CELEX: 62002CJ0411
Traktatbrud
ukorrekt gennemførelse
direktiv 98/10/EF
telekommunikation
begreberne "mindsteniveau for en specificeret fakturering" og "større detaljeringsniveau"

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har i sin stævning nedlagt påstand om, at det fastslås, at Republikken Østrig
har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 14, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/10/EF af 26.
februar 1998 om ONP-vilkår for taletelefonitjenesten og om udbud af forsyningspligtydelser på teleområdet under konkurrenceforhold
(EFT L 101, s. 24, herefter »direktivet«), idet den har valgt en faktureringsmodel, der kun angiver det samlede fakturabeløb
opdelt efter opkaldenes art, og som ikke er tilstrækkeligt detaljeret til, at forbrugeren kan foretage en effektiv kontrol
heraf.
Retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelser
Direktivets formål er i overensstemmelse med dets artikel 1, stk. 1, andet afsnit, at sikre, at der overalt i Fællesskabet
stilles faste offentlige telefonitjenester af høj kvalitet til rådighed, samt nærmere at fastlægge, hvilket sæt af tjenester
alle brugere, herunder forbrugerne, under hensyn til særlige nationale betingelser bør have adgang til som forsyningspligtydelser
og til overkommelig pris.
I lyset af dette formål bestemmer direktivets artikel 14 med overskriften »Specificeret fakturering, tonesignalering og selektiv
spærring af opkald«, følgende:
»1. For at sikre, at brugerne så hurtigt som muligt over det faste offentlige telefonnet får adgang til følgende faciliteter:
–
[…]
–
specificeret fakturering og selektiv spærring af opkald som faciliteter, der kan leveres på anmodning
kan medlemsstaterne udpege en eller flere operatører til at levere disse faciliteter til de fleste telefonbrugere inden den
31. december 1998 og til at sikre, at de er generelt tilgængelige pr. 31. december 2001.
[…]
2. Med forbehold af bestemmelserne i den relevante lovgivning vedrørende beskyttelse af personoplysninger og privatlivets
fred, som f.eks. direktiv 95/46/EF og direktiv 97/66/EF, skal de specificerede fakturaer være tilstrækkeligt detaljerede til,
at der kan foretages en kontrol af de beløb, der er debiteret for anvendelse af det faste offentlige telefonnet og/eller de
faste offentlige telefonitjenester.
Et mindsteniveau for en specificeret fakturering skal tilbydes alle brugere uden ekstra omkostninger. Et eventuelt større
detaljeringsniveau kan tilbydes abonnenterne til en rimelig pris eller gratis. De nationale tilsynsmyndigheder kan fastlægge
mindsteniveauet for specificeret fakturering.
Opkald, der er gratis for den opkaldende abonnent, herunder opkald til hjælpetjenester, skal ikke figurere på den opkaldende
abonnents specificerede faktura.«
De nationale bestemmelser
Direktivet blev gennemført ved Telekommunikationsgesetz (lov om telekommunikation, BGBl. I, nr. 10/1997, herefter »TKG«) og
fire dekreter. Det bestemmes navnlig i TKG’s § 94, stk. 1, der tilsigter at gennemføre direktivets artikel 14, stk. 2, at:
»1. De beløb, der debiteres abonnenterne, opstilles i en faktura, der angiver det samlede fakturabeløb opdelt efter opkaldenes
art. Såfremt abonnenten anmoder herom, skal fakturaen angive alle beløb eller have en anden detaljeringsgrad, der fastsættes
i forretningsbetingelserne. Faktureringer med en højere detaljeringsgrad end standardfaktureringen kan pålægges et gebyr i
henhold til forretningsbetingelserne. Det nævnte gebyrs størrelse fastlægges på grundlag af de omkostninger, der er forbundet
med den mere detaljerede opstilling.
[…]«
Den administrative procedure
Ved skrivelse af 23. september 1998 meddelte Republikken Østrig Kommissionen, at direktivet var blevet gennemført i østrigsk
ret ved TKG og en række gennemførelsesbestemmelser til den nævnte lov.
Ved skrivelse af 20. april 2001 tog Kommissionen forbehold over for, om Republikken Østrig havde gennemført direktivets artikel
14, stk. 2, korrekt, og opfordrede den i medfør af artikel 226 EF til at fremkomme med sine bemærkninger inden for en frist
på to måneder.
Ved skrivelse af 20. juni 2001 meddelte de østrigske myndigheder Kommissionen, at de var af den opfattelse, at TKG’s § 94
opfyldte kravene i direktivets artikel 14, stk. 2. Ifølge de østrigske myndigheder er den standardfaktura, der er omhandlet
i TKG’s § 94, tilstrækkeligt detaljeret til, at brugeren kan foretage en effektiv kontrol af sine telefonudgifter i henhold
til direktivet.
Da Kommissionen fandt, at det østrigske mindsteniveau for en specificeret fakturering under ingen omstændigheder gjorde det
muligt for forbrugeren at foretage en effektiv kontrol af sine telefonudgifter, fremsatte den den 20. december 2001 en begrundet
udtalelse, hvori den gentog det nævnte klagepunkt og opfordrede Republikken Østrig til at træffe de nødvendige foranstaltninger
til at efterkomme direktivet inden for en frist af to måneder fra udtalelsens meddelelse.
Efter at den østrigske regering ved skrivelse af 27. februar 2002 havde bekræftet, at den var af den opfattelse, at den nationale
lovgivning indeholder en korrekt gennemførelse af direktivets artikel 14, stk. 2, har Kommissionen anlagt nærværende sag.
Om traktatbruddet
Kommissionen har kritiseret Republikken Østrig for ikke at have overholdt den del af direktivets artikel 14, stk. 2, hvoraf
det fremgår, at de specificerede fakturaer skal være tilstrækkeligt detaljerede til, at der kan foretages en kontrol af de
beløb, der er debiteret for anvendelse af det faste offentlige telefonnet.
Ifølge Kommissionen overholder den østrigske lovgivning ikke dette krav. Ved alene at bestemme, at udbyderne af telefonitjenester
er forpligtede til at udstede fakturaer, der kun angiver »det samlede fakturabeløb opdelt efter opkaldenes art«, gør TKG’s
§ 94, stk. 1, det muligt for operatørerne at følge en praksis, hvor beløbene på fakturaen inddeles på grundlag af de opkaldte
zoner, uden at hvert opkald angives særskilt.
På grundlag af en sådan faktura kan abonnenten alene se, at han har foretaget et vist antal opkald inden for de forskellige
takstzoner i løbet af den fakturerede periode og for et bestemt samlet beløb. En sådan fakturering gør det således hverken
muligt at kontrollere, på hvilken dato et opkald er blevet foretaget, eller det kaldte nummer, og garanterer ikke, at abonnenten
effektivt kan kontrollere sine udgifter.
Den østrigske regering har bestridt denne fortolkning af direktivet og Kommissionens bedømmelse heraf. Ifølge regeringen er
bestemmelserne i TKG’s § 94 forenelige med direktivets artikel 14, stk. 2, idet de kræver, at der i mindsteniveauet for den
specificerede fakturering medtages en opregning af de skyldige beløb for hver takstzone.
Det er således hverken et krav i henhold til sidstnævnte artikel eller direktivets generelle formål, at opkaldenes dato og
de opkaldte numre medtages på fakturaen for, at abonnenterne kan foretage en effektiv kontrol af deres udgifter.
Den østrigske regering har gjort gældende, at de oplysninger, der kræves i henhold til TKG’s § 94, gør det muligt straks at
opdage uregelmæssigheder eller fejl ved at sammenholde beløbene på fakturaen, der er inddelt på grundlag af takstzoner, med
beløbene på de tidligere fakturaer. Regeringen har understreget, at denne sammenligning gør det muligt at kontrollere de fakturerede
beløb, navnlig ved at kontrollere de opkald, der foretages til en særlig høj takst, eller ved at identificere de samtaler,
der har været flere af, eller som har varet længere end gennemsnittet for de tidligere foretagne samtaler.
Det bemærkes, at selv om direktivets artikel 14, stk. 2, ikke specifikt angiver, hvilke oplysninger der nødvendigvis skal
medtages i mindsteniveauet for en specificeret fakturering, kræver direktivet et mindste oplysningsniveau, der afhænger af,
hvad der er nødvendigt for, at abonnenterne kan kontrollere de udgifter, der er forbundet med at anvende det faste offentlige
telefonnet.
Som Kommissionen har anført, giver den ved TKG’s § 94, stk. 1, indførte fakturering, der kun gør det muligt for abonnenten
at udlede, at han har foretaget et bestemt antal opkald inden for de forskellige takstzoner i løbet af den fakturerede periode
og for et bestemt beløb, imidlertid ikke abonnenterne mulighed for at kontrollere deres udgifter på grundlag af fakturaen.
Uden at det er nødvendigt at afgøre, om en specificeret faktura skal tage hensyn til hver enkelt af de faktorer, der bestemmer
hvert opkalds pris, må det konstateres, at det ikke på grundlag af de østrigske specificerede fakturaer er muligt – inden
for hver af de forskellige takstzoner – at identificere hvert enkelt opkald og dermed kontrollere, at opkaldet faktisk er
blevet foretaget.
En fakturering, der kun viser antallet af opkald, det samlede antal forbrugte enheder og den tilsvarende samlede pris, tillader
således ikke en kontrol af de beløb, der er debiteret for anvendelse af det faste offentlige telefonnet, hvilket er et krav
i henhold til direktivets artikel 14, stk. 2.
Denne konstatering modsiges hverken af den østrigske regerings argument om, at fastsættelsen af et detaljeringsniveau for
specificerede fakturaer, der er højere end det, der er omhandlet i TKG’s § 94, er udelukket, når henses til det forhold, at
dette vil gøre den mulighed for at udstede fakturaer med et højere detaljeringsniveau, der udtrykkeligt er fastsat i direktivets
artikel 14, stk. 2, overflødig og meningsløs, eller af argumentet om, at fakturaer med et højere detaljeringsniveau, som Kommissionen
kræver, nødvendigvis vil omfatte oplysninger i strid med lovgivningen vedrørende beskyttelse af privatlivets fred og personoplysninger.
Det bemærkes først, at det forhold, at der i mindsteniveauet for specificerede fakturaer indsættes et detaljeringsniveau,
der er højere end det i TKG’s § 94, stk. 1, fastsatte, med det formål at overholde direktivets artikel 14, stk. 2, ikke medfører,
at den mulighed for at udstede en faktura med et højere detaljeringsniveau, der udtrykkeligt er åbnet for i sidstnævnte bestemmelse,
mister enhver betydning.
Det er således også muligt at fastsætte andre detaljeringsgrader, på grundlag af hvilke abonnenterne, som generaladvokatens
eksempler i punkt 50 og 51 i forslaget til afgørelse viser, på deres fakturaer kan gives et yderligere detaljeringsniveau,
der kan gøre deres kontrol af udgifterne endnu enklere eller kan give dem andre oplysninger om anvendelsen af teletjenesterne.
Hertil kommer, at det ikke kan udelukkes, at de gratis opkald, der ifølge direktivets artikel 14, stk. 2, tredje afsnit, ikke
anføres på den specificerede faktura til den abonnent, der har foretaget opkaldet, kan anføres i forbindelse med et højere
detaljeringsniveau.
Herefter bemærkes for så vidt angår påstanden om, at fakturaer med et højere detaljeringsniveau, som Kommissionen har krævet,
nødvendigvis vil omfatte oplysninger i strid med lovgivningen vedrørende beskyttelse af privatlivets fred og personoplysninger,
at den østrigske regering på ingen måde har understøttet denne påstand med en udførlig argumentation, der gør det muligt for
Domstolen at bedømme, om påstanden er begrundet. etet
Det skal derfor fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 14, stk. 2,
idet den har valgt en faktureringsmodel, der kun angiver det samlede fakturabeløb opdelt efter opkaldenes art, og som ikke
er tilstrækkeligt detaljeret til, at forbrugeren kan foretage en effektiv kontrol heraf.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Republikken Østrig tilpligtes at betale sagens omkostninger,
og Republikken Østrig har tabt sagen, bør det pålægges den at betale sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Anden Afdeling):
1)
Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 14, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv
98/10/EF af 26. februar 1998 om ONP-vilkår for taletelefonitjenesten og om udbud af forsyningspligtydelser på teleområdet
under konkurrenceforhold, idet den har valgt en faktureringsmodel, der kun angiver det samlede fakturabeløb opdelt efter opkaldenes
art, og som ikke er tilstrækkeligt detaljeret til, at forbrugeren kan foretage en effektiv kontrol heraf.
2)
Republikken Østrig betaler sagens omkostninger.
Underskrifter.
–
Processprog: tysk.