CELEX: 62009CJ0103
Hatodik HÉA-irányelv
A visszaélésszerű magatartás fogalma
Valamely vállalkozáscsoport által a le nem vonható HÉA megfizetésének időben való szétterítése érdekében végrehajtott lízingügyletek

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a „visszaélésszerű magatartásnak” a C‑255/02. sz., Halifax és társai ügyben 2006.
február 21‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑1609. o.), a C‑425/06. sz. Part Service ügyben 2008. február 21‑én hozott ítélet
(EBHT 2008., I‑897. o.) és a C‑162/07. sz., Ampliscientifica és Amplifin ügyben 2008. május 22‑én hozott ítélet (EBHT 2008.,
I‑4019. o.) szerinti fogalmának értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (a továbbiakban: Commissioners) és a Weald Leasing Ltd (a
továbbiakban: Weald Leasing) között az e társaság által egyes általa végrehajtott lízingügyletek miatt fizetendő hozzáadottérték‑adó
(a továbbiakban: HÉA) tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

Jogi háttér

Az uniós szabályozás
Az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelvvel (HL L 102., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 247. o.)
módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes
adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
9. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: hatodik irányelv) 2. cikkének 1. pontja a következőképpen rendelkezik:
„A [HÉA] alá tartozik:
1.      az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás.”
A hatodik irányelv 17. cikke (2) bekezdésének a) pontja az ezen irányelv 28f. cikkéből következő megfogalmazásában előírja:
„Amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles tevékenységéhez használta fel, az adóalany jogosult az általa fizetendő
adóból levonni a következő összegeket:
a)      az olyan, belföldön adóköteles termékek és szolgáltatások után fizetendő, illetve megfizetett [HÉA], amelyet részére egy másik
adóalany szállított [helyesen: értékesített] vagy fog szállítani [helyesen: értékesíteni], illetve teljesített vagy fog teljesíteni.”
A hatodik irányelv 27. cikke a következőképpen szól:
„(1)      A Tanács, a Bizottság javaslatára egyhangúlag minden tagállamot felhatalmazhat arra, hogy ezen irányelvtől eltérő különös
intézkedéseket vezessen be az adókivetés egyszerűsítésére, vagy az adókijátszások és adókikerülések megakadályozására. Az
adókivetés egyszerűsítésére szolgáló intézkedések a végső fogyasztás stádiumában esedékes adó összegét csak jelentéktelen
mértékben befolyásolhatják.
(2)      Azon tagállam, amely az (1) bekezdésben megjelölt intézkedéseket be kívánja vezetni, tájékoztatja ezekről a Bizottságot, és
minden szükséges adatot közöl a Bizottsággal.
(3)      A Bizottság a többi tagállamot egy hónapon belül értesíti a tervezett intézkedésekről.
(4)      A Tanács határozatát elfogadottnak kell tekinteni, ha a (3) bekezdés szerinti közlemény közzététele után két hónapon belül
sem a Bizottság, sem valamelyik tagállam nem kérelmezi, hogy az ügyet a Tanácsban tárgyalják meg.
(5)      Azon tagállamok, amelyek 1977. január 1‑jén a fenti (1) bekezdésben meghatározott típusú különös intézkedéseket alkalmaztak,
fenntarthatják azokat, amennyiben erről a Bizottságot 1978. január 1. előtt értesítik, továbbá azzal a feltétellel, hogy e
különös intézkedések – amennyiben az adókivetést egyszerűsítő intézkedésekről van szó – a fenti (1) bekezdésben megállapított
követelménynek megfelelnek.”

A nemzeti szabályozás
A HÉA‑ról szóló 1994. évi törvény (Value Added Tax Act 1994, a továbbiakban: VAT Act 1994) 6. melléklete 1. pontjának értelmében:
„1. (1) Amennyiben
a)      valamely adóalany által pénzbeli ellenérték fejében teljesített termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás értéke (a jelen
bekezdéstől függetlenül) kevesebb, mint annak szabadpiaci forgalmi értéke, és
b)      az értékesítést végző személy, és az a személy, aki részére az értékesítés történik, kapcsolt személyek, és
c)      amennyiben az értékesítés adóköteles értékesítés, az a személy, aki részére az értékesítés történik, nem jogosult a 25. és
26. cikk alapján az értékesítés utáni összes HÉA levonására,
a Commissioners előírhatja, hogy az értékesítés értékének a szabadpiaci forgalmi értéket kell tekinteni.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A Churchill Group of Companies (a továbbiakban: Churchill‑csoport) túlnyomórészt HÉA alól mentes biztosítási szolgáltatásokat
értékesít.
A Churchill Management Ltd (a továbbiakban: CML) és annak leányvállalatai, a Churchill Accident Repair Centre (a továbbiakban:
CARC), valamint a Weald Leasing a Churchill csoport tagjai.
A CML és a CARC előzetesen felszámított HÉA‑visszaigénylési mutatója hozzávetőlegesen 1%, így tehát ha eszközöket vásárolnak,
akkor a HÉA‑nak csak 1%‑át vonhatják le ezen eszközök megvásárlása után.
A Weald Leasing kereskedelmi tevékenysége a szóban forgó eszközök megvásárlása, majd azoknak a lízingbe adása.
A Suas Ltd (a továbbiakban: Suas) a Churchill‑csoport HÉA‑tanácsadójának és a feleségének a tulajdonában lévő társaság, azonban
nem tagja e csoportnak. Az egyetlen lényeges kereskedelmi tevékenysége eszközöknek a Weald Leasingtől történő lízingelése,
és azok allízingbe adása a CML és a CARC részére.
Amikor a CML‑nek vagy a CARC‑nek új eszközre volt szüksége, akkor a Weald Leasing vásárolta meg azt, majd lízingbe adta a
Suasnak, amely ezt követően allízingbe adta azt a CML‑nek vagy a CARC‑nek.
Ezen ügyletek sorozata által a CML és a CARC elkerülték azt, hogy közvetlenül kelljen megvásárolniuk a szükséges eszközöket,
és hogy egy összegben kelljen megfizetniük az e vételekre eső, le nem vonható HÉA teljes összegét.
Ezen ügyleteknek az volt a célja, hogy megosszák és szétterítsék ezen összeg megfizetését a Churchill‑csoportot terhelő HÉA
késleltetése végett.
A CML‑nek és a CARC‑nek ugyanis nem közvetlenül a megvásárolt eszközök teljes költsége után kellett viselniük a le nem vonható
HÉA terhét, hanem az ezen eszközökre eső lízingdíj összege után a lízingszerződések időtartamára szétterítve.
A Commissioners adómegállapítási határozatokat hozott, amelyekben elutasította a Weald Leasingnek a 2000 októberétől 2004
októberéig terjedő időszakban lízingelt eszközök után előzetesen felszámított HÉA levonása iránti kérelmét azzal az indokkal,
hogy a szóban forgó ügyletek nem minősültek gazdasági tevékenységnek, és azok joggal való visszaélést valósítottak meg.
A Weald Leasing panaszt emelt ezen adómegállapítási határozatok ellen, azzal érvelve, hogy az ügyleteket nem pusztán adóelőny
elérése céljából kötötték meg, és a lízingszerződés útján megvalósított eszközbeszerzések nem ellentétesek a hatodik irányelv
céljával.
A fent hivatkozott Halifax és társai ügyben hozott ítélet kihirdetését követően a Commissioners felhagyott azzal az érveléssel,
hogy a szóban forgó ügyletek nem minősültek gazdasági tevékenységnek, és kizárólag arra az érvre támaszkodott, hogy ezek az
ügyletek visszaélésszerű magatartást valósítottak meg.
A VAT and Duties Tribunal a 2007. február 7‑i ítéletében megállapította, hogy ezen ügyletek alapvető célja adóelőny elérése
volt a Churchill‑csoportot terhelő HÉA lízingszerződések megkötése révén történő késleltetése végett, azonban ezen adóelőny
nem volt ellentétes a hatodik irányelv releváns rendelkezéseinek céljával.
E bíróság azt is megállapította, hogy adott esetben a visszaélés nem magukból a lízingszerződésekből ered, hanem az e szerződésekben
alkalmazott lízingdíjak mértékéből, valamint a Commissionersnek a VAT Act 1994 6. melléklete szerinti határozathozatalát megakadályozó
megállapodásokból.
A Commissioners fellebbezést nyújtott be ezen ítélet ellen a High Court of Justice (England & Wales) Chancery Division előtt
arra hivatkozással, hogy a Churchill‑csoport által elért adóelőny ellentétes a hatodik irányelv céljával.
A High Court of Justice (England & Wales) Chancery Division 2008. január 16‑i ítéletével elutasította a Commissioners által
ezen ítélet ellen benyújtott fellebbezést azzal az indokolással, hogy az a körülmény, hogy a szóban forgó ügyleteket nem a
rendes kereskedelmi működés keretein belül hajtották végre, nem elegendő azon következtetés levonásához, hogy azok visszaélésszerű
magatartást valósítottak meg, mivel a Churchill‑csoport által ezen ügyletek révén elért adóelőny nem volt ellentétes az adósemlegesség
elvével vagy a hatodik irányelv bármely egyéb rendelkezésével.
A Commissioners ezen ítélet ellen fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz, amelyben arra hivatkozott, hogy
a High Court of Justice (England & Wales) Chancery Division nem vizsgálta meg, hogy a szóban forgó lízingszerződések a felek
rendes kereskedelmi működésének keretein belül köttettek‑e. Álláspontja szerint ellentétes volna a hatodik irányelv céljával
annak lehetővé tétele valamely adóalany számára, hogy az olyan, valós kereskedelmi cél nélküli ügyletek után előzetesen felszámított
HÉA‑t levonja, amelyeket nem a rendes piaci feltételek mellett kötöttek, amelyek nem hordozzák magukban az ilyen szerződésekkel
általában együtt járó terheket és kockázatokat, és amelyeket nem a szerződést kötő felek rendes kereskedelmi működésének keretein
belül kötöttek.
Ilyen körülmények között a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást,
és a következő kérdéseket terjeszti előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé:
„1)      A jelen ügyben szereplőkhöz hasonló körülmények esetén, ahol valamely többségében adómentes tevékenységet folytató vállalkozás
közbeékelt harmadik személyt magában foglaló eszközlízing-struktúrát alkalmaz az eszközök közvetlen megvásárlása helyett,
az eszközlízing-struktúra, vagy annak bármely része olyan adóelőnyt eredményez‑e, amely a [fent hivatkozott Halifax és társai
ügyben] hozott ítélet 74. pontja értelmében ellentétes a hatodik irányelv céljával?
2)      Tekintettel arra, hogy a hatodik irányelv számításba veszi az eszközök teljesen vagy részben adómentes tevékenységet folytató
vállalkozások általi lízingjét, tekintettel továbbá a Bíróság [fent hivatkozott] Halifax és társai ügyben hozott ítéletének
69. és 80. pontjában, valamint a [fent hivatkozott Ampliscientifica és Amplifin ügyben] hozott ítéletének 27. pontjában a
»rendes kereskedelmi működésre« való utalásra, illetve az ilyen utalás hiányára a [fent hivatkozott Part Service ügyben] hozott
ítéletében, joggal való visszaélésnek minősül‑e ez az eljárás a teljesen vagy részben adómentes tevékenységet folytató vállalkozás
részéről akkor is, ha a rendes kereskedelmi működése körében nem foglalkozik lízingügyletekkel?
3)      Amennyiben a második kérdésre igenlő válasz adandó:
a)      a [fent hivatkozott] Halifax és társai ügyben hozott ítélet 74. és 75. pontjával összefüggésben mi a relevanciája a »rendes
kereskedelmi működésnek«: az a 74. vagy a 75. pont, vagy mindkét pont szempontjából jelentős;
b)      a »rendes kereskedelmi működésre« történő utalás a következőkre utalást jelenti‑e:
–        azok a tevékenységek, amelyekkel a szóban forgó adóalany jellemzően foglalkozik;
–        azok a tevékenységek, amelyekben két vagy több fél piaci feltételek mellett részt vesz;
–        azok a tevékenységek, amelyek kereskedelmileg életképesek;
–        azok a tevékenységek, amelyek kiváltják a kapcsolódó kereskedelmi előnyökkel tipikusan együtt járó kereskedelmi terheket és
kockázatokat;
–        azok a tevékenységek, amelyek nem mesterségesek, tekintettel arra, hogy kereskedelmi tartalommal rendelkeznek;
–        a tevékenységek bármely más típusa vagy kategóriája?
4)      Amennyiben kiderül, hogy az eszközlízing-struktúra, vagy annak bármely része visszaélésszerű magatartást jelent, miként kell
azt helyesen átminősíteni? Így különösen, a nemzeti bíróság vagy az adóhatóság:
a)      hagyja‑e figyelmen kívül a közbeékelt harmadik személy létezését, és írja‑e elő, hogy a HÉA‑t a lízingdíjak szabadpiaci értéke
után fizessék meg;
b)      a lízingstruktúrát átminősítse‑e közvetlen vételnek; vagy
c)      átminősítse‑e az ügyleteket bármely más olyan módon, amelyet a nemzeti bíróság vagy az adóhatóság megfelelő eszköznek talál
azon helyzet visszaállítására, amely a visszaélésszerű magatartást megvalósító ügyletek hiányában jött volna létre?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első és a második kérdésről
Az együttesen vizsgálandó első és második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy amennyiben
valamely vállalkozás az eszközök közvetlen megvásárlása helyett olyan, közbeékelt harmadik személy társaságot magában foglaló
eszközlízingügyleteket alkalmaz, mint amelyek az alapügyben is szerepelnek, ez a hatodik irányelv rendelkezéseinek céljával
ellentétes adóelőny megszerzéséhez vezet‑e, és hogy amennyiben az említett vállalkozás a rendes kereskedelmi működése körében
nem foglalkozik lízingügyletekkel, az ilyen ügyletek alkalmazása visszaélésszerű magatartásnak minősül‑e.
Emlékeztetni kell arra, hogy az uniós szabályozás alkalmazását nem lehet oly módon kiterjeszteni, hogy az vonatkozzon a gazdasági
szereplők visszaélésszerű magatartására is, vagyis azon ügyletekre, amelyeket nem a rendes kereskedelmi ügyletek keretében
hajtanak végre, hanem kizárólag abból a célból, hogy csalárd módon részesüljenek az uniós jog által biztosított előnyökből,
valamint arra, hogy a visszaélésszerű magatartások e tilalma a HÉA terén is alkalmazandó (lásd a fent hivatkozott Halifax
és társai ügyben hozott ítélet 69. és 70. pontját, valamint a fent hivatkozott Ampliscientifica és Amplifin ügyben hozott
ítélet 27. pontját).
Emellett a vállalkozó adómentes és adóköteles ügyletek közötti választása számos tényezőn alapulhat, beleértve a HÉA‑rendszerrel
összefüggésben felmerülő adómegfontolásokat. Amennyiben az adóalany választhat a kétféle ügylet között, a hatodik irányelv
nem írja elő, hogy a magasabb összegű HÉA befizetésével járó ügyletet válassza. Épp ellenkezőleg, az adóalanyoknak joguk van
az üzleti tevékenység folytatásának legkevésbé adóztatott módját választani (lásd a fent hivatkozott Halifax és társai ügyben
hozott ítélet 73. pontját, valamint a fent hivatkozott Part Service ügyben hozott ítélet 47. pontját).
Ebben az összefüggésben a Bíróság kimondta, hogy a HÉA terén a visszaélésszerű magatartás megállapításához két feltétel együttes
fennállása szükséges.
Egyfelől a hatodik irányelv és az azt átültető nemzeti jogszabályok vonatkozó rendelkezéseiben előírt feltételek formális
fennállása ellenére az érintett ügyletek eredménye olyan adóelőny megszerzése kell legyen, amely ellentétes a fenti rendelkezések
célkitűzéseivel (lásd a fent hivatkozott Halifax és társai ügyben hozott ítélet 74. pontját, valamint a fent hivatkozott Part
Service ügyben hozott ítélet 42. pontját).
Másrészt az objektív körülmények összességéből ki kell tűnnie, hogy a szóban forgó ügyletek elsődleges célja az adóelőny megszerzése.
A visszaélésszerű magatartás tilalma nem releváns azokban az esetekben, amikor a végzett gazdasági tevékenységnek lehet más
magyarázata is, mint pusztán az adóelőny elérése (lásd a fent hivatkozott Halifax és társai ügyben hozott ítélet 75. pontját,
valamint a fent hivatkozott Part Service ügyben hozott ítélet 42. pontját).
Az alapügyet illetően az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügy tárgyát képező lízingügyletek
alapvető célja adóelőny megszerzése volt, mégpedig a szóban forgó beszerzésekre vonatkozó HÉA‑összeg megfizetésének időben
való szétterítése a Churchill‑csoportot terhelő HÉA késleltetése végett.
A visszaélésszerű magatartás fennállásának megállapításához azonban az is szükséges, hogy a hatodik irányelv és az azt átültető
nemzeti jogszabályok vonatkozó rendelkezéseiben előírt feltételek formális fennállása ellenére ez az adóelőny ellentétes legyen
a fenti rendelkezések célkitűzéseivel.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a lízingügyletek a hatodik irányelv hatálya alá tartoznak, és az ilyen ügyletek alkalmazásából
adódó esetleges adóelőny önmagában nem minősül olyan adóelőnynek, amelynek a megszerzése ellentétes a hatodik irányelv és
az azt átültető nemzeti jogszabályok vonatkozó rendelkezéseinek célkitűzéseivel.
Nem kifogásolható ugyanis az adóalannyal szemben, ha olyan lízingügyletet választ, amely – amint az előzetes döntéshozatalra
utaló határozatból kitűnik – az őt terhelő adó megfizetésének időben történő szétterítésében álló előnnyel jár a számára,
ahelyett hogy az ilyen előnnyel nem járó adásvételi ügyletet alkalmazna, amennyiben az ilyen lízingügylethez kapcsolódó HÉA‑t
a jogszabályoknak megfelelően teljes mértékben megfizeti.
Márpedig nem vitatott, hogy ez a helyzet áll fenn az alapeljárás tárgyát képező lízingügyletekhez kapcsolódó HÉA‑val, és hogy
az érintett társaságok valamennyi ügylet vonatkozásában megfizették a fizetendő HÉA helyes összegét, és ahol tudták levonták
az előzetesen felszámított HÉA helyes összegét.
A Weald Leasing ugyanis az általa megvásárolt eszközökhöz kapcsolódó HÉA‑t azért vonhatta le, mert e társaság nem biztosítási
tevékenységet folytatott, hanem HÉA‑köteles – és nem az alól mentes – lízingtevékenységet.
Ugyanígy a CML és a CARC nem vonták le a Suasnak fizetett lízingdíjakhoz kapcsolódó HÉA‑t, mivel az az összegének 99%‑áig
nem volt levonható.
Emellett valamely eszköz vonatkozásában a lízingügylet alkalmazása önmagában nem vonja magával azt, hogy az ezen ügylet után
fizetendő HÉA összege alacsonyabb, mint amelyet ezen eszköz megvásárlása esetén kellett volna fizetni.
Emiatt a kérdést előterjesztő bíróságnak kell meghatároznia egyfelől, hogy az alapügy tárgyát képező lízingügyletekkel kapcsolatos
szerződéses feltételek ellentétesek‑e a hatodik irányelv és az azt átültető nemzeti jogszabályok rendelkezéseivel. Ez lenne
a helyzet különösen a lízingdíj megállapításával kapcsolatban, amennyiben bebizonyosodna, hogy az kirívóan alacsony, és nélkülöz
minden gazdasági ésszerűséget.
Másrészt e bíróságnak kell megállapítania azt is, hogy a közbeékelt harmadik személy társaságnak – a jelen esetben a Suasnak –
az ezen ügyletek keretében történő igénybevétele akadályozza‑e e rendelkezések alkalmazását.
E tekintetben az említett bíróságnak vizsgálnia kell különösen azt, hogy a Suasnak az említett ügyletekben történő részvétele
‑ amint az az ügy egyes irataiból kitűnik, és amint az a tárgyaláson is kifejtésre került ‑ megakadályozta‑e a Commissioners‑t
abban, hogy a VAT Act 1994 6. mellékletének 1. pontját ezen ügyletek vonatkozásában alkalmazza.
E tekintetben a Weald Leasing azon érve, miszerint a visszaélésszerű magatartás tilalma nem alkalmazandó e rendelkezés megsértése
esetén, mivel ez utóbbi kizárólag nemzeti jogi rendelkezés, nem fogadható el, hiszen az említett rendelkezést a hatodik irányelv
27. cikke alapján fogadták el, és az az ezen irányelvet végrehajtó nemzeti szabályozás részét képezi.
Egyébiránt az a körülmény, hogy valamely vállalkozás, amely olyan lízingügyleteket alkalmaz, mint amelyek az alapügy tárgyát
képezik, a rendes kereskedelmi működése körében nem foglalkozik lízingügyletekkel, nem bír relevanciával a fenti megfontolások
vonatkozásában.
A visszaélésszerű magatartás megállapítása ugyanis nem azon kereskedelmi tevékenység jellege alapján történik, amellyel az
adott vállalkozás rendes működése keretében foglalkozik, hanem ezen ügyletek tárgya, célja és hatása alapján.
E körülmények között az első és a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a vállalkozás számára abból eredő adóelőny,
hogy az eszközök közvetlen megvásárlása helyett ezen eszközök vonatkozásában olyan lízingügyleteket alkalmaz, mint amelyek
az alapügy tárgyát képezik, nem minősül olyan adóelőnynek, amelynek a megszerzése ellentétes a hatodik irányelv és az azt
átültető nemzeti jogszabályok vonatkozó rendelkezéseinek célkitűzéseivel, feltéve hogy az ezen ügyletekre vonatkozó, így különösen
a lízingdíj összegének meghatározását érintő szerződéses feltételek megfelelnek a rendes piaci feltételeknek, és hogy a közbeékelt
harmadik személy társaságnak az említett ügyletek keretében történő igénybevétele nem akadályozza az említett rendelkezések
alkalmazását, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata. Az a körülmény, hogy e vállalkozás a rendes kereskedelmi
működése körében nem foglalkozik lízingügyletekkel, nem bír relevanciával e vonatkozásban.

A harmadik kérdésről
Tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdésre adott válaszra, a harmadik kérdésre nem szükséges
válaszolni.

A negyedik kérdésről
Negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogyan kell átminősíteni az alapügy tárgyát
képező ügyleteket, amennyiben ezen ügyletek, vagy azok egy része visszaélésszerű magatartást jelent.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben a visszaélésszerű magatartás megállapításra kerül, az azt megvalósító
ügyleteket át kell minősíteni oly módon, hogy az a helyzet kerüljön visszaállításra, amely a visszaélésszerűen végzett ügyletek
hiányában fennállt volna (lásd a fent hivatkozott Halifax és társai ügyben hozott ítélet 94. és 98. pontját).
Először is az első és a második kérdésre adott válasz keretében felvázolt szempontok alapján a kérdést előterjesztő bíróság
feladata annak meghatározása, hogy az alapügy tárgyát képező lízingügyletek egyes elemei visszaélésszerű magatartásnak minősülnek‑e.
Amennyiben igen, ezt követően e bíróságnak kell oly módon átminősítenie ezeket az ügyleteket, hogy az a helyzet kerüljön visszaállításra,
amely a visszaélésszerűen végzett ügyletek hiányában fennállt volna.
Így, amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság arra a megállapításra jutna, hogy az alapügy tárgyát képező lízingügyletekre
vonatkozó egyes szerződéses feltételek és/vagy a Suasnak az ezen ügyletekben történő részvétele visszaélésszerű magatartásnak
minősül, e bíróságnak úgy kell átminősítenie az említett ügyleteket, hogy a Suast figyelmen kívül hagyja, és/vagy módosítja,
vagy nem alkalmazza e szerződéses feltételeket.
Ebben az összefüggésben az említett bíróság által végzett átminősítés nem mehet túl a HÉA megfelelő megállapításának és az
adócsalás megakadályozásának biztosításához szükséges mértéken (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Halifax és társai
ügyben hozott ítélet 92. pontját).
E körülmények között a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy amennyiben az alapügy tárgyát képező lízingügyletekre
vonatkozó egyes szerződéses feltételek és/vagy a közbeékelt harmadik személy társaságnak az ezen ügyletekben történő részvétele
visszaélésszerű magatartásnak minősül, az említett ügyleteket úgy kell átminősíteni, hogy az a helyzet kerüljön visszaállításra,
amely a visszaélésszerűen alkalmazott szerződéses feltételek és/vagy e társaság részvételének hiányában fennállt volna.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A vállalkozás számára abból eredő adóelőny, hogy az eszközök közvetlen megvásárlása helyett ezen eszközök vonatkozásában olyan
lízingügyleteket alkalmaz, mint amelyek az alapügy tárgyát képezik, nem minősül olyan adóelőnynek, amelynek a megszerzése
ellentétes az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak
összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK
hatodik tanácsi irányelv és az azt átültető nemzeti jogszabályok vonatkozó rendelkezéseinek célkitűzéseivel, feltéve hogy
az ezen ügyletekre vonatkozó, így különösen a lízingdíj összegének meghatározását érintő szerződéses feltételek megfelelnek
a rendes piaci feltételeknek, és hogy a közbeékelt harmadik személy társaságnak az említett ügyletek keretében történő igénybevétele
nem akadályozza az említett rendelkezések alkalmazását, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata. Az a körülmény,
hogy e vállalkozás a rendes kereskedelmi működése körében nem foglalkozik lízingügyletekkel, nem bír relevanciával e vonatkozásban.
2)
Amennyiben az alapügy tárgyát képező lízingügyletekre vonatkozó egyes szerződéses feltételek és/vagy a közbeékelt harmadik
személy társaságnak az ezen ügyletekben történő részvétele visszaélésszerű magatartásnak minősül, az említett ügyleteket úgy
kell átminősíteni, hogy az a helyzet kerüljön visszaállításra, amely a visszaélésszerűen alkalmazott szerződéses feltételek
és/vagy e társaság részvételének hiányában fennállt volna.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.