CELEX: 62006CJ0002
Veiste eksport
Eksporditoetused
Lõplikuks muutunud haldusakt
Euroopa Kohtu otsuse tõlgendamine
Euroopa Kohtu hilisema eelotsuse mõju
Uuesti läbivaatamine ja kehtetuks tunnistamine
Ajalised piirid
Õiguskindlus
Koostööpõhimõte
EÜ artikkel 10

Eelotsusetaotlus käsitleb EÜ artiklist 10 tuleneva koostööpõhimõtte tõlgendamist koosmõjus 13. jaanuari 2004. aasta otsusega kohtuasjas
C-453/00: Kühne & Heitz (EKL 2004, lk I-837)
.
Taotlus esitati Willy Kempter KG (edaspidi „Kempter”) ja Hauptzollamt Hamburg-Jonase (kesktolliasutus, edaspidi „Hauptzollamt”) vahelises kohtuvaidluses Verwaltungsverfahrensgesetz’i (haldusmenetluse seadus,
BGBl
. 1976 I, lk 1253, 25.5.1976, edaspidi „VwVfG”) artiklite 48 ja 51 kohaldamise üle.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
Komisjoni 27. novembri 1987. aasta määruse (EÜ) nr 3665/87, milles sätestatakse põllumajandustoodete eksporditoetuste süsteemi kohaldamise üksikasjalikud ühiseeskirjad (
EÜT L 351, lk 1
), artikli 4 lõige 1 sätestab:
„Ilma et see piiraks artiklite 5 ja 16 kohaldamist, sõltub toetuse maksmine tõenditest selle kohta, et vastuvõetud ekspordideklaratsioonidega hõlmatud tooted on muutmata kujul lahkunud ühenduse tolliterritooriumilt 60 päeva jooksul alates kõnealusest vastuvõtmisest.”
Määruse nr 3665/87 artikli 5 lõige 1 sätestab:
„Diferentseeritud või diferentseerimata toetuse maksmise tingimuseks on see, et lisaks ühenduse tolliterritooriumilt lahkumisele on tooted, välja arvatud juhul, kui need on transportimisel vääramatu jõu tõttu hävinud, imporditud kolmandasse riiki ja võimaluse korral konkreetsesse kolmandasse riiki 12 kuu jooksul alates ekspordideklaratsiooni vastuvõtmise päevast:
a)
kui on tõsiseid kahtlusi toote tegeliku sihtkoha suhtes […]
[…]”
Siseriiklik õigus
VwVfG artikli 48 lõike 1 esimene lause sätestab, et õigusvastase haldusakti võib ka siis, kui seda akti ei ole enam võimalik vaidlustada, tunnistada tervikuna või osaliselt nii edasiulatuvalt kui ka tagasiulatuvalt kehtetuks.
VwVfG artikkel 51 käsitleb lõplikuks muutunud haldusaktiga lõpetatud menetluse uuendamist. Nimetatud artikli lõige 1 sätestab, et asjaomase isiku taotlusel otsustab asjaomane haldusorgan lõpliku haldusakti tühistamise või muutmise:
—
kui haldusakti andmise aluseks olevad faktilised ja õiguslikud asjaolud on hiljem asjaomase isiku kasuks muutunud;
—
kui ilmnevad uued tõendid, mis oleksid kaasa toonud asjaomase isiku suhtes soodsama otsuse tegemise ja
—
kui tuvastatakse menetluse uuendamise põhjused tsiviilmenetluse koodeksi (Zivilprozessordnung) artikli 580 tähenduses.
Kõnesoleva artikli lõige 3 täpsustab, et selline taotlus tuleb esitada kolme kuu jooksul alates ajast, mil asjaomane isik sai haldusmenetluse uuendamise asjaoludest teada.
Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsuse küsimused
Eelotsusetaotluse kohaselt eksportis Kempter aastatel 1990–1992 veiseid Araabia ja endise Jugoslaavia riikidesse. Ta taotles selle jaoks ja sai vastavalt sel ajal kehtinud määrusele nr 3665/87 Hauptzollamtilt eksporditoetust.
Freiburgi Oberfinanzdirektioni (liidumaa maksuamet) Betriebsprüfungsstelle Zoll (tollikontrolli osakond) tuvastas uurimise käigus, et osa loomadest olid enne nimetatud kolmandatesse riikidesse importimist surnud või siis transportimise või sihtriigis karantiinis oleku ajal hädatapetud.
Seetõttu nõudis Hauptzollamt 10. augusti 1995. aasta otsusega, et Kempter maksaks saadud eksporditoetuse tagasi.
Kempter esitas selle otsuse peale kaebuse, kuid ei tuginenud seejuures ühenduse õiguse rikkumisele. Finanzgericht Hamburg jättis nimetatud kaebuse 16. juuni 1999. aasta otsusega rahuldamata, kuna kaebuse esitaja ei olnud esitanud tõendeid selle kohta, et loomad imporditi kolmandasse riiki 12 kuu jooksul alates ekspordideklaratsiooni vastuvõtmise päevast, mis on määruse nr 3665/87 artikli 5 lõike 1 punktis a ette nähtud toetuse maksmise tingimusena. Viimase kohtuastmena jättis Bundesfinanzhof 11. mai 2000. aasta määrusega Kempteri kaebuse rahuldamata.
Seega muutus Hauptzollamti 10. augusti 1995. aasta tagasinõudmise otsus lõplikuks.
Euroopa Kohus sedastas oma 14. detsembri 2000. aasta otsuses kohtuasjas
C-110/99: Emsland-Stärke (EKL 2000, lk I-11569
, punkt 48), et tingimusele, mille kohaselt peavad ühenduse määrusega ette nähtud toetuste maksmiseks olema tooted kolmandasse riiki imporditud, saab toetuse saaja vastu tugineda vaid enne toetuste maksmist.
Bundesfinanzhof tegi 21. märtsil 2002 ühes teises kohtuasjas otsuse, milles ta kohaldas Euroopa Kohtu eeltoodud tõlgendust. Kempter väidab, et ta sai viimati nimetatud kohtuotsusest teada 1. juulil 2002.
Kempter tugines Bundesfinanzhofi asjaomasele otsusele 16. septembril 2002 ehk 21 kuud pärast eespool nimetatud kohtuotsuse Emsland-Stärke kuulutamist ning taotles VwVfG artikli 51 lõike 1 alusel Hauptzollamtilt asjaomase tagasinõudmise otsuse läbivaatamist ning kehtetuks tunnistamist.
Hauptzollamt jättis 5. novembri 2002. aasta otsusega Kempteri taotluse rahuldamata, märkides seejuures, et asjaomane kohtupraktika pööre ei tähendanud sellist õiguse muutumist, mis üksi õigustaks VwVfG artikli 51 lõike 1 esimeses taandes ette nähtud menetluse uuendamist. Ka selle otsuse peale esitatud vaie jäeti 25. märtsil 2003 rahuldamata.
Kempter pöördus seejärel uuesti Finanzgericht Hamburgi poole, väites eelkõige seda, et Euroopa Kohtu eespool viidatud kohtuotsuses Kühne & Heitz esitatud lõplikuks muutunud haldusakti läbivaatamise tingimused on käesoleval juhul täidetud ning et seetõttu tuleb Hauptzollamti 10. augusti 1995. aasta tagasinõudmise otsus kehtetuks tunnistada.
Finanzgericht Hamburg nendib oma eelotsusetaotluses kõigepealt, et eespool viidatud kohtuotsusest Emsland-Stärke ning Bundesfinanzhofi 21. märtsi 2002. aasta otsusest lähtudes on Hauptzollamti 10. augusti 1995. aasta tagasinõudmise otsus õigusvastane. Seejärel esitab Finanzgericht Hamburg küsimuse, kas nimetatud asjaolust tulenevalt on Hauptzollamt kohustatud seda vahepeal lõplikuks muutunud otsust läbi vaatama, olgugi et kaebuse esitaja ei olnud Finanzgericht Hamburgis ega Bundesfinanzhofis ühenduse õiguse, st määruse nr 3665/87 artikli 5 lõike 1 väärale tõlgendamisele tuginenud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tuletab meelde, et Euroopa Kohus sedastas eespool viidatud kohtuotsuses Kühne & Heitz, et:
„EÜ artiklist 10 tuleneva koostööpõhimõtte kohaselt peab haldusorgan lõplikuks muutunud haldusakti vastavasisulise taotluse korral uuesti läbi vaatama, et arvestada vahepeal Euroopa Kohtu poolt asjaomasele sättele antud tõlgendusega kui
—
haldusorganil on siseriikliku õiguse kohaselt õigus see akt kehtetuks tunnistada;
—
kõnealune akt on muutunud lõplikuks viimases astmes asja lahendava siseriikliku kohtu otsuse tagajärjel;
—
kõnealune kohtuotsus põhineb sellest hilisemat Euroopa Kohtu praktikat arvestades ühenduse õiguse vääral tõlgendusel, mis võeti vastu Euroopa Kohtult EÜ artikli 234 [kolmandas lõigus] sätestatud tingimustel eelotsust küsimata ja
—
asjaomane isik on pöördunud haldusorgani poole vahetult pärast kõnealusest kohtupraktikast teada saamist.”
Eelmises punktis nimetatud kahe esimese tingimuse osas leiab Finanzgericht Hamburg, et need on käesoleval juhul täidetud, arvestades esiteks asjaolu, et Hauptzollamtil on VwVfG artikli 48 lõike 1 esimese lause alusel õigus oma 10. augusti 1995. aasta tagasinõudmise otsus kehtetuks tunnistada ning teiseks seda, et nimetatud otsus muutus viimases astmes asja lahendava Bundesfinanzhofi 11. mai 2000. aasta määruse tagajärjel lõplikuks.
Eespool viidatud kohtuotsuse Kühne & Heitz kolmanda tingimuse osas esitab Finanzgericht Hamburg küsimuse selle kohta, kas nimetatud tingimust tuleb tõlgendada selliselt, et esiteks peab asjaomane isik olema esitanud haldusakti peale kohtusse kaebuse, tuginedes seejuures ühenduse õigusele, ning teiseks peab siseriiklik kohus olema jätnud kaebuse rahuldamata ilma Euroopa Kohtult eelotsust küsimata. Vastaval juhul ei ole asjaomane tingimus käesolevas asjas täidetud, mistõttu põhikohtuasja kaebuse esitaja kaebus tuleb jätta rahuldamata, kuna Kempter ei ole Finanzgericht Hamburgis ega Bundesfinanzhofis tuginenud ühenduse õiguse väärale tõlgendusele.
Finanzgericht Hamburg leiab aga, et eespool viidatud kohtuotsuse Kühne & Heitz aluseks olnud asjaolude kohaselt ei taotlenud ka selles asjas kaebuse esitaja Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse esitamist.
Eelotsusetaotluse põhjenduste osas märgib Finanzgericht Hamburg muu seas, et kui siseriiklikud kohtud ei ole ise mõistnud ühenduse õiguse tõlgenduse küsimise tähtsust, ei tohi seda asjaolu kasutada selle üksikisiku vastu, keda vastav haldusakt kahjustab.
Eespool viidatud kohtuotsuse Kühne & Heitz kolmanda tingimuse osas leiab Finanzgericht Hamburg, et see tingimus on täidetud, kui üksikisik, keda asjaomane ühenduse õigusega vastuolus olev haldusakt kahjustab, palub „viivitamatult” või „ilma süülise viivitamiseta” haldusasutusel see otsus läbi vaadata niipea, kui ta on Euroopa Kohtu asjaomasest kohtupraktikast „tegelikult teada saanud”.
Põhikohtuasja asjaolude kohaselt ei saa asjaomast uuesti läbivaatamise taotlust, olgugi et Kempter esitas selle Hauptzollamtile 21 kuud pärast eespool viidatud kohtuotsuse Emsland-Stärke kuulutamist, pidada hilinenuks, arvestades asjaolu, et see taotlus esitati 16. septembril 2002, st enne kolme kuu möödumist ajast, mil Kempter sai väidetavalt teada otsusest, milles Bundesfinanzhof kohaldas eespool viidatud kohtuotsust Emsland-Stärke.
Kuna ühenduse õigusnormi tõlgendust, mille Euroopa Kohus on andnud eelotsuses, peab haldusasutus kohaldama enne selle otsuse kuulutamist tekkinud õigussuhetele, esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus küsimuse, kas ühenduse õigust rikkuva lõplikuks muutunud haldusakti läbivaatamise ja kehtetuks tunnistamise taotlemise õigus on ajaliselt piiramatu või see on vastupidi tingimata seotud õiguskindlusest tuleneva ajalise piiranguga.
Seetõttu otsustas Finanzgericht Hamburg menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas lõplikuks muutunud haldusakti läbivaatamine ja kehtetuks tunnistamine selleks, et arvestada vahepeal Euroopa Kohtu poolt antud asjassepuutuva ühenduse õiguse tõlgendusega, eeldab, et asjaomane isik on vaidlustanud haldusakti siseriiklikus kohtus ühenduse õigusele tuginedes?
2.
Kas [eespool viidatud kohtuotsuses Kühne & Heitz] sõnastatud tingimustest hoolimata on ühenduse õigusega vastuolus oleva lõplikuks muutunud haldusakti läbivaatamiseks ja kehtetuks tunnistamiseks taotluse esitamise õigus ühenduse õiguses õiguslikult põhjendatud mõjuvate eesmärkide tõttu ajaliselt piiratud?”
Eelotsuse küsimused
Esimene küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma esimese küsimusega sisuliselt teada, kas eespool viidatud kohtuotsusega Kühne & Heitz nähakse ette, et viimase kohtuastme otsuse põhjal lõplikuks muutunud haldusakt vaadatakse läbi ja tunnistatakse kehtetuks (
rectius
: parandamine) üksnes siis, kui põhikohtuasja kaebuse esitaja on ühenduse õiguse alusel esitanud asjaomase otsuse peale siseriiklikule kohtule kaebuse.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Kempter, Soome valitsus ja Euroopa Ühenduste Komisjon leiavad, et esimesele küsimusele tuleb vastata eitavalt.
Kempter märgib esiteks, et EÜ artikli 234 kolmandast lõigust ei tulene, et põhikohtuasja pooled peavad siseriikliku kohtu eelotsusetaotluse esitamise kohustuse tekkimiseks olema siseriiklikus kohtus tuginenud ühenduse õiguse väärale tõlgendamisele. Komisjon lisab, et selline tingimus ei tulene ka eespool viidatud kohtuotsuse Kühne & Heitz põhjendustest ega resolutiivosast.
Kempter ja komisjon märgivad lisaks, et viimaseks astmeks olevate siseriiklike kohtute EÜ artikli 234 kolmandast lõigust tulenev eelotsusetaotluse esitamise kohustus ei tohi sõltuda ka sellest, kas pooled paluvad kohtult kõnealuse taotluse esitamist.
Lõpuks võib Soome valitsuse sõnul tingimus, et põhikohtuasja pooled on siseriiklikus kohtus tuginenud ühenduse õiguse väärale tõlgendusele, esiteks muuta ühenduse õiguskorras tunnustatud õiguste kasutamise praktikas võimatuks ning seega minna vastuollu tõhususe põhimõttega. Teiseks ei tohi asjaolu, et siseriiklikud kohtud ei ole tunnistanud ühenduse õiguse küsimuse tähtsust, kasutada selle üksikisiku vastu, keda asjaomane haldusakt kahjustab.
Tšehhi valitsus väidab omalt poolt, et lõplikuks muutunud haldusakti läbivaatamise ja kehtetuks tunnistamise võimalust võib piirata juhtudega, mil asjaomane isik on selle otsuse siseriiklikus kohtus ühenduse õigusele tuginedes vaidlustanud, üksnes siis, kui asjaomasel kohtul ei ole siseriikliku õiguse alusel õigust ega kohustust ühenduse õigust omal algatusel kohaldada ning kui see asjaolu ei ole võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtet silmas pidades takistuseks.
Euroopa Kohtu vastus
Esimesele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt meelde tuletada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peavad kõik liikmesriikide ametiasutused oma pädevuse piires tagama ühenduse õigusnormide järgimise (vt 12. juuni 1990. aasta otsus kohtuasjas
C-8/88: Saksamaa
vs.
komisjon, EKL 1990, lk I-2321
, punkt 13, ning eespool viidatud kohtuotsus Kühne & Heitz, punkt 20).
Samuti tuleb meenutada, et tõlgendus, mille Euroopa Kohus talle EÜ artikliga 234 antud pädevust kasutades ühenduse õigusnormile annab, selgitab ja täpsustab selle sätte tähendust ja ulatust, nagu seda peab või oleks pidanud mõistma ja kohaldama alates selle jõustumise hetkest (vt eelkõige 27. märtsi 1980. aasta otsus kohtuasjas
61/79: Denkavit italiana, EKL 1980, lk 1205
, punkt 16; 10. veebruari 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-50/96: Deutsche Telekom, EKL 2000, lk I-743
, punkt 43, ning eespool viidatud kohtuotsus Kühne & Heitz, punkt 21). Teisisõnu ei ole eelotsusel mitte konstitutiivne, vaid üksnes deklaratiivne väärtus, mistõttu selle mõju avaldub põhimõtteliselt alates tõlgendatud normi jõustumisest (vt selle kohta 19. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas
C-137/94: Richardson, EKL 1995, lk I-3407
, punkt 33).
Sellest järeldub põhikohtuasja taolise kohtuasja jaoks, et haldusorgan peab oma pädevuse piires kohaldama ühenduse õigusnormi selles tõlgenduses isegi neile õigussuhetele, mis on tekkinud enne Euroopa Kohtu poolt eelotsuse küsimuse kohta langetatud otsust (vt eespool viidatud kohtuotsus Kühne & Heitz, punkt 22, ja selle kohta 3. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-347/00: Barreira Pérez, EKL 2002, lk I-8191
, punkt 44; 17. veebruari 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-453/02 ja C-462/02: Linneweber ja Akritidis, EKL 2005, lk I-1131
, punkt 41, ning 6. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-292/04: Meilicke jt, EKL 2007, lk I-1835
, punkt 34).
Siiski tuleb nimetatud kohtupraktikat, nagu Euroopa Kohus on meenutanud, tõlgendada koosmõjus õiguskindluse põhimõttega, mis on üks ühenduse õiguses tunnustatud üldpõhimõtetest. Selle kohta tuleb märkida, et haldusakti lõplikkus, mille see akt omandab mõistlike kaebetähtaegade möödumisel või – nagu põhikohtuasjas – õiguskaitsevahendite ammendumisega, aitab kaasa õiguskindlusele, mistõttu ühenduse õigus ei nõua, et haldusorgan oleks põhimõtteliselt kohustatud kehtetuks tunnistama haldusakti, mis on muutunud lõplikuks (eespool viidatud kohtuotsus Kühne & Heitz, punkt 24).
Euroopa Kohus on siiski sedastanud, et teatavad asjaolud võivad EÜ artiklist 10 tuleneva koostööpõhimõtte alusel panna haldusorganile kohustuse vaadata uuesti läbi haldusakt, mis on muutunud lõplikuks siseriiklike õiguskaitsevahendite ammendumise tõttu, et arvestada tõlgendusega, mille Euroopa Kohus on hiljem ühenduse asjaomasele sättele andnud (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Kühne & Heitz, punkt 27, ning 19. septembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-392/04 ja C-422/04: i-21 Germany ja Arcor, EKL 2006, lk I-8559
, punkt 52).
Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus meenutab, on Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuse Kühne & Heitz punkte 26 ja 28 silmas pidades arvestanud nende tingimuste seas, millele uuesti läbivaatamise kohustuse tekkimine võib tugineda, eriti seda, kui viimase kohtuastme otsus, mille alusel on vaidlustatud haldusakt muutunud lõplikuks, põhineb sellest hilisemat Euroopa Kohtu praktikat arvestades ühenduse õiguse vääral tõlgendusel, mis võeti vastu Euroopa Kohtult EÜ artikli 234 kolmandas lõigus sätestatud tingimustel eelotsust küsimata.
Käesoleva eelotsuse küsimusega soovitakse aga teada, kas selline tingimus on täidetud üksnes siis, kui põhikohtuasja kaebuse esitaja on esitanud asjaomase haldusakti peale kohtule kaebuse, tuginedes seejuures ühenduse õigusele.
Selle kohta tuleb esiteks rõhutada, et EÜ artiklis 234 liikmesriikides ühenduse õiguse ühtse tõlgendamise tagamiseks kehtestatud kord näeb ette otsese koostöö Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute vahel menetluses, mis ei sõltu poolte taotlustest (vt selle kohta 27. märtsi 1963. aasta otsus liidetud kohtuasjades
28/62–30/62: Da Costa jt, EKL 1963, lk 59
, 76; 1. märtsi 1973. aasta otsus kohtuasjas
62/72: Bollmann, EKL 1973, lk 269
, punkt 4, ja 10. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-261/95: Palmisani, EKL 1997, lk I-4025
, punkt 31).
Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktides 100–104 märkinud, kätkeb eelotsusetaotlus kohtute vahelist dialoogi, mille alustamine sõltub täielikult siseriikliku kohtu hinnangust taotluse esitamise asjakohasusele ja vajalikkusele (vt selle kohta 16. juuni 1981. aasta otsus kohtuasjas
126/80: Salonia, EKL 1981, lk 1563
, punkt 7).
Peale selle ei tulene – nagu märgivad komisjon ja kohtujurist oma ettepaneku punktides 93–95 – ka eespool viidatud kohtuotsuse Kühne & Heitz sõnastusest, et kaebuse esitaja peab siseriikliku kohtumenetluse käigus tõstatama ühenduse õiguse sätte kohaldamise küsimuse, mis on Euroopa Kohtu hilisema eelotsuse esemeks.
Seega ei saa eespool viidatud kohtuotsusest Kühne & Heitz tuletada, et selles otsuses esitatud kolmanda tingimuse täitmiseks peavad pooled olema siseriiklikus kohtus tõstatanud asjaomase ühenduse õiguse sätte kohaldamise küsimuse. Selle tingimuse täitmiseks piisab esiteks, kui kõnealust ühenduse õiguse sätet, mille tõlgendus on Euroopa Kohtu hilisema praktika põhjal osutunud vääraks, on viimases astmes asja lahendav siseriiklik kohus uurinud, või teiseks, kui nimetatud kohus oleks võinud tõstatada selle kohaldamise küsimuse omal algatusel.
Selle kohta tuleb meenutada, et kuigi ühenduse õiguse kohaselt ei ole siseriiklikel kohtutel kohustust tõstatada omal algatusel ühenduse õiguse sätete rikkumise küsimust, kui selle küsimuse läbivaatamine sunniks neid väljuma vaidluse piiridest, mille pooled on määratlenud, on need kohtud siiski kohustatud omal algatusel tõstatama ühenduse siduval õigusnormil põhineva õigusliku küsimuse, kui neil on siseriikliku õiguse alusel kohustus või õigus seda teha siseriikliku siduva õigusnormi puhul (vt selle kohta 14. detsembri 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-430/93 ja C-431/93: van Schijndel ja van Veen, EKL 1995, lk I-4705
, punktid 13, 14 ja 22, ning 24. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas
C-72/95: Kraaijeveld jt, EKL 1996, lk I-5403
, punktid 57, 58 ja 60).
Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et haldusorgani menetluse puhul, milles vaadatakse uuesti läbi haldusakt, mis on muutunud lõplikuks tulenevalt viimase kohtuastme otsusest, mis põhineb sellest hilisemat Euroopa Kohtu praktikat arvestades ühenduse õiguse vääral tõlgendusel, ei nõua ühenduse õigus, et põhikohtuasja kaebuse esitaja oleks selle haldusakti peale algatatud siseriiklikus kohtumenetluses tuginenud ühenduse õigusele.
Teine küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma teise küsimusega sisuliselt teada, kas ühenduse õigus näeb lõplikuks muutunud haldusakti uuesti läbivaatamise taotluse esitamise suhtes ette ajalise piirangu.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Kempter rõhutab esiteks, et ühenduse õiguses ei ole uuesti läbivaatamise taotluse tähtaja või aegumistähtaja kohta ühtegi konkreetset sätet. Ta lisab, et vastavalt eespool viidatud kohtuotsusele Kühne & Heitz võib asjaomane isik oma lõplikuks muutunud haldusakti läbivaatamise õigusele tugineda üksnes siis, kui siseriiklik säte seda lubab. Otsustamaks, kas see õigus on ajaliselt piiratud või mitte, tuleb arvestada asjaomaseid siseriiklikke aegumistähtaegu reguleerivate sätetega.
Kempter väidab, et ka juhul, kui analoogia alusel oleksid kohaldatavad aegumistähtaegu reguleerivad ühenduse sätted, ei tuleks tema taotlust pidada hilinenult esitatuks, kui arvestada seda, et ta esitas taotluse enne kolme aasta möödumist eespool viidatud kohtuasjas Emsland-Stärke kohtujuristi ettepaneku esitamisest, st hetkest, millest alates võiks leida, et oli toimunud pööre Saksa kohtute väljakujunenud praktikas.
Seoses Euroopa Kohtu poolt eespool viidatud kohtuotsuses Kühne & Heitz esitatud neljanda tingimusega jagavad Tšehhi ja Soome valitsus eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvamust, mille kohaselt tähtaeg, mille Euroopa Kohus oli lõplikuks muutunud haldusakti läbivaatamiseks ette näinud, peab olema seotud sellega, millal asjaomane isik sai vastavast kohtupraktikast tegelikult teada.
Lisaks leiavad nad, et ühenduse õigus ei keela õigusvastase haldusakti uuesti läbivaatamise taotluse õiguse ajalist piiramist. Seega võib siseriiklikes menetlusnormides õiguspäraselt ette näha, et selline taotlus tuleb esitada konkreetsete tähtaegade jooksul, kusjuures järgida tuleb võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtet.
Komisjoni sõnul puudutab teine eelotsuse küsimus üksnes ajavahemikku, mis jääb Euroopa Kohtu selle otsuse kuulutamise, millest tuleneb asjaomase haldusakti õigusvastasus, ja Kempteri esitatud asjaomase haldusakti uuesti läbivaatamise ja kehtetuks tunnistamise taotluse vahele.
Peale selle märgib komisjon, et liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõte keelab tähtaja määramise ühenduse tasemel. Komisjon pakub välja täiendada eespool viidatud kohtuotsuses Kühne & Heitz esitatud neljandat tingimust õiguskindluse põhimõttest lähtudes ning näha ette, et asjaomane isik peab pöörduma haldusorgani poole viivitamatult pärast seda, kui ta on teada saanud Euroopa Kohtu eelotsusest, millest tuleneb lõplikuks muutunud haldusakti õigusvastasus, ning pärast kõnealuse otsuse kuulutamist sellise ajavahemiku jooksul, mis tundub siseriikliku õiguse põhimõtete põhjal mõistlik ning on kooskõlas võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtetega.
Euroopa Kohtu vastus
Seoses uuesti läbivaatamise taotluse esitamise ajaliste piirangutega tuleb kõigepealt märkida, et eespool viidatud kohtuasja Kühne & Heitz asjaolude kohaselt oli kaebuse esitanud ettevõtja taotlenud haldusakti uuesti läbivaatamist ja muutmist tähtaja jooksul, mis ei ületanud kolme kuud alates sellest, kui kõnealune ettevõtja sai teada 5. oktoobri 1994. aasta otsusest kohtuasjas
C-151/93: Voogd Vleesimport en -export (EKL 1994, lk I-4915)
, millest asjaomase haldusakti õigusvastasus tulenes.
Euroopa Kohus on eespool viidatud kohtuotsuse Kühne & Heitz aluseks olnud faktiliste asjaolude hindamisel tõesti leidnud, et aeg, mille jooksul uuesti läbivaatamise taotlus on esitatud, tuleb võtta arvesse ning see õigustab vaidlustatud haldusakti uuesti läbivaatamist koos teiste tingimustega, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus oli nimetanud. Siiski ei nõudnud Euroopa Kohus, et uuesti läbivaatamise taotlus tuleb ilmtingimata esitada viivitamatult pärast seda, kui kaebuse esitaja sai teada Euroopa Kohtu praktikast, millele tema taotlus tugineb.
Tuleb märkida, et nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktides 132 ja 134 nentinud, ei näe ühenduse õigus uuesti läbivaatamise taotluse esitamise suhtes ette konkreetset tähtaega. Seetõttu ei saa eespool viidatud kohtuotsuses Kühne & Heitz Euroopa Kohtu poolt nimetatud neljandat tingimust tõlgendada kohustusena esitada asjaomane läbivaatamise taotlus teatava konkreetse ajavahemiku jooksul pärast seda, kui kaebuse esitaja on teada saanud Euroopa Kohtu praktikast, millele asjaomane taotlus tugineb.
Siiski tuleb märkida, et ühenduse väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb ühenduse õiguse puudumisel iga liikmesriigi sisemise õiguskorraga kindlaks määrata pädevad kohtud ja nende kohtuasjade menetlemise kord, mille eesmärk on tagada isikute ühenduse õigusest tulenevate õiguste kaitse, kusjuures selline kord ei tohi esiteks olla ebasoodsam kui samalaadsete siseriiklike kaebuste puhul (võrdväärsuse põhimõte) ning teiseks ei tohi see muuta ühenduse õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte) (vt eelkõige 13. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-432/05: Unibet, EKL 2007, lk I-2271
, punkt 43, ning 7. juuni 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-222/05–C-225/05: van der Weerd jt, EKL 2007, lk I-4233
, punkt 28 ja viidatud kohtupraktika).
Seega on Euroopa Kohus tunnistanud ühenduse õigusega kooskõlas olevaks selle, kui õiguskindluse huvides määratakse mõistlik kaebuse esitamise tähtaeg (vt selle kohta 16. detsembri 1976. aasta otsus kohtuasjas
33/76: Rewe-Zentralfinanz ja Rewe-Zentral, EKL 1976, lk 1989
, punkt 5, ning 16. detsembri 1976. aasta otsus kohtuasjas
45/76: Comet, EKL 1976, lk 2043
, punktid 17 ja 18; eespool viidatud kohtuotsus Denkavit italiana, punkt 23; 25. juuli 1991. aasta otsus kohtuasjas
C-208/90: Emmott, EKL 1991, lk I-4269
, punkt 16; eespool viidatud kohtuotsus Palmisani, punkt 28; 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-90/94: Haahr Petroleum, EKL 1997, lk I-4085
, punkt 48, ja 24. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-255/00: Grundig Italiana, EKL 2002, lk I-8003
, punkt 34). Sellised tähtajad ei muudaks ühenduse õiguskorra alusel antud subjektiivsete õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (eespool viidatud kohtuotsus Grundig Italiana, punkt 34).
Sellest väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et liikmesriigid võivad õiguskindluse põhimõtte nimel nõuda, et lõplikuks muutunud ning Euroopa Kohtu hilisema tõlgenduse kohaselt ühenduse õigusega vastuollu sattunud haldusakti uuesti läbivaatamise ja kehtetuks tunnistamise taotlus peab pädevale haldusasutusele olema esitatud mõistliku tähtaja jooksul.
Järelikult tuleb teisele küsimusele vastata, et ühenduse õigus ei näe lõplikuks muutunud haldusakti uuesti läbivaatamise taotluse esitamise suhtes ette ajalist piirangut. Liikmesriikidele kuulub mõistlike kaebetähtaegade määramise vabadus, mida tuleb teostada kooskõlas ühenduses kehtivate tõhususe ja võrdväärsuse põhimõtetega.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
Haldusorgani menetluse puhul, milles vaadatakse uuesti läbi haldusakt, mis on muutunud lõplikuks tulenevalt viimase kohtuastme otsusest, mis põhineb sellest hilisemat Euroopa Kohtu praktikat arvestades ühenduse õiguse vääral tõlgendusel, ei nõua ühenduse õigus, et põhikohtuasja kaebuse esitaja oleks selle otsuse peale algatatud siseriiklikus kohtumenetluses tuginenud ühenduse õigusele.

2.
Ühenduse õigus ei näe lõplikuks muutunud haldusakti uuesti läbivaatamise taotluse esitamise suhtes ette ajalist piirangut. Liikmesriikidele kuulub mõistlike kaebetähtaegade määramise vabadus, mida tuleb teostada kooskõlas ühenduses kehtivate tõhususe ja võrdväärsuse põhimõtetega.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.