CELEX: 62009CJ0354
Közösségi Vámkódex
33. cikk
Az áruk vámértéke
A vámok bennfoglaltsága
A »Delivered Duty Paid« szállítási feltétel

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi
rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban: Vámkódex) 33. cikkének
az értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet a Gaston Schul BV (a továbbiakban: Gaston Schul) és a Staatssecretaris van Financiën között vámtartozás utólagos
beszedését elrendelő aktus tárgyában indult peres eljárásban terjesztették elő.

Jogi háttér

Az uniós szabályozás
A Vámkódex 29. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az importált áru vámértéke az ügyleti érték, vagyis a Közösség vámterületére irányuló kivitel céljából történő eladáskor
az áruért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő, szükség esetén a 32. és 33. cikknek megfelelően kiigazított ár […].
[…]”
A Vámkódex 33. cikke így szól:
„Feltéve, hogy ezek a ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ártól elkülönítve vannak feltüntetve, nem számíthatók be a vámértékbe
a következők:
a)      az áruk szállítási költsége a Közösség vámterületére történő beléptetés helyére való megérkezésüket követően;
b)      a bizonyos fajta importált áruk, így például ipari üzem, gép vagy berendezés behozatala után végrehajtott építés, létesítés,
szerelés, karbantartás vagy technikai segítségnyújtás költsége;
c)      a vevő által megkötött és az importált áru vásárlásával kapcsolatos finanszírozási megállapodások szerinti kamatterhek, függetlenül
attól, hogy a pénzügyi fedezetet az eladó vagy más személy biztosítja, feltéve hogy a finanszírozási megállapodást írásban
kötötték, és amennyiben ezt számára előírják, a vevő bizonyítani tudja, hogy:
–        az ilyen árut valóban a ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő árként bejelentett áron értékesítették,
és
–        a megjelölt kamatláb nem lépi túl azt a szintet, amelyet az ilyen ügyletekre szokásosan alkalmaznak abban az országban, ahol,
és abban az időpontban, amikor a finanszírozást biztosítják;
d)      a Közösség területén az importált áru újraelőállításához való jogért fizetett díjak;
e)      vételi jutalékok;
f)      behozatali vámok vagy a Közösségben az áru behozatala vagy értékesítése miatt fizetendő egyéb terhek.”
A Vámkódex 220. cikkének (1) bekezdése előírja:
„Ha a vámtartozásból származó vámösszeget nem vették könyvelésbe a 218. és 219. cikknek megfelelően, vagy a jogszabály szerint
fizetendő összegnél alacsonyabbat vettek könyvelésbe, a beszedendő vámösszeget vagy annak még fennmaradó részét attól a naptól
számított két napon belül kell könyvelésbe venni, amikor a vámhatóság tudomást szerez a helyzetről, ki tudja számítani a jogszabály
szerint fizetendő összeget, és meg tudja állapítani az adós személyét (utólagos könyvelésbe vétel). Ez a határidő a 219. cikknek
megfelelően meghosszabbítható.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A vámügynökségként eljáró Gaston Schul 1998 és 2000 között a holland hatóságoknál több alkalommal tett vámáru‑nyilatkozatot
haltermékek szabad forgalomba bocsátása céljából.
Az említett társaság e nyilatkozatokat egy izlandi exportőr megbízásából eljáró izlandi szállítmányozó megbízásából saját
nevében és saját számlára tette.
Az említett nyilatkozatokat a szóban forgó áruk EGT‑ből való származására tekintettel nulla kedvezményes vámtétel alkalmazására
vonatkozó kérelmek kísérték. A Gaston Schul csatolta ezekhez az izlandi exportőr által kiállított számlák másolatát, amelyeken
a DDP („Delivered Duty Paid”) szállítási feltétel, valamint a következő szöveg volt feltüntetve: „[a] jelen […] dokumentum
alá tartozó termékek exportőre kijelenti, hogy az áruk preferenciális EGT‑származással rendelkeznek, kivéve ha ennek ellenkezőjét
világosan feltüntetik”. A DDP szállítási feltétel szerepel a vámáru‑nyilatkozaton is.
Az érintett termékek származásával kapcsolatban elvégzett vizsgálat ezt követően feltárta, hogy a termékek valójában harmadik
országokból származtak, és ezért a preferenciális vámot tévesen alkalmazták.
A Staatssecretaris van Financiën tehát utólagos vámbeszedést rendelt el, és a vámot megállapító 2001. június 7‑i, 11‑i és
28‑i határozatokkal felszólította a Gaston Schult az említett vámok befizetésére.
Az említett hatóság a beszedendő vámösszeget úgy számította, hogy vámértékként a behozatali vámáru‑nyilatkozaton szereplő
ügyleti árat vette alapul anélkül, hogy abból levonta volna a beszedendő vámösszeget.
A Staatssecretaris van Financiën ezt követően elutasította azt a panaszt, amellyel a Gaston Schul azt kérelmezve kívánta csökkenteni
a fizetendő összeget, hogy az utólag számított vámösszeget vonják le a szerződésben meghatározott árból.
A Rechtbank te Haarlem megalapozatlannak ítélte az e panasz elutasításával szemben benyújtott keresetet. Mivel e bíróság ítéletét
a fellebbezésben helyben hagyták, a Gaston Schul felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Hoge Raad der Nederlandenhez.
A kérdést előterjesztő bíróság előzetesen megjegyzi, hogy az alapügyben az eladó és a vevő megállapodtak abban, hogy a vámot
az eladó fizeti. Azonban a szerződés megkötése során tévedtek a termékek származását, és következésképpen a jogszabály szerinti
vámösszeget illetően.
Végül a kérdést előterjesztő bíróság az előtte folyamatban lévő jogvita megoldása céljából alapvetőnek véli azon kérdés megválaszolását,
hogy az alapügyéhez hasonló körülmények között a Vámkódex 33. cikkének követelményei teljesülnek‑e.
E tekintetben a Hoge Raad der Nederlanden egyrészt a Vámigazgatások Világszervezete Vámérték‑technikai Bizottságának „A megállapodás
1. cikkének magyarázó megjegyzésében szereplő »feltéve, hogy elkülönített« kifejezésnek a jelentése: az importáló ország vámjai
és illetékei” elnevezésű 3.1. tanácsadó véleményére, és másrészt a Vámkódex Bizottság Vámérték‑megállapítási részlegének az
5. sz. magyarázatára (a továbbiakban: 5. sz. magyarázat) hivatkozik.
Így megvizsgálva azt a kérdést, hogy amennyiben a kifizetett vagy kifizetendő ár magában foglalja az importáló ország vámjainak
és illetékeinek megfelelő összeget, e vámokat és illetékeket le kell‑e vonni abban az esetben, ha nem szerepelnek elkülönítve
a számlán, és amennyiben az importőr egyébként ezen a címen nem kérelmezett levonást, az említett Vámérték Technikai Bizottság
úgy vélte, hogy „[…] [m]ivel fogalmilag megkülönböztethetők az importáló ország vámjai és illetékei a ténylegesen kifizetett
vagy kifizetendő ártól, e vámok és illetékek nem képezik a vámérték részét”.
Ezenkívül az 5. sz. magyarázat annak 8–10. pontjában a következőket rögzíti:
„8.      Az áruk behozatala vagy értékesítése okán fizetendő behozatali vámok és egyéb illetékek vonatkozásában a »feltéve, hogy […]
elkülönítve« kifejezés jelentéséről a WCO Vámérték Technikai Bizottságának tanácsadó véleménye ad útmutatást. Ez a 3.1. tanácsadó
vélemény megállapítja, hogy az importáló ország vámjai és illetékei nem képezik a vámérték részét, amennyiben jellegüknél
fogva megkülönböztethetők a ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ártól. Az ilyen vámok és illetékek valójában állami nyilvántartás
tárgyát képezik.
9.      Ebben az összefüggésben az »elkülönítve« valójában ugyanazzal a jelentéssel bír, mint a »megkülönböztethető«. A tényekből,
amelyeken a tanácsadói vélemény alapul, kiderül, hogy a vámok és illetékek nem elkülönítve voltak feltüntetve a számlán, de
a tanácsadói vélemény összefüggésében nyilvánvalóan feltételezhető, hogy a számlán vagy valamilyen más kísérő dokumentumon
világos utalás szerepel arról, hogy a ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ár tartalmazza e vámokat és illetékeket.
10.      A fenti 4. bekezdéssel összhangban a vámértékben figyelmen kívül hagyott összeget a D.V.1. nyilatkozaton szerepeltetni kell.”
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy ezen, a jelen ítélet 16. pontjában említett dokumentumok nem elegendők annak
megállapításához, hogy az olyan helyzetben, mint amelyről az alapügyben szó van, a Vámkódex 33. cikkében rögzített feltételek
teljesülnek‑e.
Így a behozatali vámok vámértékből való kizárása mellett szól az a tény, hogy az 5. sz. magyarázat 9. pontja szerint a Vámkódex
nem követeli meg azt, hogy az említett vámok összegét kifejezetten feltüntessék a számlán. Elegendő, ha a számlán vagy más
kísérő dokumentumon világosan szerepel az, hogy az ár magában foglalja e vámokat.
Ezenkívül még abban az esetben is, ha az eladó és vevő úgy vélik, hogy bizonyos behozatal után vámot kell fizetni, aligha
tudhatják előre e vámok pontos összegét, különösen, ha kétség merül fel az érintett áruk tarifális besorolásával kapcsolatban.
Továbbá a behozatali vámok vámértékbe történő bevonása az olyan helyzetben, mint amelyről az alapügyben szó van, a behozatali
vámoknak nem csak az áruk valós gazdasági értéke utáni, hanem a behozatali vámok utáni beszedéséhez is vezetne.
Ezzel szemben a behozatali vámok vámértékből történő kizárása ellen szólna az a tény, hogy az 5. sz. magyarázat ugyanezen
9. pontja fényében jelentőséggel bír az, hogy a szerződő felek kinyilvánítsák, hogy tudatában vannak annak, hogy az árat valóban
e vámok fedezésére szánták. Márpedig, mivel az említett feleknek a valóságról téves elképzelésük volt, a jelen ügyben semmi
sem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy az eladó milyen árban állapodott volna meg az adásvétel során, ha ismerte volna
az áru származását.
E körülmények között a Hoge Raad der Nederlanden úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást, és az alábbi kérdést terjeszti
előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:
„Abból kell‑e kiindulni a […] Vámkódex 220. cikke értelmében vett utólagos könyvelésbe vétel esetében, hogy teljesül az [említett
Vámkódex] 33. cikkének f) pontjában foglalt azon feltétel, amelynek értelmében a behozatali vámok nem számíthatók be a vámértékbe,
ha az érintett áruk eladója és vevője a „delivered [duty] paid” szállítási feltételben állapodott meg, és ezt a vámáru‑nyilatkozatban
feltüntette, még ha az ügyleti ár megállapítása során – helytelenül – abból indultak is ki, hogy az áruk Közösségbe történő
behozatalakor nem kell majd vámot fizetni, és ennélfogva a számlán és a vámáru‑nyilatkozatban vagy annak megtételekor a vám
összegét nem adták meg?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné tudni, hogy teljesül‑e a Vámkódex 33. cikkében említett
azon feltétel, miszerint a behozatali vámokat az importált áruk esetében ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ártól „elkülönítve”
kell feltüntetni, amennyiben a szerződő felek megállapodnak abban, hogy ezen árukat a DDP‑feltétel szerint szállítják, és
ezt meg is említik a vámáru‑nyilatkozatban, azonban az említett áruk preferenciális származásában való tévedésük miatt semmiféle
vámösszeget nem tüntetnek fel.
E kérdés megválaszolása érdekében az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben lévő szerződő felek esetére tekintettel
kell megvizsgálni a Vámkódex 33. cikkében előírt azon feltétel hatályát, miszerint a behozatali vámokat az importált áruk
esetében ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ártól „elkülönítve” kell feltüntetni.
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a vámérték megállapítására vonatkozó
közösségi szabályozás méltányos, egységes és semleges rendszer létrehozására irányul, amely kizárja az önkényes és fiktív
vámértékek alkalmazását (lásd a C‑256/07. sz., Mitsui & Co. Deutschland ügyben 2009. március 19‑én hozott ítélet [EBHT 2009.,
I‑1951. o.] 20. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A Vámkódex 29. cikkének (1) bekezdése szerint az importált áruk vámértéke főszabály szerint azok ügyleti értéke, vagyis a
Közösség vámterületére irányuló kivitel céljából történő eladáskor az áruért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ár.
Ezenkívül ezen értéknek tükröznie kell a behozott áru valós gazdasági értékét, és tartalmaznia kell ezen áru minden gazdasági
értékkel rendelkező elemét (lásd a C‑306/04. sz. Compaq Computer International Corporation ügyben 2006. november 16‑án hozott
ítélet [EBHT 2006., I‑10991. o.] 30. pontját, valamint a fent hivatkozott Mitsui & Co. Deutschland ügyben hozott ítélet 20. pontját).
Ilyen összefüggésben a Vámkódex 33. cikkének f) pontja lehetővé teszi az Európai Unióban alkalmazandó behozatali vámok kizárását
a vámértékből, azonban ezt azon feltétel betartásától teszi függővé, miszerint az említett vámok összegét az importált árukért
ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ártól „elkülönítve” kell feltüntetni.
A holland kormány úgy véli, hogy olyan körülmények között, mint amelyekről az alapügyben szó van, e feltétel nem teljesül,
mivel a rendelkezésre álló elemek fényében a vámhatóságok nem tudták megkülönböztetni a behozatali vámokat az importált árukért
ténylegesen kifizetendő vagy kifizetett ártól.
Ugyanis a C‑79/89. sz. Brown Boveri ügyben 1991. április 18‑án hozott ítéletében (EBHT 1991., I‑1853. o.), a C‑379/00. sz.
Overland Footwear ügyben 2002. december 5‑én hozott ítéletében (EBHT 2002., I‑11133. o.) és a C‑468/03. sz. Overland Footwear
ügyben 2005. október 20‑án hozott ítéletében (EBHT 2005., I‑8937. o.) a Bíróság úgy határozott, hogy az olyan díjakat, mint
a vételi jutalék és az összeállítási munkálatok díjai, csak akkor lehet úgy tekintetni, hogy „elkülönítve” vannak feltüntetve,
ha azokat a behozatali vámáru‑nyilatkozatban az importált árukért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ártól külön említik.
Az ilyen ítélkezési gyakorlat a holland kormány szerint teljes mértékben alkalmazható, amikor a behozatali vámoknak ezen áruk
vámértékéből történő kizárásáról van szó.
A holland kormány szerint, mivel a szerződő felek az importált áruk származásában való tévedésük miatt a számláikon vagy nyilatkozataikon
nem tüntették fel a behozatali vámösszeget, nem teljesül a Vámkódex 33. cikkében előírt feltétel.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy először is az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy még ha
a szerződő felek az alapügyben tévesen úgy is vélték, hogy nem kell behozatali vámot fizetni, az eladó és a vevő közötti megállapodást
úgy kell értelmezni, hogy a DDP‑kikötésnek megfelelően a vámok az eladót terhelik, és hogy következésképpen az esetlegesen
fizetendő behozatali vámokat magában foglalja az importált árukért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ár.
Ezt az értelmezést megerősíti az a tény, hogy ‑ amint mind a holland kormány, mind az Európai Bizottság hangsúlyozza ‑ a DDP‑kikötés
olyan maximális kötelezettséget ró az eladóra, amely alapján ez utóbbinak kell viselnie az áruk importáló országba történő
szállításához kapcsolódó valamennyi költséget és kockázatot. Így az eladó viseli különösen a vámkezelés költségeit, és fizet
minden esetleges különbséget egyrészt a szerződés megkötésekor jogszabály szerint általa fizetendőnek vélt vámösszeg és másrészt
a vámhatóságok által számított összeg között anélkül, hogy különbség esetén a vevőtől magasabb árat vagy kiegészítő összeget
követelhetne.
Másodszor meg kell jegyezni, hogy különösen a Vámkódex 217. és 220. cikke alapján a behozatali vám kiszámításáért az importáló
ország hatóságai felelősek. Márpedig, mivel az ügyleti értéket helyesen tünteti fel a behozatali vámáru‑nyilatkozat, és mivel
az áruk származásának figyelembevételével meg lehet határozni az alkalmazandó vámokat, meg kell állapítani, hogy az említett
hatóságok ki tudják számítani a jogszabály szerinti behozatali vámot, és következésképpen e vámok értékét el tudják különíteni
az importált árukért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ártól.
Ezenkívül, amint a Bizottság érvel, a Vámkódex 33. cikkében említett egyéb olyan díjaktól eltérően, mint a vételi jutalék
vagy az összeállítási munkálatok díjai, amelyeknek a fennállása és összege kizárólag a szerződő felek szándékától függ, és
amelyeket a vámhatóságok csak akkor ismerhetnek meg, ha azok kifejezetten kitűnnek a behozatali vámáru‑nyilatkozatból és az
érintett dokumentumokból, a behozatali vámokat az Unió vámtarifája kötelező jelleggel szabályozza. Ezért az alapügyben szóban
forgó helyzethez hasonló helyzetben kizárt az a kockázat, hogy fiktív vagy túldimenzionált költségeket mutatnak fel az importált
áruk vámértékének csalárd csökkentése céljából.
Ráadásul meg kell állapítani, hogy bár ilyen helyzetben az eladó által eredetileg megbecsült behozatali vámoknál magasabb,
ellenőrzés során utólag megállapított behozatali vámok levonása az importált áruk vámértékének a csökkenéséhez vezet, ezt
az értéket nem lehet önkényesnek vagy fiktívnek tekinteni, hanem épp ellenkezőleg, ezen áruk valós gazdasági értékét tükröző,
a szerződő felek egyedi jogi helyzetét figyelembe vevő értéknek kell tekinteni.
Még ha – a holland kormány érvelés szerint – az eladó, ismerve a szerződés megkötésekor a behozatali vámok pontos összegét,
nyeresége csökkenése helyett inkább az áruk árának a növelését választotta volna, ez a körülmény nem képezi akadályát annak,
hogy olyan helyzetben, mint amely az alapügyben merült fel, az eladó vállalja a vámkezelés összes költségét, valamint a behozatali
vámok becslése során esetlegesen elkövetett ténybeli vagy jogi tévedés következményeit anélkül, hogy a vevőtől magasabb árat
vagy bármilyen más kiegészítő összeget követelhetne.
A fenti megállapításokra tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy teljesül a Vámkódex 33. cikkében
említett azon feltétel, miszerint a behozatali vámokat az importált áruk esetében ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő
ártól „elkülönítve” kell feltüntetni, amennyiben a szerződő felek megállapodnak abban, hogy ezen árukat DDP‑feltétel szerint
szállítják, és ezt meg is említik a vámáru‑nyilatkozatban, azonban az említett áruk preferenciális származásában való tévedésük
miatt elmulasztják feltüntetni a behozatali vámok összegét.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nyolcadik tanács) a következőképpen határozott:
Teljesül a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 33. cikkében említett
azon feltétel, miszerint a behozatali vámokat az importált áruk esetében ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ártól „elkülönítve”
kell feltüntetni, amennyiben a szerződő felek megállapodnak abban, hogy ezen árukat DDP („Delivered Duty Paid”) feltétel szerint
szállítják, és ezt meg is említik a vámáru‑nyilatkozatban, azonban az említett áruk preferenciális származásában való tévedésük
miatt elmulasztják feltüntetni a behozatali vámok összegét.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: holland.