés”
bűncselekményét, amikor egyik növendékére ütést mérve enyhe homloktáji duzzanatot okozott neki. A Tribunale di Firenze előtt
indult eljárás az előzetes nyomozás szakaszában van.
13     A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben kifejti, hogy az olasz jogban a büntetőeljárás két szakaszra tagolódik. Az első
szakasz, az előzetes nyomozás során az ügyész kutatást végez, és az előzetes nyomozással megbízott bíró felügyelete alatt
bizonyítékokat gyűjt, melyek alapján a nyomozás megszüntetéséről vagy a vádemelésről és a terhelt büntető bíróságnak való
átadásáról határozhat. Ez utóbbi esetben a vádemelésnek helyt adó vagy a nyomozást megszüntető végső határozatot e bíró hozza
meg
ad hoc
tárgyalást követően.
14     Az esetleges vádemelés nyitja meg az eljárás második szakaszát, az úgynevezett tárgyalási szakaszt, melyben az előzetes nyomozással
megbízott bíró nem vesz részt. A szűkebb értelemben vett per e szakaszban kezdődik. Fő szabály szerint csupán ekkor van helye
bizonyításnak, a felek kérelmére és a kontradiktórius eljárás elvének betartásával. A kérdést előterjesztő bíróság kifejti,
hogy a felek által szolgáltatott adatok a szó gyakorlati értelmében bizonyítékká a per során lefolytatott tárgyaláson válnak.
E körülmények között az ügyész által az előzetes nyomozás szakaszában a vádemelésről vagy a nyomozás megszüntetéséről történő
döntés lehetővé tétele érdekében összegyűjtött adatokat a tulajdonképpeni per folyamán tartandó tárgyaláson kell előadni,
hogy azok teljes értékű „bizonyítékká” váljanak.
15     A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy e szabály alól léteznek – a CPP 392. cikkében írt – kivételek, melyek az
előzetes nyomozással megbízott bíró határozata alapján, a kontradiktórius eljárás elvének tiszteletben tartásával megengedik
az előzetes nyomozás folyamán az előrehozott bizonyítást az előzetes bizonyításfelvételi eljárás alkalmazásával. Az így összegyűjtött
bizonyítékok bizonyító ereje megegyezik az eljárás második szakaszában összegyűjtöttekével. A CPP 392. cikkének (1a) bekezdése
tette lehetővé, hogy egyes kimerítően felsorolt bűncselekmények (nemi vagy nemi jellegű bűncselekmények) tizenhatodik életévüket
be nem töltött sértettjeinek vallomásait e cikk (1) bekezdésének esetein kívül is ezen eljárás alkalmazásával szerezzék be.
A CPP 398. cikkének (5a) bekezdése pedig megengedi e bírónak, hogy a bizonyítás felvételét a CPP 392. cikkének (1a) bekezdésében
írt bűncselekmények miatti nyomozásokban olyan különleges részletszabályok szerint rendelje el, melyek az érintett kiskorúak
védelmét lehetővé teszik. A kérdést előterjesztő bíróság szerint e különös szabályok célja egyrészt a kiskorú sértett mint
tanú méltóságának, szemérmének és személyiségének, másrészt pedig a bizonyítás hitelességének a védelme.
16     Az alapügyben az ügyész 2001 augusztusában indítványozta az előzetes nyomozással megbízott bírónál nyolc gyermek, a M. Pupino
terhére rótt bűncselekmények sértettjei és tanúi, vallomásainak az előzetes bizonyításfelvételi eljárás alkalmazásával történő
összegyűjtését a CPP 392. cikkének (1a) bekezdése alapján azzal az indokkal, hogy a bizonyításfelvétel a tanúk rendkívül fiatal
kora és lelki állapotuk elkerülhetetlen változása, valamint az esetleges pszichológiai elfojtási folyamat miatt nem halasztható
a kontradiktórius tárgyalásig. Az ügyész azt is indítványozta, hogy a bizonyítékok felkutatására a CPP 398. cikkének (5a) bekezdésében
írt különleges részletes szabályok szerint kerüljön sor, melyek értelmében a kihallgatás különleges szervezetnél, az érintett
kiskorúak méltóságát, magánéletét és kedélyét védelemben részesítő részletes szabályok szerint, szükség szerint – a tények
kényessége és súlyossága, valamint a sértettek fiatal korához fűződő nehézségek miatt – pszichológus szakértő igénybevételével
történik. M. Pupino ezen indítványt ellenezte, azt állítva, hogy az a CPP 392. cikkének (1) és (1a) bekezdésében írt egyik
eset hatálya alá sem tartozik.
17     A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint az ügyész indítványát a vonatkozó nemzeti rendelkezések alapján el kellene
utasítani, mivel azok a gyanúsított terhére róttakhoz hasonló cselekmények esetére sem az előzetes bizonyításfelvételi eljárás,
sem a különleges bizonyításfelvételi részletszabályok alkalmazását nem tartalmazzák, még ha semmilyen indok nem is zárja ki
azt, hogy e rendelkezések hatálya a CPP 392. cikkének (1) bekezdésében említetteken kívüli olyan esetekre is kiterjedjen,
amikor a sértett kiskorú. A CPP 392. cikke (1) bekezdésének hatálya alá nem tartozó számos olyan bűncselekmény van, amely
nagyon is súlyosabbnak bizonyulhat a sértett számára az e rendelkezésben szereplőknél. Ez a helyzet az alapügyben is, mivel
M. Pupino az ügyész szerint több, ötödik életévét be nem töltött gyermeket bántalmazott, lelki sérülést okozva nekik.
18     A Tribunale di Firenze előzetes nyomozással megbízott bírája, akként vélekedve, hogy „eltekintve a közösségi jogszabályok
közvetlen hatályának lététől vagy nemlététől”, a nemzeti bíróságnak „a közösségi rendelkezések betűjének és szellemének fényében
kell értelmeznie nemzeti jogát”, és kétségeket érezve a CPP 392. cikke (1a) bekezdésének és 398. cikke (5a) bekezdésének a
kerethatározat 2., 3. és 8. cikkével való összeegyeztethetőségét illetően – mivel a CPP ezen rendelkezései a nemi vagy nemi
jellegű bűncselekményekre korlátozzák az előzetes nyomozással megbízott bíró lehetőségét az előzetes bizonyításfelvétel, illetve
a különleges bizonyításfelvételi részletszabályok alkalmazására – az eljárását felfüggesztette, és a kerethatározat 2., 3.
és 8. cikke hatályának megállapítását kérte a Bíróságtól.

A Bíróság hatásköréről
19     Az EU 46. cikk b) pontja értelmében az EK‑, ESZAK‑ és EAK-Szerződésnek a Bíróság hatáskörére és az e hatáskör gyakorlására
vonatkozó rendelkezéseit – köztük az EK 234. cikket – az Európai Unióról szóló szerződés VI. címének rendelkezéseire az EU 35. cikkben
meghatározott feltételek szerint kell alkalmazni. Ebből az következik, hogy az EK 234. cikk szerinti szabályozás hatálya a
Bíróság EU 35. cikken alapuló előzetes döntéshozatali hatáskörére is kiterjed, az e rendelkezésben előírt feltételek fenntartásával.
20     Mint azt a jelen ítélet 5. pontja tartalmazza, az Olasz Köztársaság 1999. május 1‑jén, az Amszterdami Szerződés hatálybalépésekor
hatályosuló nyilatkozatával elfogadta a Bíróság hatáskörét az EU 35. cikkben írt jogi aktusok érvényessége és értelmezése
kérdésének eldöntésére e cikk (3) bekezdésének b) pontjában írt részletszabályok szerint.
21     Az EU 35. cikk (1) bekezdésében írt jogi aktusokat illetően e rendelkezés (3) bekezdésének b) pontja, az EK 234. cikk első
és második bekezdésével azonos szöveggel, azt tartalmazza, hogy valamely tagállam bármely bírósága „a Bíróság előzetes döntését
kérheti” valamely előtte folyamatban lévő ügyben felmerülő és valamely jogi aktus „érvényességére vagy értelmezésére” vonatkozó
kérdésben, „ha ez a bíróság úgy ítéli meg, hogy ítéletének meghozatalához szükség van a kérdés eldöntésére”.
22     Nyilvánvaló egyrészt, hogy a büntetőeljárásban az előzetes nyomozással megbízott bíró, hasonlóan az alapügyben eljáróhoz,
igazságszolgáltatási feladatot lát el, így az EU 35. cikk értelmében „tagállami bíróságnak” tekintendő (erről az EK 234. cikk
kapcsán lásd a C‑54/94. és C‑74/94. sz., Cacchiarelli és Stanghellini ügyben 1995. február 23‑án hozott ítéletet [EBHT 1995.,
I‑391. o.] és a C‑74/95. és C‑129/95. sz. X‑ügyben 1996. december 12‑én hozott ítéletet [EBHT 1996., I‑6609. o.]), másrészt
az is, hogy az EU 31. és az EU 34. cikken alapuló kerethatározat az EU 35. cikk (1) bekezdésében írt olyan jogi aktusok közé
tartozik, amelyekről a Bíróság az előzetes döntéshozatali eljárásban határozhat.
23     A Bíróság fő szabályként ugyan rendelkezik az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolására hatáskörrel,
a francia és az olasz kormány azonban elfogadhatatlansági kifogással élt az előterjesztett kérdéssel szemben, azzal indokolva,
hogy a Bíróság válasza az alapügy eldöntéséhez nem szükséges.
24     A francia kormány azt állítja, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a kerethatározat egyes rendelkezéseit kívánja a nemzeti
jog helyett alkalmazni, noha az EU 34. cikk (2) bekezdésének b) pontja alapján a kerethatározatok nem rendelkeznek ilyen közvetlen
hatállyal. Továbbá e kormány szerint a kérdést előterjesztő bíróság álláspontjából kitűnik, hogy a nemzeti jog kerethatározattal
összhangban álló értelmezése lehetetlen. Márpedig a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az összhangban álló értelmezés elve
nem vezethet
contra legem
értelmezéshez, sem magánszemély büntetőeljárásbeli helyzetének csupán a kerethatározat alapján való súlyosbodásához, az alapügyben
azonban ez történne.
25     Az olasz kormány elsősorban azt állítja, hogy a kerethatározat és az irányelv két alapvetően különböző jogforrás, és hogy
a kerethatározat – a Bíróság közösségi irányelvekkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatában kifejtettektől eltérően – nem kötelezi
a nemzeti bíróságot a nemzeti jog összhangban álló értelmezésére.
26     A svéd kormány és az Egyesült Királyság kormánya kifejezetten nem vonják ugyan kétségbe az előzetes döntéshozatalra előterjesztett
kérdés elfogadhatóságát, azonban az olasz kormány álláspontját osztva kitartanak különösen amellett, hogy a tagállamok együttműködése
az Európai Unióról szóló szerződés VI. címe keretében kormányközi jellegű.
27     Végül a holland kormány az összhangban álló értelmezés kötelezettségének korlátait hangsúlyozza, és felteszi a kérdést: feltételezve,
hogy e kötelezettség a kerethatározatokra is vonatkozik, éppen e korlátokra tekintettel alkalmazandó‑e az alapügyben?
28     Meg kell állapítani, mint azt a jelen ítélet 19. pontja is hangsúlyozza, hogy az EK 234. cikkben írt szabályozás az EU 35. cikkben
előírt feltételek fenntartásával ez utóbbi rendelkezésre is vonatkozik.
29     Az EK 234. cikkhez hasonlóan az EU 35. cikk is azt a feltételt támasztja az előzetes kérdések Bíróság elé terjesztéséhez,
hogy a nemzeti bíróság „úgy ítéli meg, hogy ítéletének meghozatalához szükség van a kérdés eldöntésére”, így a Bíróságnak
az EK 234. cikk alapján előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságára vonatkozó ítélkezési gyakorlata
főszabály szerint az EU 35. cikk alapján előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre is vonatkoztatható.
30     Következésképpen a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések relevanciájának vélelmét csak kivételesen
lehet megdönteni, ha nyilvánvaló, hogy a kérdésekkel érintett uniós jog kért értelmezése semmilyen kapcsolatban sem áll az
alapjogvita tényeivel vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azon ténybeli
és jogi elemek, amelyek ahhoz szükségesek, hogy a feltett kérdésekre hasznos módon válaszolhasson. Ezen esetek kivételével
a Bíróság fő szabály szerint köteles az EU 35. cikk (1) bekezdésében szereplő jogi aktusokra vonatkozó előzetes döntéshozatalra
előterjesztett kérdésekről határozni (az EK 234. cikket illetően lásd többek között a C‑355/97. sz., Beck és Bergdorf ügyben
1999. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑4977. o.] 22. pontját és a C‑17/03. sz., VEMW és társai ügyben 2005. június
7‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑4983. o.] 34. pontját).
31     Tekintettel az olasz, a francia, a holland, a svéd kormány és az Egyesült Királyság kormánya által kifejtett érvekre, meg
kell vizsgálni, ugyanazok‑e – mint azt a nemzeti bíróság feltételezi, valamint a görög, a francia, a portugál kormány és a
Bizottság is állítja – a nemzeti hatóságok azon kötelezettségének a hatásai és korlátai, miszerint nemzeti jogukat a lehető
leginkább a közösségi irányelvek szövege és célja fényében kell értelmezniük, amennyiben az érintett jogi aktus az Európai
Unióról szóló szerződés VI. címe alapján elfogadott kerethatározat.
32     Igenlő válasz esetén azt is vizsgálni kell, nyilvánvaló‑e – mint azt az olasz, a francia, a svéd kormány és az Egyesült Királyság
kormánya állítja – az, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre adandó válasz, figyelemmel az összhangban
álló értelmezés kötelezettségében rejlő korlátokra, konkrétan nem befolyásolhatja az alapeljárás kimenetelét.
33     Először is meg kell állapítani, hogy az EU 34. cikk (2) bekezdése b) pontjának a szövegezését szorosan az EK 249. cikk harmadik
bekezdésének szövegezése ihlette. Az EU 34. cikk (2) bekezdésének b) pontja a kerethatározatoknak kötelező jelleget ad akként,
hogy azok „kötelezőek” a tagállamokra, „azonban a forma és az eszközök megválasztását a nemzeti hatóságokra hagyják”.
34     A kerethatározatoknak az EK 249. cikk harmadik bekezdésével azonosan megfogalmazott kötelező jellege a nemzeti hatóságok,
így különösen a nemzeti bíróságok számára a nemzeti jog összhangban álló értelmezésének kötelezettségét jelenti.
35     E következtetéssel nem ellentétes az a körülmény, hogy a Bíróság EU 35. cikken alapuló hatáskörei az Európai Unióról szóló
szerződés VI. címe keretében szűkebbek az EK‑Szerződésen alapulóknál, sem az a tény, hogy e VI. címben nincs meg a jogorvoslati
lehetőségeknek teljes rendszere, és nincsenek meg az intézmények jogi aktusai jogszerűségének biztosítására szolgáló eljárások.
36     Ugyanis, az EU 1. cikk második bekezdése értelmében az Európa népei közötti egyre szorosabb egység létrehozásának folyamatában
az Amszterdami Szerződésben célul kitűzött integrációs foktól függetlenül, tökéletesen érthető, hogy az Európai Unióról szóló
szerződés létrehozói e Szerződés VI. címében az EK‑Szerződésben írtakkal azonos hatású jogi eszközök igénybevételének lehetővé
tételét vélték hasznosnak az Unió céljai megvalósításának hatékony elősegítése érdekében.
37     A Bíróság EU 35. cikken alapuló előzetes döntéshozatali hatáskörének jelentőségét megerősíti, hogy az EU 35. cikk (4) bekezdésének
értelmében függetlenül attól, hogy tett‑e e cikk (2) bekezdése szerinti nyilatkozatot, vagy nem, bármely tagállam jogosult
ugyanezen rendelkezés (1) bekezdése alapján felmerülő esetekben a Bíróság részére beadványokat vagy írásbeli észrevételeket
benyújtani.
38     E hatáskört hatékony érvényesülésének lényegétől fosztanánk meg, ha magánszemélyek nem lennének jogosultak kerethatározatokra
hivatkozni a tagállami bíróságok előtt a nemzeti jog összhangban álló értelmezése érdekében.
39     Álláspontjuk alátámasztásául az olasz kormány és az Egyesült Királyság kormánya előadják, hogy az EK‑Szerződéstől eltérően
az Európai Unióról szóló szerződés nem tartalmaz az EK 10. cikkben előírttal egyező kötelezettséget, amin pedig a Bíróságnak
a nemzeti jog közösségi joggal összhangban álló értelmezésének kötelezettségét kimondó ítélkezési gyakorlata részben alapul.
40     Ez az érv nem fogadható el.
41     Az Európai Unióról szóló szerződés 1. cikkének második és harmadik bekezdése akként rendelkezik, hogy e szerződés új szakaszt
jelent az Európa népei közötti egyre szorosabb egység létrehozásának folyamatában, és hogy az Európai Közösségeken alapuló
és az e szerződéssel létrehozott politikákkal és együttműködési formákkal kiegészített Unió feladata, hogy koherens és szolidáris
módon szervezze a tagállamok közötti és a népeik közötti kapcsolatokat.
42     Az Unió számára nehéz lenne feladatának hatékony teljesítése, ha a jóhiszemű együttműködés elve, mely többek között azt jelenti,
hogy a tagállamok az Európai Unió jogából eredő kötelezettségeik teljesítésének biztosítása érdekében megteszik a megfelelő
általános vagy különös intézkedéseket, nem vonatkozna a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködésre,
mely egyébként teljes egészében a tagállamok és az intézmények közötti együttműködésen alapul, mint azt a főtanácsnok indítványa
26. pontjában helytállóan megállapította.
43     A fent kifejtettekből azt a következtetést kell levonni, hogy az összhangban álló értelmezés kötelezettsége az Európai Unióról
szóló szerződés VI. címe keretében elfogadott kerethatározatokra is vonatkozik. A nemzeti jog alkalmazása során az annak értelmezésére
hivatott, kérdést előterjesztő bíróságnak így tehát ezt, amennyire csak lehetséges, a kerethatározat szövegének és céljának
fényében kell megtennie annak érdekében, hogy elérje a kerethatározat által előírt eredményt, és ily módon megfeleljen az
EU 34. cikk (2) bekezdése b) pontjának.
44     Ki kell azonban mondani azt is, hogy a nemzeti bíróság kötelezettségének, miszerint nemzeti joga irányadó szabályainak értelmezésekor
a kerethatározat tartalmát kell figyelembe vennie, a jog általános elvei, így különösen a jogbiztonság elve és a visszaható
hatály tilalma képezik a korlátait.
45     Ezekkel az elvekkel ellentétes többek között, ha e kötelezettség a kerethatározat alapján, a tagállamban a végrehajtása érdekében
elfogadott törvénytől függetlenül, a kerethatározat rendelkezéseit megsértő személyek büntetőjogi felelősségének kimondását
vagy súlyosítását eredményezné (a közösségi irányelvek vonatkozásában lásd többek között a fent hivatkozott X‑ítélet 24. pontját
és a C‑387/02., C‑391/92. és C‑403/02. sz., Berlusconi és társai ügyben 2005. május 3‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑3565. o.]
74. pontját).
46     Meg kell azonban jegyezni, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyát képező rendelkezések nem az érdekelt
büntetőjogi felelősségének terjedelmére, hanem az eljárás lefolytatására és a bizonyításfelvétel részletszabályaira vonatkoznak.
47     A nemzeti bíróság kötelezettsége, miszerint nemzeti joga irányadó szabályainak értelmezésekor a kerethatározat tartalmát kell
figyelembe vennie, megszűnik, ha a nemzeti jog nem alkalmazható oly módon, hogy az a kerethatározatban rögzítettnek megfelelő
eredményre vezessen. Másként fogalmazva, az összhangban álló értelmezés elve nem szolgálhat a nemzeti jog
contra legem
értelmezésének alapjául. Ez az elv azonban megköveteli, hogy a nemzeti bíróság a teljes nemzeti jogot figyelembe véve mérlegelje,
alkalmazható‑e úgy a nemzeti jog, hogy ne vezessen a kerethatározatban előírttal ellentétes eredményre.
48     Márpedig, mint azt a főtanácsnok indítványának 40. pontjában megállapította, az alapügyben a nemzeti jognak a kerethatározattal
összhangban álló értelmezése nem egyértelműen lehetetlen. A nemzeti bíróság feladata annak vizsgálata, lehetséges‑e a nemzeti
jog összhangban álló értelmezése.
49     Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre ennek fenntartásával kell válaszolni.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
50     A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a kerethatározat 2., 3. cikkét és 8. cikkének (4) bekezdését
akként kell‑e értelmezni, hogy a nemzeti bíróság számára biztosítani kell azt a lehetőséget, hogy kiskorú gyermekek részére
– akik, az alapügyhöz hasonlóan, magukat bántalmazás sértettjének vallják – tanúvallomásuk számukra megfelelő védelmet biztosító
részletes szabályok szerinti, nyilvános tárgyaláson kívüli, azt megelőző megtételét engedélyezze?
51     A kerethatározat 3. cikkének megfelelően minden tagállam biztosítja a sértett számára az eljárás során a meghallgatás és a
bizonyítékok szolgáltatásának lehetőségét, és megfelelő intézkedéseket tesz annak biztosítása érdekében, hogy hatóságai a
sértetteket csak a büntetőeljárás céljainak eléréséhez szükséges mértékben hallgassák ki.
52     A kerethatározat 2. cikke és 8. cikkének (4) bekezdése arra kötelez minden tagállamot, hogy az eljárások során biztosítsák
a sértettek egyéni méltóságának kellő tiszteletben tartását, hogy a különösen veszélyeztetett sértettek a különleges helyzetüknek
legmegfelelőbb bánásmódban részesüljenek, és hogy azok a sértettek, különösen a legveszélyeztetettebbek, akiket meg kell védeni
a nyilvános bírósági tárgyaláson való tanúskodás következményeitől, jogosultak legyenek a bíróság határozata alapján az adott
állam jogrendje alapvető elveivel összeegyeztethető bármely alkalmas eszköz igénybevételével olyan feltételek mellett vallomást
tenni, amelyekkel a fenti cél elérhető.
53     A kerethatározat nem határozza meg a 2. cikke (2) bekezdésének és 8. cikke (4) bekezdésének értelmében vett veszélyeztetett
sértett fogalmát. Azonban – függetlenül a kérdéstől, hogy a bűncselekmény sértettjének a kerethatározat szerinti különösen
veszélyeztetetté minősítéséhez főszabály szerint elegendő‑e, ha kiskorú – nem vitatható, hogy amennyiben, mint az alapügyben,
kisgyermekek azt állítják, hogy az óvónő bántalmazta őket, e gyermekek, tekintettel többek között korukra, valamint az általuk
állítottan a sérelmükre elkövetett bűncselekmények jellegére és következményeire, a kerethatározat fent idézett rendelkezéseiben
előírt különleges védelem vonatkozásában megfelelnek e minősítésnek.
54     A kerethatározatnak a kérdést előterjesztő bíróság által említett három rendelkezése közül egy sem tartalmazza a bennük előírt
célok – így különösen a különösen veszélyeztetett sértettek számára „a különleges helyzetüknek legmegfelelőbb bánásmód” biztosítása,
„a sértettek egyéni méltóságának kellő tiszteletben tartását”, a meghallgatás és a „bizonyítékok szolgáltatásának” lehetőségét
biztosító különleges „vallomástételi feltételek”, valamint annak biztosítása, hogy a sértetteket „csak a büntetőeljárás céljainak
eléréséhez szükséges mértékben hallgassák ki” – megvalósításának konkrét részletszabályait.
55     Az alapügyben irányadó szabályozás szerint az előzetes nyomozás során tett vallomást a nyilvános tárgyaláson általában meg
kell ismételni, hogy az teljes értékű bizonyítékká váljon. Egyes esetekben azonban megengedett, hogy a vallomást csak egyszer,
az előzetes nyomozás során tegyék meg a nyilvános tárgyalás szabályai szerinti bizonyító erővel, de attól eltérő részletszabályok
alapján.
56     E körülmények között a kerethatározat fent idézett rendelkezései által követett célok eléréséhez az szükséges, hogy a nemzeti
bíróságnak lehetősége legyen különösen veszélyeztetett sértett esetén valamely tagállam jogában ismert előzetes bizonyításfelvételi
eljáráshoz hasonló különleges eljárás, valamint különleges vallomástételi részletszabályok alkalmazására, ha ez az eljárás
jobban megfelel e sértett helyzetének, és alkalmazása a bizonyítékok elenyészésének megakadályozása, a kihallgatások ismétlődésének
minimálisra szorítása és a nyilvános tárgyaláson teendő tanúvallomás e sértettel szembeni káros hatásainak megelőzése végett
szükséges.
57     E tekintetben le kell szögezni, hogy a kerethatározat 8. cikkének (4) bekezdése szerint a vallomástételi feltételeknek mindenképpen
az adott tagállam jogrendje alapvető elveivel összeegyeztethetőknek kell lenniük.
58     Továbbá az EU 6. cikk (2) bekezdése értelmében az Unió a közösségi jog általános elveiként tartja tiszteletben az alapvető
jogokat, ahogyan azokat az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai
egyezmény (a továbbiakban: az egyezmény) biztosítja, továbbá ahogyan azok a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból erednek.
59     A kerethatározatot tehát az alapvető jogokat, köztük különösen az egyezmény 6. cikkében kimondott és az Emberi Jogok Európai
Bírósága által értelmezett tisztességes eljáráshoz való jogot tiszteletben tartva kell értelmezni.
60     A kérdést előterjesztő bíróság feladata – feltéve, hogy az olasz jogban előírt előzetes bizonyításfelvételi eljárás és a különleges
bizonyításfelvételi részletszabályok alkalmazása az adott ügyben lehetséges – annak a nemzeti jog összhangban álló értelmezésére
tekintettel történő vizsgálata, hogy megfelel‑e az M. Pupino ellen folyamatban lévő büntetőeljárás a tisztességes eljárás
követelményeinek az egyezmény Emberi Jogok Európai Bírósága által értelmezett 6. cikke értelmében (lásd többek között az EJEB,
2001. december 20‑i P. S. kontra Németország ítéletet, a 2002. július 2‑i S. N. kontra Svédország ítéletet [Ítéletek és Határozatok
Tára 2002‑V.], a 2004. február 13‑i Rachdad kontra Franciaország ítéletet és a 2005. január 20‑i Accardi és társai kontra
Franciaország határozatot [30598/02. sz. ügy]).
61     Az eddig kifejtett megfontolásokra tekintettel az előterjesztett kérdésre adandó válasz az, hogy a kerethatározat 2., 3. cikkét
és 8. cikkének (4) bekezdését akként kell értelmezni, hogy a nemzeti bíróság számára biztosítani kell azt a lehetőséget, hogy
kiskorú gyermekek részére – akik, az alapügyhöz hasonlóan, magukat bántalmazás sértettjének vallják – tanúvallomásuk számukra
megfelelő védelmet biztosító részletes szabályok szerinti, például nyilvános tárgyaláson kívüli és azt megelőző megtételét
engedélyezze. A nemzeti bíróságnak a nemzeti jog szabályainak összességét figyelembe kell vennie, és azt, amennyire csak lehetséges,
e kerethatározat szövegére és céljára tekintettel kell értelmeznie.

A költségekről
62     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
A büntetőeljárásban a sértett jogállásáról szóló, 2001. március 15‑i 2001/220/IB kerethatározat 2., 3. cikkét és 8. cikkének
(4) bekezdését akként kell értelmezni, hogy a nemzeti bíróság számára biztosítani kell azt a lehetőséget, hogy kiskorú gyermekek
részére – akik, az alapügyhöz hasonlóan, magukat bántalmazás sértettjének vallják – tanúvallomásuk számukra megfelelő védelmet
biztosító részletes szabályok szerinti, például nyilvános tárgyaláson kívüli és azt megelőző megtételét engedélyezze.
A nemzeti bíróságnak a nemzeti jog szabályainak összességét figyelembe kell vennie, és azt, amennyire csak lehetséges, e kerethatározat
szövegére és céljára tekintettel kell értelmeznie.
Aláírások
*
*Az eljárás nyelve: olasz.