CELEX: 62000TJ0318
Állami támogatás
Támogatás visszaélésszerű alkalmazása
A visszatérítési utasítással való visszaélés kockázata
A támogatásnak az eredeti kedvezményezett termelőeszközeit megszerző társaság általi visszatérítése

Jogi háttér
Az EK 87. cikk kimondja:
„(1) Ha e szerződés másként nem rendelkezik, a közös piaccal összeegyeztethetetlen a tagállamok által vagy állami forrásból
bármilyen formában nyújtott olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése
által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet. [...]”
Az EK 88. cikk a következőképpen rendelkezik:
„(1) A Bizottság a tagállamokkal együttműködve folyamatosan vizsgálja a tagállamokban létező támogatási programokat. A Bizottság
javaslatot tesz a tagállamoknak a közös piac fokozatos fejlődése vagy működése által megkövetelt megfelelő intézkedések meghozatalára.
(2) Ha a Bizottság – azt követően, hogy felhívta az érintett feleket észrevételeik megtételére – megállapítja, hogy egy állam
által vagy állami forrásból nyújtott támogatás a 87. cikk értelmében nem egyeztethető össze a közös piaccal, vagy hogy az
ilyen támogatást visszaélésszerűen használják fel, úgy határoz, hogy az érintett állam köteles a Bizottság által kitűzött
határidőn belül a támogatást megszüntetni vagy módosítani. […]”
Az EK‑Szerződés [88.] cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK
tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) 5. cikke értelmében:
„(1) Amennyiben a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az érintett tagállam által […] nyújtott információ hiányos, minden szükséges
további információt megkér. Amikor egy tagállam válaszol az ilyen megkeresésre, a Bizottság értesíti a tagállamot a válasz
kézhezvételéről.
(2) Amennyiben az érintett tagállam nem vagy hiányosan adja meg a kért információt a Bizottság által előírt határidőn belül,
a Bizottság emlékeztetőt küld további megfelelő határidő biztosításával, amely lejárta előtt  az információt át kell adni.
[…] ”
Ezenkívül a 659/1999 rendelet 6. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1) A hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozat összefoglalja a vonatkozó ténybeli és jogi kérdéseket, tartalmazza
a Bizottság előzetes értékelését a javasolt intézkedés támogatási jellegére vonatkozóan, és meghatározza a közös piaccal való
összeegyeztethetőséggel kapcsolatban felmerült kétségeket. A határozat felszólítja az érintett tagállamot és az egyéb érdekelt
feleket, hogy nyújtsák be észrevételeiket egy meghatározott, általában egy hónapot meg nem haladó határidőn belül. Kellően
indokolt esetben a Bizottság meghosszabbíthatja az előírt határidőt.
[…]”
A 659/1999 rendelet 10. cikke szerint:
„(1) Amennyiben bármilyen forrásból a Bizottság tudomására jut egy feltételezett jogellenes támogatásra vonatkozó információ,
a Bizottság késedelem nélkül megvizsgálja az információt.
(2) A Bizottság szükség esetén információt kér az érintett tagállamtól. A[z] […] 5. cikk (1) és (2) bekezdését értelemszerűen
kell alkalmazni.
(3) Amennyiben az 5. cikk (2) bekezdése szerinti emlékeztető ellenére az érintett tagállam nem adja meg a Bizottság által
előírt határidőn belül a kért információt, vagy amennyiben nem teljes információt ad, a Bizottság határozattal kérheti az
információt (a továbbiakban: »információnyújtási rendelkezés«). A határozat rendelkezik a szükséges információkról, és határidőt
szab annak benyújtására.”
A 659/1999 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1) A lehetséges jogellenes támogatás vizsgálata a 4. cikk (2), (3) vagy (4) bekezdése szerinti határozattal zárul. A hivatalos
vizsgálati eljárást megindító határozatok esetében az eljárást a 7. cikk szerinti határozat zárja. Amennyiben egy tagállam
nem tartja be az információnyújtási rendelkezést, a Bizottság a határozatot a rendelkezésre álló információk alapján hozza
meg.”
Ugyanezen rendelet 14. cikke kimondja:
„(1) Amennyiben a jogellenes támogatások esetén elutasító határozat születik, a Bizottság dönt arról, hogy az érintett tagállam
hozza meg a szükséges intézkedéseket a támogatásnak a kedvezményezettől történő visszatérítésére (a továbbiakban: »visszatérítési
utasítás«). A Bizottság nem követeli meg a támogatás visszatérítését, amennyiben az ellentétes a közösségi jog valamelyik
általános elvével.
(2) A visszatérítési utasítás szerint visszatérítésre kerülő támogatás magában foglalja a Bizottság által megfelelő kamatlábbal
meghatározott kamatot. A kamat attól a naptól esedékes, amikor a jogellenes támogatást a kedvezményezett rendelkezésére bocsátották,
addig a napig, amíg visszafizetésre nem került.
(3) Az Európai Közösségek Bíróságának a Szerződés [242.] cikke értelmében hozott határozatának sérelme nélkül a visszatérítést
késedelem nélkül és az érintett tagállam nemzeti joga szerinti eljárás keretében kell végrehajtani, feltéve, hogy e rendelkezések
lehetővé teszik a Bizottság határozatának azonnali és hatékony végrehajtását. Ebből a célból és a nemzeti bíróságok előtt
zajló eljárás esetén – a közösségi jog sérelme nélkül – az érintett tagállamok meghozzák a jogrendszerük szerint rendelkezésre
álló szükséges intézkedéseket, beleértve az átmeneti intézkedéseket is.”
Másfelől a 659/1999 rendelet 16., „A támogatással való visszaélés” című cikke értelmében:
„A 23. cikk sérelme nélkül, a támogatással való visszaélés esetén a Bizottság a 4. cikk (4) bekezdése értelmében hivatalos
vizsgálati eljárást kezdhet. A 6., 7., 9. és 10. cikket, a 11. cikk (1) bekezdését, a 12., 13., 14. és 15. cikket értelemszerűen
kell alkalmazni.”
Végül a Bizottság 1994‑ben elfogadta a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentéséhez és szerkezetátalakításához nyújtott
állami támogatásokról szóló, 1997‑ben módosított (HL C 283., 2. o.) közösségi iránymutatást (HL C 368., 12. o.) (a továbbiakban:
megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás).

A jogvita alapját képező tényállás
A Németország állama által a CDA Compact Disc Albrechts GmbH (Türingia) számára nyújtott állami támogatásról szóló, 2000.
június 21‑i 2000/796/EK határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) a Bizottság a különböző német közjogi szervek
által 1991 és 1995 között egy kompakt lemezeket (a továbbiakban: CD) és CD‑tartozékokat gyártó, a türingiai Albrechtsben letelepedett
üzemnek (a továbbiakban: albrechtsi CD‑üzem) nyújtott pénzügyi támogatások jogszerűségéről döntött.
A –
Általános háttér
A megtámadott határozatban a Bizottság három fázist különböztetett meg: először a vállalkozás megalakulásának fázisát, másodszor
a vállalkozás szerkezetátalakításának fázisát, és végül a vállalkozás egyes eszközeinek a MediaTec Datenträger GmbH társaság
(a továbbiakban: MTDA) általi megváltását.
1.
A vállalkozás megalakulásának fázisa (1990–1992)
A megtámadott határozatból kitűnik, hogy az albrechtsi CD‑üzemet egy, 1990. február 20‑án egyrészről a szászországi Drezdában
székhellyel rendelkező (állami tulajdonú) VEB‑kombinát Robotron (a továbbiakban: Robotron), másrészről a bajorországi Kranzbergben
székhellyel rendelkező Pilz‑csoporthoz (a továbbiakban: Pilz‑csoport) tartozó R. E. Pilz GmbH & Co. Beteiligungs KG társaság
(a továbbiakban: PBK) között született közös vállalkozási szerződés alapján hozták létre. Az akkor „Pilz & Robotron GmbH & Co.
Beteiligungs KG” nevű közös vállalkozásnak (a továbbiakban: közös vállalkozás) a Robotron kétharmad‑, a PBK egyharmadrészben
volt tulajdonosa. A közös vállalkozás célja CD, CD‑tok és ‑kiegészítők gyártása volt. Az ügyvezetést Reiner Pilz látta el,
aki a Pilz‑csoportot is irányította (a megtámadott határozat 11. preambulumbekezdése).
A társasági cél elérése érdekében a közös vállalkozás 1990. augusztus 29‑én fővállalkozási szerződést kötött a Pilz‑csoporthoz
tartozó Pilz GmbH & Co. Construction KG társasággal (a továbbiakban: Pilz Construction) egy CD‑gyártó üzem kulcsrakész állapotban
történő megépítésére 235,525 millió német márkás (DEM) átalányár fejében. E költségekhez jöttek még a földterület közművesítésének
7,5 millió DEM‑re becsült költségei (a megtámadott határozat 12. és 20. preambulumbekezdése).
Ezenkívül a közös vállalkozás két tagja a CD‑ és CD‑tok‑gyártási kapacitás növeléséről szóló szerződést kötött egy 1992. május
26-i módosító záradékkal. Az ehhez szükséges szolgáltatások és felszerelések összértéke 39 millió DEM‑et ért el (a megtámadott
határozat 22. preambulumbekezdése).
A beruházások finanszírozására a közös vállalkozás, a Robotron és a PBK a szükséges összegeket egy banki konzorciumtól vette
fel kölcsönként. A banki hiteleket részben vagy egészben lefedte a Treuhandanstalt, az egykori Német Demokratikus Köztársaság
vállalkozásai privatizációjának finanszírozásával megbízott állami ügynökség (a továbbiakban: THA), valamint Bajorország garanciavállalása.
Ezenkívül Freistaat Thüringen (Türingia tartomány, a továbbiakban: Türingia) és Freistaat Bayern (Bajorország tartomány, a
továbbiakban: Bajorország) – ez utóbbi a Bayerische Landesanstalt für Aufbaufinanzierungon, Bajorország infrastruktúrafinanszírozási
ügynökségén (a továbbiakban: LfA) keresztül – szubvenciókat és pénzügyi támogatásokat nyújtott a közös vállalkozás beruházására.
Másfelől az albrechtsi CD‑üzem megalakulási fázisában a közös vállalkozásban fennálló társasági részesedések több ízben is
gazdát cseréltek. Először is a Robotron THA általi 1992‑es felszámolása miatt az e társaságot a közös vállalkozásban megillető
társasági részesedést a PBK‑nak adták el. Ezt követően a PBK az őt a közös vállalkozásban megillető majdnem teljes társasági
részesedést akként ruházta át a szintén a Pilz‑csoporthoz tartozó Pilz GmbH & Co. Compact Disc KG társaságra (a továbbiakban:
Pilz Compact Disc), hogy a közös vállalkozás ez utóbbi leányvállalata lett. Végül 1992. november 24‑én, az átruházást és székhelyének
Albrechtsbe történt áthelyezését követően a közös vállalkozás Pilz Albrechts GmbH‑ra (a továbbiakban: PA) változtatta nevét.
Rögtön az átruházást követően integrálták a Pilz‑csoport központosított pénzgazdálkodási rendszerébe (a megtámadott határozat
13. és 14. preambulumbekezdése).
2.
A szerkezetátalakítás fázisa (1993–1998)
A CD‑gyártó üzem 1993‑ban kezdte meg működését. Működésének kezdetétől fogva komoly nehézségekkel kellett szembenéznie, és
súlyosan eladósodott (a megtámadott határozat 15. preambulumbekezdése).
A helyzet orvoslása végett 1994. március 7‑én reorganizációs megállapodás jött létre a Pilz‑csoport (benne a PA) és az albrechtsi
CD‑üzem építésének finanszírozásában részt vett bankok és a közjogi szervek (a THA, az LfA, a Thüringer Industriebeteiligungsgesellschaft
[a továbbiakban: TIB] és a Thüringer Aufbaubank [a továbbiakban: TAB]) között. A megállapodás keretében a CD‑gyártó üzem építéséhez
nyújtott banki hitelek nagy részét részben vagy egészben visszafizették. Ezenkívül a reorganizációs megállapodás alapján 1994.
január 1‑jére visszamenő hatállyal a PA 98%‑nyi társasági részesedését a TIB, 2%‑nyi társasági részesedését a TAB szerezte
meg, és ezáltal a PA kivált a Pilz‑csoportból. 1994 októberétől a társaság CDA Compact Disc Albrechts GmbH‑ra (a továbbiakban:
CD Albrechts) változtatta nevét (a megtámadott határozat 15. és 17. preambulumbekezdése). A TAB és a LfA másfelől 1994‑ben
és 1995‑ben több hitelt nyújtott a CD Albrechtsnek.
Szintén 1994 folyamán a német hatóságok tudomására jutott, hogy az albrechtsi CD‑üzem építésének finanszírozásához nyújtott
pénzügyi támogatások jelentős részével visszaéltek a Pilz‑csoporton belül működtetett központosított pénzgazdálkodási rendszeren
keresztül a csoport egyéb társaságai javára. Ezenkívül 1995. július 25‑én a Pilz‑csoport társaságainak teljes vagyonára csődeljárás
indult. Végül Reiner Pilzet csődbűntett és más bűncselekmények miatt szabadságvesztés‑büntetésre ítélték (a megtámadott határozat
16. preambulumbekezdése).
3.
Egyes eszközöknek az MTDA által megvásárlása
1998. január 1‑jei hatállyal az MTDA, amely a TIB 100%‑os leányvállalata, és amely tevékenységét elsősorban nagy teljesítményű
adathordozók, nevezetesen írható CD‑k (CD‑ROM) és DVD‑k előállítása terén fejti ki, megváltotta a CD Albrechtshez tartozó
eszközök, nevezetesen az állóeszközök, a termelési értékek és a rövid távon realizálható értékek egy részét, valamint a műszaki
know how‑t és az értékesítést (a megtámadott határozat 18. preambulumbekezdése).
A megváltással egyidejűleg a CD Albrechts megnevezése LCA Logistik Center Albrechts GmbH‑ra (a továbbiakban: LCA), az MTDA‑é
pedig CDA Datentnträger Albrechts GmbH‑ra (a továbbiakban: CDA) változott. Az LCA mindazonáltal továbbra is tulajdonosa volt
a termeléshez szükséges földterületnek, az azon található épületeknek, a műszaki infrastruktúrának, valamint a logisztikának.
Ezenkívül az LCA és a CDA szolgáltatások cseréjére irányuló szerződést kötöttek, amely magában foglalt egyrészt egy 800 000 DEM
éves bérleti díjra vonatkozó haszonbérleti szerződést, másrészt egy mintegy évi 3 millió DEM volumenű, az eladások volumenétől
függő szolgáltatásnyújtási szerződést (a megtámadott határozat 19. preambulumbekezdése).
Végül 2000. szeptember 22‑én az LCA‑t a saját kérelmére indított csődeljárás során felszámolták.
B –
A közigazgatási eljárás lefolyása
A Bizottság, miután a sajtóból tudomást szerzett arról, hogy a német hatóságok támogatásokat nyújtottak az albrechtsi CD‑üzem
építéséhez, 1994 októberétől kérte a Németországi Szövetségi Köztársaságtól a támogatásokra vonatkozó információk megküldését.
Ezt követően intenzív levélváltásra és különböző értekezletekre került sor a német hatóságok és a Bizottság között (a megtámadott
határozat 1–3. preambulumbekezdése).
1998. július 17‑i levelében a Bizottság tájékoztatta a Németországi Szövetségi Köztársaságot az EK 88. cikk (2) bekezdésében
szereplő hivatalos vizsgálati eljárás e támogatások tekintetében történt megnyitásáról szóló határozatáról (a továbbiakban:
eljárást megindító határozat). A levélhez csatolták a német hatóságokhoz intézett kérdések listáját. Az eljárást megindító
határozatot közzétették az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjának
1998. december 15‑i számában (az EK [88. cikk (2) bekezdése] alkalmazásával a többi tagállamhoz és az egyéb érdekeltekhez
a német kormány által az egykori bajorországi Pilz‑[cs]oporthoz tartozott türingiai CD Albrechts GmbH létrehozásához nyújtott
támogatás vonatkozásában címzett bizottsági közlemény [HL C 390., 7. o.]).
A német hatóságok kiegészítő információkat tartalmazó különböző levelek megküldésével reagáltak az eljárást megindító határozatra.
Különböző megbeszélések zajlottak még a német hatóságok és a Bizottság képviselői között.
Mindazonáltal a Bizottság, mivel úgy vélte, hogy a német hatóságok által átadott információk nem adnak kielégítő választ a
kérdéseire, 1999. július 22‑i levelében 1999. augusztus 31‑ig terjedő válaszadási határidőt szabott. Miután 1999. július 28‑i
levelükben a határidő meghosszabbítását kérték, a Bizottság képviselőivel 1999. szeptember 23‑án Brüsszelben folytatott megbeszélést
követően a német hatóságok újból kiegészítő információkat adtak.
Másfelől, az eljárást megindító határozatban megszabott határidő lejártát követően a CDA társaság, valamint a Point Group Ltd
társaság, amely a CDA versenytársa, érintetti minőségben lépett fel, és észrevételeket nyújtott be a Bizottsághoz.
Végül, a megtámadott határozat 2000. június 21‑i elfogadásával a Bizottság lezárta az eljárást.
C –
Tényállás megállapítása és jogi minősítés
A Bizottság elkülönítve vizsgálta a Németországi Szövetségi Köztársaság által a megalakulás fázisában, a szerkezetátalakítás
fázisában, és végül a CD Albrechts bizonyos eszközeinek az MTDA általi megváltása során nyújtott pénzügyi támogatásokat.
1.
A Németországi Szövetségi Köztársaság által a megalakulási fázisában nyújtott pénzügyi támogatások
A megtámadott határozatban a Bizottság öt, a megalakulás fázisában nyújtott pénzügyi támogatást azonosított. A megtámadott
határozat 32. preambulumbekezdésében szereplő szinoptikus táblázat a következőképpen írja le őket:

A támogatás jellege
Összeg millió DEM-
ben
Kedvezmé-nyezett
Nyújtó
Időpont
Jogalap
100%-os (kezdetben 80%-os) teljesítési biztosíték 52,7 millió DEM-ig
54,7
PBK
LfA
A Bajor állam állami biztosítékairól és kezességvállalásairól szóló törvény
Szubvenciók és a befektetésre nyújtott pénzügyi támogatások
19,42
Közös vállalkozás
LfA
1991/1992
„Regionális gazdasági szerkezet javítása” közérdekű feladat, a beruházási adókedvezményekről szóló törvény
Tartozáselengedés
3,0
PBK
LfA
Nincs
100%-os kezességvállalás
190,0
Robotron, közös vállalkozás
THA
199[2]
THA-program
Szubvenciók és a befektetésre nyújtott pénzügyi támogatások
63,45
Közös vállalkozás, 1992.11.24-től PA
Türingia
1991–1993
„Regionális gazdasági szerkezet javítása” közérdekű feladat, a beruházási szóló törvény a beruházási adókedvezményekről
Összesen

330,57




A táblázatból először is kitűnik, hogy 1992‑ben a THA 190 millió DEM összegben 100%‑os biztosítékot nyújtott, amely a Robotronnak
és a közös vállalkozásnak megítélt banki hitelek túlnyomó részét lefedte. A Bizottság szerint a biztosítékot a közös piaccal
összeegyeztethetetlen állami támogatásnak kell tekinteni, amennyiben azokat nem a Bizottság által 1991. szeptember 26‑i SG(91) D/17825
(a továbbiakban: első THA‑program), illetve 1992. december 8‑i SG(92) D/17613 levelével (a továbbiakban: második THA‑program)
jóváhagyott támogatási programokban meghatározott feltételeknek megfelelően nyújtották. A Bizottság mindazonáltal úgy ítéli
meg, hogy mivel a kezdetben biztosított 190 millió DEM‑ből a THA ténylegesen mindössze 120 millió DEM‑es összeget költött
el biztosíték címén, csupán ez utóbbi összeget kell visszatéríteni.
Másodszor, a Bizottság megállapította, hogy a Türingia által a közös vállalkozásnak, majd a PA‑nak 1993. december 31‑ig az
„Investitionszulagengesetz” (a beruházási adókedvezményekről szóló törvény), valamint a huszadik és huszonegyedik „Rahmenpläne
der Gemeinschaftsaufgabe »Verbesserung der regionalen Wirtschaftstruktur«” (az 1969. október 6‑i törvény alkalmazásával az
1992‑es és 1993‑as évekre a „Regionális gazdasági szerkezet javítása” közérdekű feladatra vonatkozóan elfogadott keretprogramok,
a továbbiakban: TIC‑program) alapján nyújtott szubvenciók és beruházási támogatások összértéke 63,45 millió DEM‑et ért el.
Ugyanakkor a Bizottság szerint e regionális célú támogatást tévesen nyújtották közérdekű feladat és a beruházási adókedvezményekről
szóló törvény jogcímén, ennélfogva – mivel összeegyeztethetetlen a közös piaccal – vissza kell téríteni. Figyelemmel a Türingia
által meghozott, 32,5 millió DEM‑es összeg visszatérítését elrendelő határozatra, a Bizottság úgy véli, hogy egy 30,95 millió DEM‑es
összeget még vissza kell téríttetni.
Harmadszor, a Bizottság megállapította, hogy 1991‑ben és 1992‑ben Bajorország – az LfA közvetítésével – szubvenciókat és beruházási
támogatásokat nyújtott a közös vállalkozásnak 19,42 millió DEM összértékben. Ugyanakkor – amennyiben e szubvenciókkal és támogatásokkal
a Pilz‑csoport társaságainak javára visszaéltek – a Bizottság úgy véli, hogy azokat tévesen nyújtották a TIC‑program és a
beruházási adókedvezményekről szóló törvény jogcímén. A Bizottság szerint ennélfogva az EK‑Szerződéssel összeegyeztethetetlen
támogatásokról van szó.
Negyedszer, a Bizottság megállapította, hogy Bajorország a bajor pénzügyminisztérium 1973. augusztus 7‑i L 6511‑1/7 – 43358
közleményében közzétett „Richtlinien für die Übernahme von Staatsbürgschaften im Bereich der gewerblichen Wirtschaft” (az
ipari ágazat számára történő állami biztosítéknyújtásról szóló iránymutatások, a továbbiakban: Bajorország által történő biztosítéknyújtásról
szóló szabályozás) alkalmazásával 80–100%‑os biztosítékot nyújtott a PBK által végül felvett 54,7 millió DEM összértékű bankhitelekre.
A Bizottság szerint a német hatóságok az eljárást megindító határozatban szereplő tájékoztatáskérés ellenére nem mutattak
be olyan kellően részletes bizonyítékokat, amelyek eloszlatták volna a Bajorország (az LfA) által nyújtott biztosítékkal kapcsolatos
műveletek jogszerűségét érintő kételyeket. Ezenkívül, figyelemmel arra, hogy a szóban forgó támogatás nem beruházás finanszírozását
szolgálta, hanem azzal visszaéltek, a Bizottság úgy ítéli meg, hogy e biztosítékot összeegyeztethetetlen támogatásnak kell
minősíteni.
Ötödször, a Bizottság úgy vélte, hogy a 3 millió DEM‑nek a fenti 34. pontban szereplő biztosíték jogcímén a bankoknak történt
megfizetésével a PBK‑nál keletkezett tartozás LfA általi elengedése állami támogatást valósított meg. A Bizottság szerint
e támogatás összeegyeztethetetlen a közös piaccal, amennyiben jogalap nélkül nyújtották.
E megállapítások alapján a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy az albrechtsi CD‑üzem megalakulásának fázisában a
Németországi Szövetségi Köztársaság az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértésével 260,57 millió DEM összértékű állami támogatásokat
nyújtott. E támogatások Türingia 63,45 millió DEM összegű, az LfA 77,12 millió DEM összegű (54,7 millió DEM biztosíték formájában,
19,42 millió DEM beruházási támogatás formájában és 3 millió DEM tartozáselengedés formájában nyújtott) és a THA 120 millió DEM
összegű támogatásaiból álltak.
A Bizottság szerint e támogatások főként azért összeegyeztethetetlenek, mert a Pilz‑csoporthoz tartozó társaságokat juttatták
előnyhoz, és mert emiatt az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében visszaélésszerűen alkalmazták őket.
2.
A szerkezetátalakítás fázisában nyújtott pénzügyi támogatások
A megtámadott határozatban a Bizottság a vállalkozás szerkezetátalakítási fázisában nyújtott tizenkét pénzügyi támogatást
azonosított és minősített. A megtámadott határozat 39. preambulumbekezdésében szereplő szinoptikus táblázatban a tizenkét
támogatás a következőképpen szerepelt:

A támogatás jellege
Összeg millió DEM-ben
Kedvezményezett
Nyújtó
Időpont
Jogalap
Hitel
25,0
PA
TAB
1993. október
Nincs
Hitel
20,0
PA
TAB
1994. március
Nincs
Vételár
3,0
PBK
TIB
1994. március
Nincs
Szubvenció
12,0
PA
TIB
1994. március
Nincs
Társasági tőke
33,0
PA
TIB (98%) TAB (2%)
1994. március
Nincs
Hitel
2,0
PA
LfA
1994. március
Nincs
Tagi kölcsön
3,5
PA
TIB
1994. április
Nincs
Hitel
15,0
Pilz-csoport
LfA
1994. június
Nincs
Hitel
15,0
CD Albrechts
TAB
1994. október
Nincs
Hitel
7,0
CD Albrechts
LfA
1994. december
Nincs
Hitel
9,5
CD Albrechts
TAB
1995. január
Nincs
Kamat
21,3


1993. vége óta

Összesen

166,3




Először is, a Bizottság megállapította, hogy 1993 októberében 25 millió DEM‑es hitelt nyújtottak a PA‑nak a társaság készpénzkészleteinek
feltöltésére, azonban a tőke – a Pilz‑csoport központosított pénzgazdálkodási rendszerén keresztül – közvetlenül a csoport
többi társaságához került.
Másodszor, a Bizottság megállapította, hogy 1994 márciusában a TAB 20 millió DEM‑es hitelt nyújtott a PA‑nak a THA által garantált
banki hitelek visszafizetéséhez, azonban ez a tőke is közvetlenül a csoport többi társaságához került a Pilz‑csoport központosított
pénzgazdálkodási rendszerén keresztül.
Harmadszor, a Bizottság megállapította, hogy 1994 márciusában a TIB 3 millió DEM összeget folyósított a PBK‑nak az ez utóbbi
tulajdonába tartozó PA társasági részesedéseinek megszerzéséhez.
Negyedszer, a Bizottság megállapította, hogy 1994 márciusában a TIB a PA tőkéjéhez való hozzájárulás formájában szubvenciót
nyújtott, amelynek összértéke 12 millió DEM volt.
Ötödször, a Bizottság megállapította, hogy 1994 márciusában a TIB és a TAB a PA társasági részesedéseinek 98%‑át, illetve
2%‑át 33 millió DEM értékben megszerezte.
Hatodszor, a Bizottság megállapította, hogy 1994 márciusában Bajorország – az LfA‑n keresztül – 2 millió DEM‑es hitelt ítélt
meg a PA‑nak.
Hetedszer, a Bizottság megállapította, hogy 1994 áprilisában a TIB 3,5 millió DEM‑es tagi kölcsönt ítélt meg a PA‑nak.
Nyolcadszor, a Bizottság megállapította, hogy 1994 júniusában az LfA a Pilz‑csoportnak 15 millió DEM‑es működtetési hitelt
ítélt meg, amelynek célja az albrechtsi CD‑üzem privatizációjáig tartó időszak áthidalása volt.
Kilencedszer, a Bizottság megállapította, hogy 1994 októberében a TAB 15 millió DEM‑es hitelt ítélt meg a CD Albrechtsnek.
A Bizottság észlelte, hogy jóllehet a CD Albrechtsnek folyósították, a tőkét a Pilz‑csoport vállalkozásainak nyújtott szolgáltatásokra
fordították, amelyekért ez utóbbiak sohasem fizettek, és ekként kizárólag e vállalkozások jutottak előnyhöz.
Tizedszer, a Bizottság megállapította, hogy 1994 decemberében Bajorország – az LfA‑n keresztül – újabb, 7 millió DEM‑es hitelt
ítélt meg a CD Albrechtsnek.
Tizenegyedszer, a Bizottság megállapította, hogy 1995 januárjában a TAB 9,5 millió DEM‑es hitelt ítélt meg a CD Albrechtsnek.
Tizenkettedszer, a Bizottság megállapította, hogy – a német hatóságok információi szerint – a PA és a CD Albrechts 1993 vége
és 1998 között 21,3 millió DEM összértékű támogatásban részesült kamat formájában.
A Bizottság szerint a fentiekben részletezett tizenkét, 166,3 millió DEM összértékű pénzügyi támogatást jogellenes állami
támogatásnak és a közös piaccal összeegyeztethetetlennek kell minősíteni. Amennyiben ugyanis e támogatások hasznot hajtottak
a TIB‑nek és a TAB‑nak, miután e társaságok átvették az albrechtsi CD‑üzem üzemeltetését, az EK 87. cikk (3) bekezdésének
c) pontja alapján és a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatással összhangban kizárólag
a Bizottság hagyhatta volna jóvá őket. Ugyanakkor a Bizottság szerint nyilvánvaló, hogy az említett támogatások nem felelnek
meg az iránymutatásnak, miután a rendelkezésére álló adatok nem teszik lehetővé számára annak megállapítását, hogy azokat
olyan konkrét belső intézkedésekből álló életképes szerkezetátalakítási terv keretében nyújtották, amely lehetővé tette volna
a Bizottság számára a vállalkozás rentabilitása és hosszú távú életképessége ésszerű határidőn belül történő helyreállításának
megállapítását. Ezenkívül nem jelentkezett egyetlen olyan magánszemély sem, aki az LCA és a CDA társaságok átvételére vállalkozott
volna, így magánrészvétel hiányában nem lehetséges megállapítani, hogy a támogatás arányos volt‑e a szerkezetátalakítási költségekkel.
3.
A támogatások visszatérítéséről
A 659/1999 rendelet 14. cikkének (1) bekezdése alkalmazásával a Bizottság úgy határozott, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaságnak
kérnie kell mind az albrechtsi CD‑üzem megalakulásának fázisában, mind szerkezetátalakításának fázisában folyósított jogellenes
és a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatás visszatérítését.
Ezenkívül a Bizottság kiemelte, hogy a határozat végrehajtásának biztosítása és bármiféle versenytorzulás kiküszöbölése érdekében
– szükség esetén –elő kellett írnia, hogy a támogatás‑visszatérítési eljárás ne korlátozódjon a támogatás eredeti címzettjére,
hanem terjedjen ki azon vállalkozásra, amely annak tevékenységét az átruházott termelőeszközökkel folytatja. Jelezte, hogy
annak eldöntéséhez, hogy egy vállalkozás ténylegesen a támogatás eredeti címzettjének tevékenységét folytatja‑e, több elemre
volt figyelemmel, így az átruházás tárgyára, a vételárra, a korábbi vállalkozás és az átvevő tagjainak és tulajdonosainak
azonosságára, az átruházás lebonyolításának időpontjára és annak kereskedelmi jellegére. Ugyanakkor úgy ítélte meg, hogy jelen
esetben az LCA és a CDA bizonyosan hasznot húzott a korábban a PBK‑nak, a közös vállalkozásnak és a PA‑nak nyújtott támogatásból,
mivel tevékenységük folytatásához felhasználták e vállalkozások eszközeit és infrastruktúráját. Ennélfogva úgy határozott,
hogy vissza kell venni a támogatásokat az LCA‑tól, a CDA‑tól és minden olyan vállalkozástól, amelyre a közös vállalkozás,
a PA vagy a PBK eszközeit átruházták vagy átruházzák, mivel ez utóbbiak támogatások „kedvezményezettjeinek” tekintendők.
4.
A megtámadott határozat rendelkező része
E megállapításokra tekintettel a Bizottság az alábbi rendelkező részt fogadta el:
„1. cikk
(1) A Németország[i Szövetségi Köztársaság] által az albrechtsi CD‑üzem (Türingia) építéséhez, működtetéséhez és konszolidálásához
[a PBK‑nak, a közös vállalkozásnak és a PA‑nak] nyújtott állami támogatást 260,57 millió DEM összegben a Pilz‑csoport más
ágazatai használták fel.
A támogatás Türingia [tartomány] 63,45 millió DEM összegű, az [LfA] 77,12 millió DEM összértékű és a THA 120 millió DEM összegű
támogatásából áll.
A visszaélés a támogatásnak az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében vett visszaélésszerű felhasználásában áll. Következésképpen,
a támogatás összeegyeztethetetlen az EK‑Szerződéssel.
(2) Az EK 87. cikk (1) bekezdésének […] megfelelően, a [CD Albrechts] szerkezetátalakítására szánt, 166,3 millió DEM összértékű
támogatás nem egyeztethető össze az EK‑Szerződés rendelkezéseivel.
2. cikk
(1) [A] Németország[i Szövetségi Köztársaság] megteszi valamennyi, az 1. cikkben leírt, jogellenesen nyújtott támogatás annak
kedvezményezettje általi visszatérítéséhez szükséges intézkedést.
(2) A visszatérítés a nemzeti eljárás szerint zajlik. A visszatérítendő összegek a támogatás kedvezményezettnek történt nyújtásától
a tényleges visszatérítésig terjedő időszakra számított kamattal növekszenek. A kamat mértéke a regionális támogatások szubvencióegyenértékére
irányadó referencia‑kamatláb alapján számítandó.
(3) A jelen cikk alkalmazásában a »kedvezményezett« kifejezés a [CDA‑t] és az [LCA‑t] jelöli, valamint minden olyan egyéb
vállalkozást, amelyre [a PBK], a [közös vállalkozás] vagy a [PA] eszközeit és/vagy infrastruktúráját a jelen határozat jogkövetkezményeinek
kijátszása végett átruházták vagy átruházzák. [...]”

Az eljárás és a felek kérelmei
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2000. október 10‑én benyújtott keresetlevelével Türingia keresetet nyújtott be a megtámadott
határozat megsemmisítése iránt. A keresetet T‑318/00. szám alatt iktatták.
Az Elsőfokú Bíróság harmadik kibővített tanácsának elnöke 2001. május 28‑i végzésével a Németországi Szövetségi Köztársaság
részére megengedte a Türingia, az ODS Optical Disk Service GmbH (a továbbiakban: ODS) részére pedig – amely a CDA versenytársa –
megengedte a Bizottság kérelmeit támogató beavatkozást.
Az ODS és a Németországi Szövetségi Köztársaság beavatkozási beadványaikat 2001. augusztus 29‑én és szeptember 3‑án nyújtották
be. 2001. október 24‑én Türingia és a Bizottság észrevételeket nyújtottak be az ODS és a Németországi Szövetségi Köztársaság
beavatkozási beadványaira.
2002. szeptember 30‑i végzéssel az Elsőfokú Bíróság (harmadik kibővített tanács) úgy határozott, hogy az eljárást a Bíróságnak
a C‑328/99. sz., Olaszország kontra Bizottság, valamint a C‑399/00. sz., SIM 2 Multimedia kontra Bizottság ügyben hozandó
ítéletének kihirdetéséig felfüggeszti. Az ezen egyesített ügyekben 2003. május 8‑án meghozott ítéletre figyelemmel az Elsőfokú
Bíróság felhívta a feleket, hogy nyilatkozzanak a jelen ügy további folytatásának kérdésében. Az észrevételek benyújtására
2003. június 23‑án és 24‑én került sor.
Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság felhívta a feleket, hogy nyilatkozzanak a jelen keresetnek a CDA által
benyújtott, és az Elsőfokú Bíróság Hivatalában T‑324/00. sz. alatt nyilvántartásba vett, azonos tárgyú keresettel történő
esetleges egyesítésének lehetőségéről. A felek észrevételeinek kézhezvételét követően az ügyeket a 2004. március 8‑i végzéssel
tárgyalás és ítélethozatal végett egyesítették.
Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt, és az Elsőfokú Bíróság
eljárási szabályzata 64. cikkében szereplő pervezető intézkedések keretében felhívta a feleket, hogy bizonyos dokumentumokat
nyújtsanak be, és írásban kérdéseket tett fel.
A 2004. május 5‑i tárgyaláson a felek megtették szóbeli előadásaikat, és válaszoltak az Elsőfokú Bíróság kérdéseire.
A 2004. július 23‑i végzés a T‑318/00. és T‑324/00. sz. ügyeket az ítélethozatal szempontjából elkülönítette.
Türingia azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        semmisítse meg a megtámadott határozatot;
–        ennek elutasítása esetén semmisítse meg a megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdését annyiban, amennyiben azokban a
Bizottság a közös vállalkozásnak és a PA‑nak nyújtott támogatásoknak az EK‑Szerződéssel való összeegyeztethetetlenségét állapítja
meg, valamint a megtámadott határozat 1. cikkének (2) bekezdését és 2. cikkének (3) bekezdését;
–        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
A beavatkozó Németországi Szövetségi Köztársaság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        semmisítse meg a megtámadott határozatot.
A Bizottság – az ODS támogatásával – azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        utasítsa el a keresetet;
–        kötelezze Türingiát a költségek viselésére.

A jogkérdésről
I –
Előzetes észrevételek
Keresete alátámasztására Türingia számos, így a védelemhez való jog tiszteletben tartása elvének megsértésére, bizonyos tények
téves megállapítására, az indokolási kötelezettség megsértésére, az EK 87. és 88. cikk, valamint a végrehajtásukra kiadott
rendelkezések megsértésére, az arányosság elvének megsértésére, és végül a jogbiztonság elvének, illetve a „bizonyosság elvének”
megsértésére alapított jogalapot jelöl meg.
Az Elsőfokú Bíróság először is a megtámadott határozat 1. cikkének megsemmisítésére irányuló kérelem alátámasztására felhozott
jogalapot vizsgálja meg. Ezt követően az Elsőfokú Bíróság azon jogalapokat vizsgálja, amelyek a megtámadott határozat 2. cikkében
szereplő visszatérítési utasítással kapcsolatosak.
II –
A megtámadott határozat 1. cikkének jogszerűségéről
Türingia lényegét tekintve azt állítja, hogy a megtámadott határozat 1. cikke jogellenes, mivel a Bizottság által az albrechti
CD‑üzem projektje keretében nyújtott különböző támogatások kapcsán elvégzett vizsgálat téves tényeken alapul, ellentétes az
EK 87. cikkének (1) bekezdésével és az EK 88. cikkének (2) bekezdésével, valamint nem felel meg az indokolási kötelezettségnek.
Ennek megfelelően a Türingia által előadott jogalapokat a fenti 30. és 38. pontban azonosított támogatások tekintetében egymást
követően helyénvaló megvizsgálni.
Elöljáróban ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság szükségesnek ítéli megvizsgálni Türingia azon érvelését, amely szerint a Bizottságnak
nem volt joga a megtámadott határozatot az annak elfogadásakor rendelkezésére álló információk alapján elfogadni.
A –
Annak lehetőségéről, hogy a megtámadott határozat a rendelkezésre álló információk alapján kerüljön elfogadásra
1.     A felek érvei
Türingia úgy ítéli meg, hogy a jelen ügyben a Bizottság nem volt jogosult a megtámadott határozatot az annak elfogadásakor
rendelkezésére álló információkra alapítani. Először is azt állítja, hogy amint az a 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének
második mondatából és az állandó ítélkezési gyakorlatból is következik, a Bizottság csak akkor alapíthatja határozatát a rendelkezésre
álló információkra, amennyiben a tagállam egyáltalán nem, vagy nem kielégítően válaszolt az információnyújtási rendelkezésre,
amelyet e célból a Bizottság neki címzett (a C‑301/87. sz., Franciaország kontra Bizottság, ún. „Boussac”‑ügyben 1990. február
14‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑307. o.] 19. és 22. pontja, valamint a C‑324/90. és 342/90. sz., Németország és Pleuger
Worthington kontra Bizottság ügyben 1994. április 13‑án hozott ítélet [EBHT 1994., I‑1173. o.] 26. pontja). Ugyancsak meg
kell állapítani, hogy még ha a tagállamok kötelesek is minden releváns információt a Bizottság rendelkezésére bocsátani annak
érdekében, hogy az elláthassa az állami támogatások felügyelete terén fennálló feladatát, ez utóbbi ugyanakkor köteles mindent
megtenni a tények felderítése érdekében. Szerinte ebből az következik, hogy a Bizottság világos és pontos tájékoztatást ad
a nemzeti hatóságoknak azon adatokról, amelyekre szüksége van feladata ellátásához, és a határozatot csak olyan szélsőséges
esetekben fogadja el a rendelkezésére álló információk alapján, amikor kérése ellenére nem kapja meg a kívánt felvilágosítást.
Ugyanakkor Türingia szerint a jelen ügyben a német hatóságok válaszoltak a Bizottság különböző információszolgáltatásra irányuló
megkereséseire, így különösen az eljárást megindító határozat mellékletében szereplő kérdésekre. Megállapítja, hogy ugyanis
egy kivételével az 1999. július 22‑i hivatalos felszólító levélben szereplő kérdések nem egyeztek az eljárást megindító határozat
mellékletében találhatóakkal, ami arra utal, hogy az eljárás időközben továbbhaladt. Álláspontja szerint amennyiben a Bizottság
úgy ítélte meg, hogy az eljárást megindító határozat mellékletében található kérdésekre adott válaszok nem kielégítőek, erre
utalnia kellett volna az 1999. július 22‑i levelében. Ebből következően Türingia úgy ítéli meg, hogy mivel a Bizottság nem
kért ilyen pontosításokat a német hatóságoktól, nem volt jogosult a megtámadott határozatot a rendelkezésére álló információk
alapján elfogadni.
A Bizottság, az ODS támogatásával, vitatja Türingia állítását.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az ítélkezési gyakorlat értelmében a Bizottság akkor jogosult a rendelkezésére álló információk alapján elfogadni egy határozatot,
ha olyan tagállammal áll szemben, amely nem tesz eleget együttműködési kötelezettségének, és nem bocsátja rendelkezésére azon
információkat, amelyeket egy támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének megítélése érdekében kért (a fenti 71. pontban
hivatkozott Boussac‑ügyben hozott ítélet 22. pontja és a Németország és Pleuger Worthongton kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 26. pontja). Ugyanakkor egy ilyen határozat elfogadását megelőzően a Bizottságnak tiszteletben kell tartania bizonyos
eljárási jellegű kötelezettségeket. Különösen ilyen, hogy fel kell szólítania a tagállamot, hogy meghatározott határidőn belül
bocsássa rendelkezésére valamennyi olyan dokumentumot, információt és adatot, amely a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének
megítélése érdekében szükséges. A Bizottság csak akkor rendelkezik hatáskörrel arra, hogy az eljárásnak véget vessen, és elfogadja
a határozatot, amely a rendelkezésre álló adatok alapján megállapítja a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét
vagy összeegyeztethetetlenségét, amennyiben a tagállam felszólítása ellenére nem bocsátja rendelkezésére a kért információkat
(a fenti 71. pontban hivatkozott Boussac‑ügyben hozott ítélet 19. és 22. pontja). E kötelezettséget jeleníti meg és pontosítja
a 659/1999 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése, 10. cikkének (3) bekezdése és 13. cikkének (1) bekezdése.
Ezen elvek fényében kell megítélni, hogy a jelen ügyben a Bizottság jogszerűen fogadta‑e el a határozatot kizárólag azon információk
alapján, amelyek 2000 júniusában rendelkezésére álltak.
Először is fel kell idézni a közigazgatási eljárás lefolyását a jelen ügyben.
Ezen eljárás alapját az 1994 októberében a német hatóságoknak küldött levél képezte. Ebben a levélben a Bizottság a német
hatóságoktól egy albrechtsi CD‑üzem megépítéséhez nyújtott állami támogatásokra vonatkozó információk megküldését kérte. Válaszul
a német hatóságok 1994. november 9‑i levelükben bejelentettek egy Türingia és Bajorország által a közös vállalkozásnak és
a Pilz‑csoportnak nyújtott támogatást. 1994. november 15‑i levelével a Bizottság pontosabb információkat kért e támogatásról.
A német hatóságok erre az 1995. március 3‑i levéllel válaszoltak, kiegészítve a bejelentést a THA, valamint a Türingia és
Bajorország által nyújtott újabb támogatásokkal. Mivel e támogatások már odaítélésre kerültek, a Bizottság NN 54/95. szám
alatt vette ezeket nyilvántartásba (a megtámadott határozat 2. preambulumbekezdése). 1995. augusztus 1‑jei, 1995. október
16‑i és 1996. november 25‑i leveleivel a Bizottság kiegészítő kérdéseket tett fel, amelyekre a német hatóságok az 1995. augusztus
22‑i, az 1995. augusztus 25‑i, az 1996. január 18‑i és az 1997. április 17‑i levelekkel válaszoltak. 1997. február 3‑án, valamint
1997. szeptember 22‑én és 23‑án Brüsszelben, illetve Erfurtban találkozóra került sor a Bizottság képviselői és a német hatóságok
között. Az 1998. január 20‑i levéllel ez utóbbiak összegezték a Bizottság képviselőivel lezajlott találkozók nyomán kialakult
észrevételeiket (a megtámadott határozat 3. preambulumbekezdése).
Mivel a német hatóságok által adott tájékoztatás előzetes vizsgálata nyomán a Bizottság így ítélte meg, hogy a szóban forgó
intézkedések komoly kétségeket vetnek fel a közös piaccal való összeegyeztethetőségüket illetően, 1998. július 17‑én elfogadta
az eljárást megindító határozatot.
E határozattal egyúttal felhívta a Németországi Szövetségi Köztársaságot, hogy „[a határozat] kézhezvételétől számított egy
hónapon belül küldjön meg minden dokumentumot, információt vagy adatot, amely szükséges ahhoz, hogy támogatások [EK 87.] cikkel
való összeegyeztethetősége megítélhető legyen”. Az eljárást megindító határozathoz csatoltak egy hét kérdést tartalmazó mellékletet.
A Németországi Szövetségi Köztársaság 1998. augusztus 26‑i levelével reagált az eljárást megindító határozatra. 1998. október
15‑én újabb találkozóra került sor Brüsszelben a Bizottság és a német hatóságok képviselői között. Ez utóbbiak 1998. november
11‑i levelükkel további információkat bocsátottak rendelkezésre.
Úgy ítélve meg, hogy az adott felvilágosítás még mindig nem elégséges, a Bizottság 1999. március 4‑i levelével újfent felszólította
a német hatóságokat, hogy bocsássák rendelkezésére a szükséges információkat, különösen pedig, hogy válaszoljanak az eljárást
megindító határozat mellékletében szereplő kérdésekre.
Ezen újabb felszólítás nyomán a német hatóságok az 1999. március 30‑i, az április 1‑jei és az április 16‑i levéllel további
tájékoztatást nyújtottak.
A Bizottság ugyanakkor úgy ítélte meg, hogy ezek az információk még mindig nem jelentettek kielégítő választ az eljárást megindító
határozat mellékletében szereplő kérdésekre (különösen ami a melléklet 3–7. kérdését illeti). Ezért 1999. július 22‑i levelével
legkésőbb 1999. augusztus 31‑ig választ kért. Emellett a Németországi Szövetségi Köztársaságtól további információkat és dokumentumokat
kért.
Azt követően, hogy 1999. július 28‑i levelükben kérték a Bizottság által kitűzött határidő meghosszabbítását, és hogy ez utóbbi
képviselőivel újabb találkozóra került sor 1999. szeptember 23‑án Brüsszelben, a német hatóságok újabb információkat bocsátottak
a Bizottság rendelkezésére 1999. szeptember 28‑án és október 19‑én.
Végül a Bizottság 2000. június 21‑én elfogadta a megtámadott határozatot.
Türingia azon érvelését illetően, amely szerint a német hatóságok valamennyi kért információt rendelkezésre bocsátották, így
a Bizottság nem volt jogosult a rendelkezésre álló információk alapján dönteni, előzetesen meg kell állapítani, hogy a közigazgatási
eljárás lefolyásából világosan kitűnik, hogy a Bizottság tiszteletben tartotta azon eljárási jellegű kötelezettségeket, amelyek
az ítélkezési gyakorlatból és a 659/1999 rendeletből következnek. Ugyanis három alkalommal is hivatalosan felszólította a
Németországi Szövetségi Köztársaságot arra, hogy bocsássa rendelkezésére mindazon információkat, amelyek a vitatott támogatások
közös piaccal való összeegyeztethetőségének megítéléséhez szükségesek.
Emellett Türingia állításával szemben a Bizottság 1999. július 22‑i leveléből nem az derül ki, hogy a német hatóságok egyetlen
kivételével valamennyi kérdést megválaszolták volna. Ebben a levélben ugyanis a Bizottság éppen ellenkezőleg újólag felszólítja
a német hatóságokat, hogy válaszolják meg az eljárást megindító határozat mellékletében szereplő 3–7. kérdést.
Továbbá Türingia nem bizonyította, hogy a német hatóságok kimerítő válaszokat adtak volna a Bizottság által az eljárást megindító
határozat mellékletében feltett valamennyi kérdésre. Különösen nem bizonyította, hogy e hatóságok rendelkezésre bocsátották
volna az 1991‑ig nyújtott támogatások pontos felsorolását, amelyet pedig a Bizottság több alkalommal kért. Ugyancsak nem mutatott
be bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy e hatóságok válaszoltak volna a szerkezetátalakítással kapcsolatos esetleges tervek
létezésére vonatkozó kérdésekre. Az is kiderül az ügy irataiból, hogy a hatóságok csak felületesen válaszoltak arra a kérdésre,
amely a közös vállalkozás TAB és TIB által történő megszerzésének keretében kötött ügyletek bemutatására vonatkozott, valamint
arra a kérdésre, amely a magánbankok által nyújtott hitelek 1994‑ben történt visszafizetésének körülményeire és feltételeire
vonatkozott.
E tekintetben érdemes felidézni, hogy a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében „a hivatalos vizsgálati eljárást
kezdeményező határozat összefoglalja a vonatkozó ténybeli és jogi kérdéseket, tartalmazza a Bizottság előzetes értékelését
a javasolt intézkedés támogatási jellegére vonatkozóan, és meghatározza a közös piaccal való összeegyeztethetőséggel kapcsolatban
felmerült kétségeket. A határozat felszólítja az érintett tagállamot és az egyéb érdekelt feleket, hogy nyújtsák be észrevételeiket
egy meghatározott, általában egy hónapot meg nem haladó határidőn belül. Kellően indokolt esetben a Bizottság meghosszabbíthatja
az előírt határidőt”. E határozat útján és az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
történő közzétételével a tagállam és az egyéb érdekeltek megismerhetik azon tényeket, amelyekre a Bizottság határozatát alapozni
kívánja. Mindebből az következik, hogy amennyiben az érdekeltek úgy ítélik meg, hogy a hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező
határozatban szereplő egyes tények tévesek, erre a Bizottság figyelmét fel kell hívniuk a közigazgatási eljárás folyamán,
máskülönben az eljárás bíróság előtti szakaszában e tényeket már nem vitathatják (lásd e tekintetben, ami a tagállamot illeti,
a C‑278/92., C‑279/92. és C‑280/92. sz., Spanyolország kontra Bizottság egyesített ügyekben 1994. szeptember 14‑én hozott
ítélet [EBHT 1994., I‑4103. o.] 31. pontját). Ugyanakkor a fenti 73. pontban kifejtett esetjogi és jogszabályi elvekkel összhangban
az érintettek által szolgáltatott ellentétes információk hiányában a Bizottság jogosult azon, akár téves információkat alapul
venni, amelyekkel a végleges határozat elfogadásának időpontjában rendelkezik, amennyiben a szóban forgó tények kapcsán a
Bizottság felszólította a tagállamot a szükséges információk rendelkezésére bocsátására. Amennyiben viszont elmulasztotta
felszólítani a tagállamot, hogy bocsássa rendelkezésére az alapul venni kívánt tényekre vonatkozó információkat, később nem
igazolhatja az esetleges ténybeli tévedéseket azt állítva, hogy a hivatalos vizsgálati eljárást lezáró határozat elfogadásának
időpontjában jogosult volt kizárólag az akkor rendelkezésére álló információkat alapul venni.
Türingia állításával szemben a Bizottság ténymegállapításai egyébként nem mentesek a bírói felülvizsgálat lehetőségétől. Ugyanis
amennyiben a tagállam teljes körűen eleget tesz a Bizottság által kért információk rendelkezésre bocsátására vonatkozó kötelezettségének,
az eljárás során átadott információk révén igen könnyen rámutathat arra, hogy a megtámadott határozatban szereplő ténybeli
tévedések nem neki tudhatók be. Emellett amennyiben a Bizottság egy határozatot az olyan, rendelkezésére álló információk
alapján fogad el, amelyek egyes ténybeli elemei tekintetében nem tartotta tiszteletben az ítélkezési gyakorlat által elismert
és a 659/1999 rendeletben megállapított eljárási kötelezettségeket, az Elsőfokú Bíróság felülvizsgálati jogával élve megvizsgálhatja,
hogy e ténybeli elemek figyelembevétele olyan mérlegelési hibához vezethetett‑e, amely megalapozza a megtámadott határozat
jogellenességét.
Így a fenti 85–88. pontban megállapított körülmények között, és figyelemmel arra a három felszólításra, amelyet a Bizottság
a közigazgatási eljárás folyamán Türingiához intézett, ez utóbbi nem tudta bizonyítani, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban
úgy vett alapul ténybeli elemeket, hogy elmulasztotta volna az e tekintetben fennálló eljárási kötelezettségek tiszteletben
tartását. Következésképpen a Bizottság jogosult volt arra, hogy a megtámadott határozat elfogadásakor a rendelkezésére álló
információkat vegye alapul.
A fentiek fényében e kifogást el kell utasítani.
B –
A Bajorország (az LfA) által a PBK‑nak nyújtott biztosítékról
1.     A felek érvei
Türingia először is azt állítja, hogy a Bizottság ténybeli tévedést követett el e pénzügyi támogatással kapcsolatban. Hangsúlyozza,
hogy a Bizottság által a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdésében tett megállapítással szemben a Bajorország által
nyújtott biztosíték, amely eredetileg a PBK‑nak nyújtott bankhitelek 80%‑át fedezte, nem változott át egy a banki hitelek
100%‑át, összesen 54,7 millió DEM‑et fedező biztosítékká. Az 54,7 millió DEM‑es összeg, amelyre a Bizottság utal, azon hitelszámla
felső értéke (kamatok nélkül), amelynek 80%‑ára biztosítékot vállalt Bajorország, amikor 1994 márciusában megkötötték a reorganizációs
megállapodást. Ellentétben azzal, amit a Bizottság a megtámadott határozatban megállapít, Bajorország nem vállalt ezen összeg
100%‑áig garanciát. Ellenkezőleg, a reorganizációs megállapodás keretében a Bajorország által garantált hitelek összegét csökkentették,
egyrészt annak köszönhetően, hogy a bankok elengedték mintegy 12 millió DEM összegű garantált hitel visszafizetését, másrészt
Bajorország különböző intézkedéseinek köszönhetően. Hangsúlyozza, hogy kizárólag a maradványérték, nevezetesen 41,4 millió DEM
tekintetében vállalt Bajorország (az LfA) biztosítékot az összeg 100%‑ára a reorganizációs megállapodás keretében, és hogy
1995‑ben az LfA‑nak a teljes biztosítékot állnia kellett, amikor a megfelelő összeget kifizette a bankoknak. Megjegyzi, hogy
az e kifizetés eredményeképpen létrejött, a közös vállalkozást terhelő, Bajorország által nyújtott 41,4 millió DEM‑es hitelt,
valamint a közös vállalkozást terhelő, Bajorország által nyújtott további, 9 millió DEM‑et kitevő hiteleket végül a TAB vásárolta
meg 15 millió DEM‑ért 1995. november 7‑én. Álláspontja szerint a TAB ezen, a közös vállalkozástal szemben fennálló követelését
teljes mértékben kiegyenlítette a CDA, miután megszerezte az LCA eszközeit.
Türingia leszögezi, hogy ezen információkat a német hatóságok közölték a Bizottsággal a közigazgatási eljárás során. Rámutat,
az 1996. január 18‑i és az 1999. március 30‑i levélből világosan kiderül, hogy a Bajorország által vállalt biztosíték, amely
eredetileg a PBK‑nak nyújtott bankhitelek 80%‑át fedezte, nem alakult át a hitelek 100%‑át, 54,7 millió DEM összeget fedező
biztosítékká. Szerinte ez az állítólagos 100%‑os biztosíték ugyanis az eredeti biztosíték helyébe lépő garanciavállalás volt,
amely egyébként csak a 41,4 millió DEM‑es maradványösszeget fedezte. Szerinte a Bizottság ennek megállapítását helytelenül
mellőzte, mégpedig annak ellenére, hogy ez a tényező döntő jelentőségű, hiszen ez alapján megállapítható, hogy a reorganizációs
megállapodás keretében Bajorország által vállalt 100%‑os biztosíték nem új támogatást jelentett, hanem egy meglévő, engedélyezett
támogatások rendszerében nyújtott támogatás címén tett intézkedést.
Türingia azt is megjegyzi, hogy ezen információkból az derül ki, hogy a Bizottság által a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdésében
megállapítottakkal ellentétben az LfA a biztosíték alapján nem utalt át 54,7 millió DEM‑et, majd 7 millió DEM‑et. Ugyanis
Türingia szerint az LfA legfeljebb 48,4 millió DEM‑et téríthetett meg, mivel 1994 márciusában 3 millió DEM‑et kifizetett a
bankoknak, a PA‑nak pedig két, egyenként 2 millió DEM‑es hitelt nyújtott – az egyiket a biztosíték által garantált hitelek
visszafizetéséhez, a másikat pedig e hitelek jövőbeli kamatainak biztosítása érdekében –, és 1995‑ben 41,4 millió DEM‑et fizetett
ki a bankoknak. Álláspontja szerint az ezen, 48,4 millió DEM‑es összeg és a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdésében
szereplő 54,7 millió DEM‑es összeg közötti különbség abból adódik, hogy a Bizottság egyes összegeket kétszer vett figyelembe,
először mint Bajorország által garantált összeget, másodszor pedig mint az e biztosíték alapján az LfA által folyósított összeget.
Másodszor, Türingia azt állítja, hogy a Bizottság megsértette az EK 87. cikk (1) bekezdését, amennyiben helytelenül állapította
meg a megtámadott határozat 89–93. preambulumbekezdésében, hogy a vitatott biztosíték, mivel átalakult 100%‑os biztosítékká,
ezt követően nem felelt meg a Bajorország által történő biztosítéknyújtásról szóló szabályozásnak.
Végül Türingia úgy véli, a Bizottság megsértette az indokolási kötelezettséget, amennyiben nem indokolta meg azon megállapítását,
mely szerint a Bajorország által nyújtott biztosíték összeegyeztethetetlen a vonatkozó szabályozással.
A Bizottság álláspontja szerint, amelyet az OSD támogat, a Türingia által előadott, a Bajorország által nyújtott biztosítékra
vonatkozó érvelés egészét, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
Egyrészt vitatja, hogy hibát követett volna el a ténymegállapítás során a garanciával összefüggésben. Azt állítja, hogy először
is a német hatóságok, a nekik címzett felszólítás ellenére nem tisztázták az e támogatással összefüggő tényeket. Megállapítja,
hogy az 1999. március 30‑i levélben a német hatóságok mindössze „logikusnak” ítélték a biztosíték 80‑ról 100%‑osra változását,
de e tekintetben nem nyújtottak magyarázatot. Ily módon a C‑47/91. sz., Olaszország kontra Bizottság, ún. „Italgrani”‑ügyben
a Bíróság által 1992. június 30‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑4145. o.) alapján jogosult volt a rendelkezésére álló információk
alapján elfogadni határozatát. A Bizottság szerint ezekből az információkból az tűnt ki, hogy a biztosíték nyújtása a gyakorlatban
annak átalakítása miatt nem felelt meg a Bajorország által történő biztosítéknyújtásról szóló szabályozás eredeti feltételeinek.
Megállapítja, hogy mivel ez a Bizottság által előzetesen jóváhagyott támogatási rendszer azt írta elő, hogy a biztosíték legfeljebb
a hitelek 80%‑át fedezheti, a Bajorország által nyújtott garanciát csökkenteni kellett volna azt követően, hogy a bankok mintegy
12 millió DEM összegben lemondtak a hitelek visszafizetéséről. Emellett azt állítja, hogy sem a német hatóságok, sem Türingia
nem magyarázta meg a biztosíték összegének 52,72‑ról 54,72 millióra történő emelkedését. Végül a Bizottság megállapítja, hogy
még ha Türingia helyesen állítja is, hogy a biztosítékkal fedezett kockázat már realizálódott, amikor Bajorország a maradványösszeg
100%‑ára biztosítékot nyújtott, ettől függetlenül Bajorország csak 80%‑ig garantálhatta volna az új követelés összegét.
Másrészt úgy véli, Türingia tévesen hivatkozik a 87. cikk (1) bekezdésének megsértésére és az indokolási kötelezettség megsértésére
a Bajorország által nyújtott biztosíték jogi megítélésével összefüggésben.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Türingia vitatja a megtámadott határozat 1. cikkének jogszerűségét, amennyiben az a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami
támogatásnak minősít egy 54,7 millió DEM‑es értékű, az LfA által hitelbiztosíték formájában nyújtott pénzügyi támogatást,
és mindezt ezt ténybeli tévedésre, a 87. cikk (1) bekezdésének megsértésére, valamint az indokolási kötelezettség megsértésére
alapítja.
E tekintetben először is meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság tévesen állapította‑e meg a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdésében,
hogy „[a]z ilyen nagyságrendű regionális támogatások nyújtása miatt a banki konzorcium által biztosított hitelszámla felső
értékét, amely eredetileg 65,85 millió DEM volt, végül mindössze 54,7 millió DEM‑ben állapították meg”, és hogy „az LfA az
eredetileg tervezett 80% helyett ezen összeg 100%‑át garantáló biztosítékot képzett”.
Amint az kiemelésre került a 88. pontban, akkor volna ez a helyzet, ha Türingia be tudná bizonyítani, hogy a közigazgatási
eljárás során a Bizottság beszerezte azon információkat, amelyek lehetővé tették volna, hogy az eljárást megindító határozatban
foglalt esetleges ténybeli pontatlanságokat korrigálja.
E tekintetben ugyanakkor fel kell idézni, hogy az eljárást megindító határozat 2.2.1. pontjának harmadik albekezdésében a
Bizottság megállapítja, hogy „Bajorország e hitel tekintetében egy engedélyezett támogatási rendszer alapján képzett biztosítékot”,
és hogy „ez a biztosíték a 80%‑át fedezte, ami 52,72 millió [DEM]” Ugyanezen pont ötödik albekezdésében az eljárást megindító
határozat a következő megállapítást tartalmazza:
„Tekintettel arra, hogy a [PBK] ugyanis az eredetileg tervezettnél magasabb összegű befektetési támogatásokat kapott, a banki
konzorcium által megítélt 65,85 millió [DEM] összegű hitel csak 54,7 millió [DEM] összegben került kiutalásra. Ezért 1994‑ben
Bajorország módosította biztosítékát, amely eredetileg az (52,72 millió [DEM] összegű) hitelek 80%‑ára terjedt ki, egy, az
(54,7 millió [DEM] összegű) hitelek 100%‑át fedező biztosítékra.”
Végül, a támogatások előzetes értékelése keretében az eljárást megindító határozat megállapítja, hogy „[a] Bizottságnak ugyancsak
súlyos kétségei vannak azt illetően, hogy az ezen biztosíték keretében hozott intézkedések, azaz annak átalakítása egy 100%‑ot
fedező biztosítékká és a garantált összeg 52,72 millió [DEM] összegről 54,7 millió [DEM] összegre emelésére egy [engedélyezett
támogatási rendszer] keretébe illeszkedik” (az eljárást megindító határozat 3.1.1. pontjának első albekezdése).
E fejleményekből világosan kitűnik, hogy az eljárás megindításának szakaszában a Bizottság a rendelkezésére álló információkból
azt a következtetést vonta le, hogy egyrészt 1994‑ben a Bajorország által nyújtott, eredetileg a hitelek 80%‑át fedező biztosítékot
a hitelek 100%‑át fedező biztosítékká alakították, másrészt hogy a biztosíték által garantált összeget 52,72‑ról 54,7 millió DEM‑re
emelték.
Hangsúlyozni kell, hogy az 1999. március 30‑i levélben a német hatóságok állást foglaltak a Bajorország által nyújtott biztosítékkal
összefüggő tények ily módon történő bemutatása tekintetében. Kiemelték, hogy a reorganizációs megállapodás keretében a bankok
lemondtak a biztosíték által garantált hitelből egy 12 milliós összeg visszafizetéséről, és ennek következtében a hitel tekintetében
fennálló kockázatuk teljes egészében garantáltá vált, oly módon, hogy „a hitelek maradványösszegét követezésképpen 100%‑ig
fedezte a Bajorország által nyújtott biztosíték”. Emellett felidézték a biztosíték által garantált hitelek változásának történetét.
Ebből kiderül, hogy a reorganizációs megállapodás keretében történt lemondást megelőzően a Bajorország által garantált hitelek
teljes összege 58,4 millió EM volt. Azt követően, hogy a bankok lemondtak egy 12 millió DEM összegű hitel visszafizetéséről,
hogy Bajorország a biztosíték keretében beavatkozott egy 3 millió DEM‑es összeggel, és hogy az LfA a PA‑nak megítélt egy 2 millió DEM
összegű kölcsönt a hitelek törlesztésére, a biztosíték által garantált összeg 41,4 millió DEM‑re csökkent.
Ezen információk fényében, amelyeket a Bizottság nem cáfolt érdemben, és amelyeknek az ügy iratai között található dokumentumok
sem mondanak ellent, meg kell állapítani, hogy a Bizottság lényegét tekintve helytelenül állapította meg a megtámadott határozat
30. preambulumbekezdésében, hogy a biztosíték által garantált összeg 52,72‑ról 54,7 millió DEM‑re emelkedett.
Ami e ténybeli tévedés következményeit illeti, hangsúlyozni kell, hogy a Bizottság a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdésében
szereplő megállapítás alapján ítélte úgy, hogy a Bajorország által nyújtott biztosíték címén visszafizetendő támogatás összege
54,7 millió DEM‑re emelkedett (a megtámadott határozat 89–93. és 123. preambulumbekezdése). Mindebből az következik, hogy
a fenti ténybeli tévedés következményeképpen a Bizottság tévesen határozta meg a visszafizetendő támogatás összegét.
E tekintetben az Elsőfokú Bíróság egyúttal úgy véli, nincs birtokában valamennyi információnak, amely lehetővé tenné, hogy
a megtámadott határozat megalapozottságát felülvizsgálja, így hivatalból fel kell vetnie a megtámadott határozat megfelelő
indokolásának hiányára vonatkozó jogalapet e kérdéskör vonatkozásában (e tekintetben lásd a Bíróság által a C‑166/95. P. sz.,
Bizottság kontra Daffix ügyben 1997. február 20‑án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑983. o.] 24. pontját, az Elsőfokú Bíróság
által a T‑61/89. sz., Dansk Pelsdyravlerforening kontra Bizottság ügyben 1992. július 2‑án hozott ítélet [EBHT 1992., II‑1931. o.]
129. pontját és a T‑44/00. sz., Mannesmannröhren‑Werke kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítélet [EBHT 2004.,
II‑2233. o.] 210. pontját). Ugyanis a megtámadott határozat 30., 32. és 89. preambulumbekezdésében szereplő indokolás akadályát
képezi az Elsőfokú Bíróság által végzendő felülvizsgálatnak, amennyiben nem világítja meg pontos és koherens módon azt, hogy
a Bizottság miként állapított meg összefüggést egyrészt a 65,58‑ról 54,7 millió DEM‑re csökkent bankhitelek összege (a megtámadott
határozat 30. preambulumbekezdése), másrészt az LfA által nyújtott, a hitelek 80%‑áról azok 100%‑ára emelkedett biztosíték
összege (a megtámadott határozat 30. és 32. pontja), harmadrészt az 52,72‑ról 54,7 millió DEM‑re emelkedett biztosíték összege
(a megtámadott határozat 30. és 89. preambulumbekezdése) között, amely összefüggés az egyes támogatások értékére vonatkozó
számításainak alátámasztását szolgálta, és a fenti 109. pontban említett téves következtetéshez vezetett. Emellett a megtámadott
határozatban a Bizottság nem adott választ a Németországi Szövetségi Köztársaság azon érveire, amelyeket a német hatóságok
1996. január 18‑i és 1999. március 30‑i leveleikben adtak elő, és amelyek szerint a Bajorország által nyújtott hiteleket végül
a TAB vásárolta meg 15 millió DEM összegért, sem pedig azon álláspontját nem indokolta, amely ezen ügyletnek a kérdéses támogatások
értékére és visszatérítésére gyakorolt esetleges kihatására vonatkozott. E körülmények között meg kell állapítani, hogy e
különböző kérdésekben a Bizottság egyúttal az EK 253. cikkben előírt indokolási kötelezettséget is megsértette.
Ezek után meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság a pénzügyi támogatások jogi értékelése során egyúttal megsértette‑e az EK 87. cikk
(1) és (2) bekezdését. E tekintetben fel kell idézni, hogy Türingia azt állítja, a Bizottság helytelenül állapította meg,
hogy nem tartották tiszteletben a Bajorország által történő biztosítéknyújtásról szóló szabályozásban lefektetett feltételeket,
egyrészt azzal, hogy az eredeti biztosítékot egy 100%‑ot fedező biztosítékká alakították, másrészt azzal, hogy az e biztosíték
által garantált hitelekkel a Pilz‑csoport javára visszaéltek. Türingia szerint így alaptalan a Bizottság azon következtetése,
amely szerint a Bajorország által nyújtott biztosíték kezdetektől fogva összeegyeztethetetlen volt a közös piaccal.
Először is fel kell idézni, hogy a megtámadott határozat 89–93. preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette indokait, amelyek
alapján elrendelte a Bajorország által nyújtott biztosíték jelentette támogatás összegének visszatérítését. Így azt követően,
hogy a 89. preambulumbekezdésben hangsúlyozta, a német hatóságok által rendelkezésre bocsátott hiányos információk nem tették
lehetővé az eredeti biztosíték átalakításával kapcsolatos kétségek eloszlatását, a Bizottság megállapította, hogy a Bajorország
által nyújtott támogatásokra vonatkozó szabályok követelményeivel ellentétben „a kérdéses támogatás nyilvánvalóan nem azon
beruházás finanszírozását szolgálta, amely a támogatási kérelem tárgyát képezte, és a beruházó saját forrásaival nem vett
részt megfelelő mértékben a beruházás finanszírozásában” (90. és 91. preambulumbekezdés). Emellett megállapította, hogy a
német hatóságok beismerése, mely szerint a garantált hitelekből nagyrészt a Pilz‑csoport vállalkozásai részesültek előnyben,
lehetővé teszi annak megállapítását, hogy a támogatást visszaélésszerűen használták fel (92. preambulumbekezdés). Ezért arra
a megállapításra jutott, hogy „a támogatás nem egy CD‑üzem felépítéséhez kapcsolódó beruházást szolgált, hanem a Pilz‑csoport
egészét, így azt az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében visszaélésszerűen használták fel”, és hogy „[k]övetkezésképpen a
támogatás nem összeegyeztethető az EK‑Szerződéssel, meg kell semmisíteni, és azt a német hatóságoknak vissza kell téríteni”
(93. preambulumbekezdés).
Először is ezen indokokból világosan kitűnik, hogy a Bajorország által nyújtott biztosíték keretében adott támogatás visszaélésszerű
felhasználása miatt ítélte úgy a Bizottság, hogy a támogatást vissza kell téríteni. Amint azt a Bizottság jogosan jegyzi meg,
az eredeti biztosíték 100%‑osra változtatására csak másodlagosan hivatkozik, és semmiképpen nem ez képezi a Bizottság által
e körben végzett értékelés alapját.
Másodszor, hangsúlyozni kell, hogy a visszaélésszerű felhasználás fogalma közvetlenül az EK 88. cikk (2) bekezdéséből ered,
amely megállapítja, hogy „[h]a a Bizottság – azt követően, hogy felhívta az érintett feleket észrevételeik megtételére – megállapítja,
hogy egy állam által vagy állami forrásból nyújtott […] támogatást visszaélésszerűen használják fel, úgy határoz, hogy az
érintett állam köteles a Bizottság által kitűzött határidőn belül a támogatást megszüntetni vagy módosítani”. Emellett a 659/1999
rendelet 1. cikkének g) pontja szerint a „támogatással való visszaélés” fogalma azt takarja, ha a „kedvezményezett a támogatást
az e rendelet 4. cikkének (3) bekezdése vagy 7. cikkének (3) vagy (4) bekezdése szerint hozott határozatok megsértésével használja
fel”.
E rendelkezésekből az következik, hogy annak megállapításához, hogy egy engedélyezett támogatási rendszerrel összhangban nyújtott
támogatást visszaélésszerűen használtak‑e fel, a Bizottságnak azt kell bizonyítania, hogy a támogatás felhasználása megsértette
e támogatási rendszert abban a formájában, ahogyan azt a Bizottság engedélyezte, azaz megsértette az e támogatási rendszerre
vonatkozó nemzeti szabályokat, vagy azon kiegészítő feltételeket, amelyeket a tagállam a támogatási rendszer Bizottság által
történő engedélyeztetése során elfogadott.
Meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a Bizottság világosan bizonyította, hogy a Bajorország által nyújtott támogatást
úgy használták fel, hogy az megsértette a Bajorország által történő biztosítéknyújtásról szóló szabályozást. Először felidézte
a megtámadott határozat 90. preambulumbekezdésében, hogy e támogatási rendszer értelmében Bajorország beruházások (építkezések,
bővítések stb.) finanszírozásához szükséges hitelek fedezete érdekében nyújt biztosítékot, és hogy e biztosíték elnyerésének
feltétele, hogy az abban részesülő vállalkozás megfelelő arányban vegyen részt saját forrásaival a projekt finanszírozásában,
valamint hogy a projekt teljes finanszírozása érdekében a vállalkozásnak ügyelnie kell arra, hogy a kamatok és a hitelek visszafizetésére
határidőn belül sor kerüljön. Ezt követően megállapította egyrészt, hogy „a kérdéses támogatás jelentősebb része nyilvánvalóan
nem azon beruházás finanszírozására szolgált, mint amely a támogatási kérelem tárgyát képezte, és a befektető a beruházás
finanszírozásában nem vett részt megfelelő arányban saját forrásaival” (91. preambulumbekezdés), másrészt hogy „ezen állami
biztosítékkal támogatott hitelek […] nagy részben csak a Pilz‑csoport társaságai számára jelentettek előnyt” (92. preambulumbekezdés).
A fentiek értelmében nem bír jelentőséggel az a körülmény, hogy a biztosítékot eredetileg a támogatásra vonatkozó szabályoknak
megfelelően nyújtották. Ugyanis amint azt a Bizottság joggal állapította meg, nem a támogatás nyújtásának eredeti körülményei,
hanem annak az engedélyezett támogatás szabályait sértő későbbi felhasználása valósította meg a támogatás visszaélésszerű
alkalmazását. Emellett egyértelműen kitűnik az EK 88. cikk (2) bekezdésének első albekezdéséből, hogy a támogatással való
visszaélés megállapítása a közös piaccal való összeegyeztethetetlenség különálló és független tényezője, amely ezen oknál
fogva önmagában igazolja a Bizottság határozatát, amellyel a támogatás megszüntetését vagy módosítását írja elő. Türingia
állításával szemben ezért a Bizottság a megtámadott határozatban jogszerűen nem szerepeltette azon indokokat, amelyek a Bajorország
által nyújtott biztosíték közös piaccal fennálló összeegyeztethetetlenségét lettek volna hivatottak bizonyítani. Emellett
az is következik ebből, hogy a Bizottság e tekintetben eleget tett az EK 253. cikkből eredő indokolási kötelezettségének.
Mindezek alapján, mint megalapozatlanokat, el kell utasítani Türingia azon érveit, amelyek az EK 87. cikk állítólagos megsértésére
vonatkoznak.
A fentiek fényében a megtámadott határozat 1. cikkét meg kell semmisíteni azon részében, amelyben a Bizottság az albrechtsi
CD‑üzem építéséhez nyújtott állami támogatások között Bajorország által nyújtott biztosíték címén megjelölt egy 54,7 millió DEM‑es
összeget.
C –
A Bajorország (az LfA) által a PBK‑nak nyújtott, 3 millió DEM összegű tartozáselengedésről
1.     A felek érvei
Türingia azt állítja, hogy a Bizottság tévesen állapította meg a megtámadott határozat 96. preambulumbekezdésében, hogy a
PBK támogatásban részesült annak következtében, hogy az LfA elengedte a 3 millió DEM‑es, e vállalkozással szemben fennálló
követelését. Kifejti, hogy e megállapítás során ugyanis a Bizottság eltekint attól a ténytől, hogy ezt az összeget egyszer
már figyelembe vette mint támogatást, a Bajorország által nyújtott – nevezetesen az 54,72 millió DEM‑es összegű – biztosíték
keretében. Amint azt a német hatóságok az eljárás folyamán, az 1995. március 3‑i és az 1999. március 30‑i levélben a Bizottsággal
tudatták, a PBK e tartozása éppen azáltal keletkezett, hogy az eredeti biztosíték által garantált hitelek csökkentése érdekében
egy ekkora összeget megfizettek a bankok részére.
Azt állítja tehát, hogy a Bizottság értékelési hibát vétett, amikor azt állapította meg a megtámadott határozatban, hogy a
3 millió DEM összegű tartozás elengedése az LfA által új támogatásnak minősül. Kifejti, hogy – amint az előző pontban kiemelésre
került – e pénzügyi támogatás azon bankhitelek visszafizetésére szolgált, amelyeket az albrechti CD‑üzem megépítése céljából
folyósítottak, és amelyek a Bajorország által nyújtott biztosíték körébe tartoztak. Akárhogy is, a Bizottság megsértette az
indokolási kötelezettségét, amennyiben nem jelölte meg azon indokokat, amelyek miatt úgy ítélte meg, hogy a 3 millió DEM‑es
tartozás elengedése az LfA által a PBK javára a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatást jelent.
A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, teljes egészében vitatja Türingia érvelését a 3 millió DEM‑es tartozáselengedést
illetően. Először is arra hívja fel a figyelmet, hogy nem vétett ténybeli vagy jogi hibát e pénzügyi támogatással összefüggésben,
mivel nem a biztosíték címén történt lehívást minősítette új támogatásnak, hanem az e lehívás nyomán született tartozás későbbi
elengedését. Emellett hangsúlyozza, hogy bár e tartozáselengedést támogatásnak minősítette a hivatalos vizsgálati eljárás
megindításakor, nevezetesen a hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozat 9. oldalán szereplő táblázatban, a német hatóságok
ezt követően nem emeltek kifogást e tekintetben. Ezenkívül a Bizottság úgy véli, eleget tett indokolási kötelezettségének
e támogatás tekintetében. Rámutat, hogy a megtámadott határozat 96. preambulumbekezdésében a német hatóságok által átadott
hiányos információk alapján megállapította, hogy egy olyan támogatásról van szó, amelyet jogalap nélkül nyújtottak, és amely
ezért összeegyeztethetetlen a közös piaccal.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az LfA 3 millió DEM‑es tartozásának elengedését illetően, amely a PBK‑val szemben állt fenn, Türingia ténybeli tévedésre,
nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozik.
Előzetesen fel kell idézni, hogy a megtámadott határozat 96. preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy „[a]
3 millió DEM‑es tartozás visszafizetéséről történő lemondást […] ugyancsak visszatérítendő, összeegyeztethetetlen támogatásnak
kell minősíteni, mivel azt jogalap nélkül nyújtották”.
Türingia szerint ez a megállapítás ténybeli tévedésen és téves jogi értékelésen alapul, amennyiben – mind a Bajorország által
nyújtott biztosíték teljes összegét (54,7 millió DEM), mind azon tartozás összegét figyelembe véve, amelynek a PBK által történő
visszatérítéséről ez utóbbi lemondott (3 millió DEM) – a Bizottság kétszer vette figyelembe ugyanazon támogatást. A Bizottság
mindenesetre megsértette az indokolási kötelezettségét, mivel nem fejtette ki, hogy a tartozáselengedést miért minősítette
a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak.
E tekintetben fel kell idézni, hogy egy támogatás esetében mind annak fennállását, mind annak mértékét a nyújtásának időpontjában
fennálló körülmények alapján kell megítélni. Ennek megfelelően az a tény, hogy egy állami biztosítékot érvényesítenek a kedvezményezett
vállalkozás teljesítésének elmaradása esetén, nem befolyásolja e biztosítéknak az EK 87. cikk szerinti megítélését, és nem
keletkeztet új támogatást.
Igaz ugyanakkor, hogy bizonyos esetekben támogatásnak minősülhet az a tény, hogy az állami biztosíték nyújtója egyoldalúan
lemond azon jogairól, amelyek megilletik a kedvezményezettel szemben a biztosíték érvényesítését követően. Ez a helyzet különösen
akkor, ha az állami biztosíték nyújtója nem racionális gazdasági szereplőként jár el, minden lehetséges lépést megtéve azon
összeg visszatérítése érdekében, amelyet a biztosíték címén ki kellett fizetnie. Emellett amennyiben az eredetileg a hitelbiztosíték
által garantált tartozás elengedése a biztosíték lehívását követően véglegessé válik, és így a kedvezményezett tartozásának
közvetlen csökkenését eredményezi, ez külön támogatásnak minősülhet, mivel további gazdasági kedvezményt jelent mind a hitelbiztosítékhoz,
mind annak lehívásához képest.
Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy a Bizottság csak a bírósági eljárás során jelezte, hogy nem a biztosíték címén megvalósult
lehívást minősítette külön támogatásnak, hanem az e lehívás nyomán született tartozás későbbi elengedését. Mindenesetre meg
kell állapítani, hogy a megtámadott határozat 31. és 96. preambulumbekezdése sem a felek, sem az Elsőfokú Bíróság számára
nem teszi lehetővé a jog által megkívánt mértékben az e tekintetben előadott érvelés megértését, és így nem teszi lehetővé
az Elsőfokú Bíróság számára a Bizottság azon indokainak felülvizsgálatát, amelyek alapján e határozat elfogadásakor úgy ítélte
meg, hogy a tartozáselengedés olyan új támogatást képez, amely különbözik a Bajorország által nyújtott biztosítéktól vagy
az annak lehívása címén figyelembe vett támogatástól. Egyébként az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a Bizottság által
az Elsőfokú Bíróság előtt folyó peres eljárás során előadott magyarázatok fő szabály szerint nem orvosolhatják a megtámadott
határozat elégtelen indokolását (lásd e tekintetben a Bíróság által a C‑329/93., C‑62/95. és C‑63/95. sz., Németország és
társai kontra Bizottság ügyben 1996. október 24‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑5151. o.] 47. és 48. pontját, az Elsőfokú
Bíróság által a T‑371/94. és T‑394/94. sz., British Airways és társai és British Midland Airways kontra Bizottság ügyben 1998.
június 25‑én hozott ítélet [EBHT 1998., II‑2405. o.] 116–119. pontját, valamint a T‑93/02. sz., Confédération nationale du
Crédit mutuel kontra Bizottság ügyben 2005. január 18‑án hozott ítélet [EBHT 2005., II‑146. o.] 123–126. pontját).
Így anélkül, hogy meg kellene vizsgálni azt a kérdést, hogy a Bizottság valóban kétszer vette‑e figyelembe ugyanazon támogatást,
az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a Bizottság semmiképpen sem érhette volna be annyival, hogy a megtámadott határozat
96. preambulumbekezdésében megállapítja, hogy a tartozás visszafizetéséről való lemondás a közös piaccal összeegyeztethetetlen
támogatás, mivel azt „jogalap nélkül nyújtották”.
Ebből az következik, hogy – anélkül, hogy szükséges volna a Türingia által e tekintetben felvetett további kifogások vizsgálata –
ez utóbbi joggal hivatkozik arra, hogy a Bizottság megsértette az EK 253. cikk alapján fennálló indokolási kötelezettségét
az LfA által a PBK‑nak nyújtott 3 millió DEM‑es tartozáselengedés támogatásnak minősítése tekintetében.
A fentiek fényében a megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdését meg kell semmisíteni azon részében, amelyben a Bizottság
az albrechtsi CD‑üzem építéséhez, működtetéséhez és konszolidálásához nyújtott állami támogatások között a PBK javára történő
tartozáselengedés címén megjelölt egy 3 millió DEM‑es összeget.
D –
A Türingia, illetőleg Bajorország által a közös vállalkozásnak, illetőleg a PA‑nak nyújtott, 63,45 millió DEM és 19,42 millió DEM
összegű szubvencióról és beruházási adókedvezményről
1.     A felek érvei
Türingia azt állítja, hogy a Bizottság különböző ténybeli tévedéseket, értékelési hibákat vétett, valamint megsértette indokolási
kötelezettségét a Türingia, illetőleg Bajorország által nyújtott szubvenciók és beruházási adókedvezmények vonatkozásában.
Először is azt állítja, hogy amennyiben a Bizottság a megtámadott határozat 88. preambulumbekezdésében megállapította, hogy
a Türingia által nyújtott beruházási szubvenció alapján született egy, a CD Albrechts vonatkozásában 32,45 millió DEM összegű
visszatérítési kötelezettséget megállapító határozat, helytelenül írja elő a megtámadott határozat 2. cikkében valamennyi
adókedvezmény, nevezetesen 63,45 millió DEM visszatérítését.
Azt állítja továbbá, hogy ellentétben azzal, amit a Bizottság a megtámadott határozat 87. és 88. preambulumbekezdésében megállapított,
az albrechtsi CD‑üzem építéséhez nyújtott szubvenciók és beruházási adókedvezmények meglévő támogatások voltak, amelyek megfeleltek
a támogatás nyújtására vonatkozó, a Bizottság által korábban jóváhagyott szabályoknak, nem pedig új támogatások, amelyek a
közös piaccal összeegyeztethetetlenek azon tényből kifolyólag, hogy azokat egy állítólagos, a befektetési eszközöknek a kapcsolt
vállalkozások körében történő támogatására vonatkozó tilalom megsértésével nyújtották. Arra hivatkozik, hogy általánosságban
sem a beruházási adókedvezményekről szóló törvény, sem a TIC‑program szabályai, sem a közösségi jog nem tartalmaz ilyen tartalmú
tilalmat. Megjegyzi, hogy még ha a TIC‑program szabályai rendelkeznének is a befektetési eszközöknek a kapcsolt vállalkozások
körében történő támogatására vonatkozó tilalomról, a jelen ügyben e tilalmat betartották, hiszen a támogatások folyósítását
megelőzően minden esetben megkívánták a közös vállalkozástól annak megerősítését, hogy a szubvenciók nem a befektetési eszközöknek
a kapcsolt vállalkozások körében történő támogatására szolgálnak. Állítása szerint ezek a körülmények egyértelműen kitűnnek
a Landgericht Mühlhausen mellett működő ügyész 1998. április 9‑i vádiratából, amelyet a Bizottságnak az 1999. szeptember 28‑i
levél mellékleteként megküldtek. Emellett véleménye szerint nem állítható az, hogy az albrechtsi CD‑üzem építésére vonatkozó
szerződés megkötésének időpontjában a közös vállalkozás és a Pilz Construction közötti viszonyt „kapcsolt vállalkozások” viszonyának
lehet nevezni, mivel ezen időpontban a Pilz‑csoport csak a közös vállalkozás kisebbségi tulajdonosa volt. Ennek megfelelően
úgy véli, hogy a szubvenciók nyújtására a TIC‑program szabályainak megfelelően került sor, ezért egy engedélyezett támogatási
rendszerbe illeszkedik, következésképpen összeegyeztethető a közös piaccal. Állítása szerint ugyanis csak a szubvenciók egy
részének a Pilz‑csoport javára történő fordítása eredményezte a beruházási szubvenciók egy részének a TIC‑program szabályaival,
és így a közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét. E tekintetben egyébként vitatja a Bizottság azon állítását, mely szerint
a hivatalos vizsgálati eljárás folyamán a német hatóságok nem bizonyították, hogy a szubvenciók egy részét szabályszerűen
használták fel. Utal rá, hogy az erre vonatkozó információ szerepel a Landgercht Mühlhausen mellett működő ügyész 1998. április
9‑i vádiratában (10–12. o.).
Ami a beruházási adókedvezményeket illeti, Türingia azt állítja, hogy a Bizottság elmulasztotta az azok nyújtására vonatkozó
feltételek megállapítását, és ezért helytelenül jutott arra a következtetésre, hogy a kapcsolt vállalkozások körében történő
támogatásra vonatkozó állítólagos tilalom kizárta az ilyen adókedvezmények nyújtását. A beruházási adókedvezményekről szóló
törvény nem tartalmaz ilyen tilalmat, ellenkezőleg, jogot biztosít a befektetőnek e kedvezmények folyósítására függetlenül
attól, hogy ki a befektetési eszközök nyújtója. Emellett a Bizottság nem vette figyelembe, hogy a befektetési adókedvezmények
egy része, nevezetesen egy 6,137 millió DEM‑es összeg egy visszatérítési kérelem tárgyát képezte, és hogy a fennmaradó összeg
tekintetében a törvény által előírt feltételek kétséget kizáróan teljesültek.
Végül Freistaat Thüringen vitatja az ODS azon megállapítását, mely szerint a szubvenciók és beruházási adókedvezmények nem
lettek volna nyújthatóak, mivel a beruházási projekt 1989. augusztus 29‑én, azaz Németország újraegyesítését megelőzően indult.
Állítása szerint amellett, hogy ez a megállapítás téves, megállapítható, hogy a tervezési bizottság által 1991. január 25‑én
hozott, a TIC‑program szerinti támogatások nyújtásának részletes szabályait meghatározó határozat lehetővé tette olyan projektek
támogatását is, amelyek 1990. július 1‑jét, így 1990. október 3‑át is megelőzően indultak (a Bundestag kiadványai, 12/185,
4. melléklet). Emellett hangsúlyozza, hogy a beruházási adókedvezményekre vonatkozó szabályozás a Német Demokratikus Köztársaság
területén már az újraegyesítést megelőzően hatályban volt, és az újraegyesítést követően az első időkben hatályában fenntartották
a német egység megteremtéséről szóló, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Német Demokratikus Köztársaság között 1990.
augusztus 31‑én kötött szerződés értelmében (BGBl. 1990 II., 889. o.).
A Bizottság vitatja, hogy tévedett volna a tényeket és a minősítést illetően a szubvenciók és a beruházási adókedvezmények
vonatkozásában.
Először is megállapítja, hogy érthetetlen Freistaat Thüringen azon állítása, mely szerint nem vette figyelembe az ez utóbbi
által a TIC‑program szabályainak megfelelően a szubvenciók és beruházási adókedvezmények vonatkozásában kifejezetten előírt
feltételt, mivel éppen e feltétel figyelembevételével indokolta e támogatásokat illető jogi álláspontját (a megtámadott határozat
87. és 88. preambulumbekezdése). Egyebekben úgy ítéli meg, hogy egy ilyen feltétel előírása logikusnak tekinthető, mivel,
még ha nem is létezik általános tilalom a kapcsolt vállalkozásoknak nyújtott támogatásokat illetően, mindenképpen indokolt
megtiltani állami támogatások folyósítását, amennyiben egy központosított pénzgazdálkodási rendszer keretében e pénzeszközöket
automatikusan nem eredeti céljukra használják fel, és ezért a vállalkozáscsoport olyan tagjaihoz kerülnek, amelyek nem felelnek
meg az e szubvenciók nyújtására előírt feltételeknek (mint jelen esetben a Pilz‑csoport vállalkozásai). Rámutat, hogy amennyiben
az EK 87. cikk (3) bekezdése értelmében engedélyezett szubvenciókat olyan vállalkozásnak folyósítják, amelyek központosított
pénzgazdálkodási rendszerben működnek, e szubvenciókat kivételes esetben eleve jogellenesnek kell tekinteni, és ezért vissza
kell téríteni. A Bizottság szerint egy ilyen rendszer ugyanis eleve kizárja, hogy a szubvenciókat céljuknak megfelelően használják
fel. Álláspontja szerint az, hogy Türingia elrendelte a beruházáshoz nyújtott szubvenciók visszatérítését, annak elismerését
jelenti, hogy a közös vállalkozás e támogatásokat rosszul használta fel. Emellett amennyiben Türingia azt állítja, hogy a
szubvenciók fennmaradó részét szabályszerűen használták fel, ezt bizonyítania kell. Megjegyzi, hogy a közigazgatási eljárás
során sem a német szövetségi hatóságok, sem Türingia, sem a felek bármelyike nem volt képes bizonyítani, hogy a szubvenciók
legalább egy része a vállalkozás kiépítésére, bővítésére, átalakítására vagy racionalizálására szolgált.
Ezt követően arra hivatkozik, hogy mivel a német hatóságok nem juttatták el hozzá Türingia azon határozatát, amellyel ez utóbbi
a támogatások visszatérítését írta elő, nem volt más választása, mint hogy kizárólag azon információkra alapítsa határozatát,
amelyekkel a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában rendelkezett, nevezetesen a Landgercht Mühlhausen mellett működő
ügyész 1998. április 9‑i vádiratában szereplőkre. Álláspontja szerint e dokumentumból az derül ki, hogy Türingia hatóságai
a visszatérítendő támogatások összegének kiszámítása során helytelenül indultak ki abból a feltételezésből, hogy a visszaélésszerűen
felhasznált összeg alacsonyabb, mivel a visszatérítendő összeg meghatározásának időpontjában nem tudhatták, hogy a kapcsolt
vállalkozásoknak nyújtott támogatások tilalmát a teljes projekt vonatkozásában megsértették, és ennélfogva semmilyen szubvenciót
nem lett volna szabad nyújtani. Ebből azt a következtetést vonja le, hogy a megtámadott határozatban joggal állapította meg,
hogy a nyújtott támogatás egészét jogellenesnek kell minősíteni, és ezért vissza kell téríteni. Álláspontja szerint annál
is inkább helyénvaló ez a megállapítás, mivel a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában nem állt rendelkezésére olyan
információ, amelyből az derült volna ki, hogy a Türingia által követelt 32,45 millió DEM‑es összeget ténylegesen visszatérítették.
Türingia azon érvelésére válaszul, mely szerint nem volt tekintettel arra a lehetőségre, hogy az albrechtsi CD‑üzemet a regionális
támogatási rendszer keretében is szubvencionálhatták, felidézi, hogy a szubvenciók és beruházási adókedvezmények megítélése
során a regionális állami támogatásokra vonatkozó iránymutatásokat vette alapul (A Bizottság közleménye a regionális állami
támogatásokról szóló iránymutatásról [HL 1998. C 74., 9. o.], melyet legutóbb a regionális állami támogatásokról szóló iránymutatás
módosításáról szóló közlemény [HL 2000. C 258., 5. o] módosított, a továbbiakban: a regionális állami támogatásokról szóló
iránymutatás), így e kérdés további vitatása felesleges.
Végül úgy véli, hogy amennyiben egyrészt nem vitatott, hogy a beruházási adókedvezményeket céljuktól eltérően használták fel
a központosított pénzgazdálkodási rendszer keretében, másrészt nem bizonyították az adókedvezmények egy részének szabályos
felhasználását, elő kell írni ezen adókedvezmények egészének visszatérítését, mivel ezeket nyújtásuktól kezdve összeegyeztethetetlennek
kell minősíteni. Megállapítja, hogy még ha egy 6,4 millió DEM‑es, 2,2 millió DEM‑mel növelt összeget már vissza is követeltek
(a megtámadott határozat 79. preambulumbekezdése), nem rendelkezik információval ezen összeg tényleges megfizetését illetően,
ezért a teljes összeg visszatérítését írta elő, nevezetesen 19,42 millió DEM‑ét. Emellett úgy véli, nem felel meg a valóságnak
Türingia azon érve, mely szerint nem nyilatkozott a beruházási adókedvezményekről. Megállapítja, hogy nyilatkozott e kérdésről,
hiszen a megtámadott határozat 94. preambulumbekezdésében – utalva korábbi preambulumbekezdésekre – megállapította ezen adókedvezmények
összeegyeztethetetlenségét, mégpedig a német hatóságok nyilatkozataira alapozva, amelyekből azt a következtetést lehetett
levonni, hogy e pénzeszközöket nem a beruházási projektre fordították, hanem a teljes Pilz‑csoport működésének fenntartására,
így tehát azokat visszaélésszerűen használták fel.
Az ODS csatlakozik a Bizottság által a szubvenciók és beruházási adókedvezmények tekintetében kifejtettekhez. Hangsúlyozza
emellett, hogy létezik egy további érv, amely alátámasztja a Bizottság azon álláspontját, mely szerint a szubvenciók és beruházási
adókedvezmények, amelyeket a közös vállalkozásnak, majd a PA‑nak nyújtottak, nem voltak összeegyeztethetőek a beruházási adókedvezményről
szóló törvénnyel és a TIC‑program szabályaival, amelyeket a Bizottság jóváhagyott. Ugyanis maga Türingia is megerősítette,
hogy e támogatásokat az újraegyesítést megelőzően nyújtották, vagyis egy olyan időpontban, amikor e támogatási rendszerek
még nem voltak hatályban Türingiában (a TIC‑program 1.2., 3.2. és 2.9.2. pontja, valamint a regionális állami támogatásokról
szóló iránymutatás 4.2. pontja).
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A jelen kifogás keretei között külön szükséges vizsgálni azon érveket, amelyeket Türingia az általa nyújtott szubvenciók és
beruházási adókedvezmények vonatkozásában adott elő, és azokat, amelyeket a Bajorország (az LfA) által nyújtott szubvenciók
és beruházási adókedvezmények vonatkozásában adott elő. A megtámadott határozatban ugyanis a Bizottság e két támogatás tekintetében
különböző indokolással élt.
a)     A Türingia által nyújtott szubvenciókról és beruházási adókedvezményekről
A megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdése értelmében a Türingia által nyújtott szubvenciók és beruházási adókedvezmények
összeegyeztethetetlenek az EK‑Szerződéssel, amennyiben azokat az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében visszaélésszerűen használták
fel.
A visszaélésszerű felhasználás fogalma közvetlenül az EK 88. cikk (2) bekezdéséből adódik, amely megállapítja, hogy „[h]a
Bizottság – azt követően, hogy felszólította az érintett feleket észrevételeik megtételére – megállapítja, hogy egy állam
által vagy állami forrásból nyújtott […] támogatást visszaélésszerűen használják fel, úgy határoz, hogy az érintett állam
köteles a Bizottság által kitűzött határidőn belül a támogatást megszüntetni vagy módosítani”. A 659/1999 rendelet 1. cikkének
g) pontja értelmében egy támogatást akkor használnak fel visszaélésszerűen, ha azt „a kedvezményezett [a] rendelet 4. cikkének
(3) bekezdése vagy 7. cikkének (3) vagy (4) bekezdése szerint hozott határozatok megsértésével használja fel”.
E rendelkezésekből az következik, hogy annak bizonyításához, hogy egy engedélyezett támogatási rendszer keretében nyújtott
támogatást visszaélésszerűen használtak fel, a Bizottságnak azt kell bizonyítania, hogy ezt a támogatást vagy az e támogatási
rendszerre vonatkozó nemzeti szabályok, vagy azon kiegészítő feltételek megsértésével használták fel, amelyeket a tagállam
elfogadott, amikor a Bizottság e rendszert jóváhagyta.
A jelen ügyben a megtámadott határozat 87. preambulumbekezdésében a Bizottság a következőképpen indokolta azon megállapítását,
mely szerint a Türingia által nyújtott szubvenciókat és beruházási adókedvezményeket visszaélésszerűen használták fel:
„A német igazságügyi hatóságok vizsgálatai szerint a Pilz‑csoport érintett vállalkozásai között a csoporton belüli áru‑ és
szolgáltatáscsere történt 109 millió DEM összegben. Így a beruházási projekt egésze nem részesülhetett volna támogatásban,
mivel megsértették a befektetési eszközök kapcsolt vállalkozások körében történő támogatására vonatkozó tilalmat. Következésképpen
e szubvenció, amelyet tévesen nyújtottak a [TIC‑program és a] beruházási adókedvezményekről szóló törvény alapján 1991‑ben
és 1992‑ben, 63,45 millió DEM összegben nem összeegyeztethető a programmal, és nem tekinthető olyannak, mint ami [egy engedélyezett
támogatási rendszer] hatálya alá tartozik.”
A Bizottság ennek következtében arra az álláspontra jutott, hogy ezt a támogatást, amelyet a Pilz‑csoport központosított pénzgazdálkodási
rendszerén keresztül vettek fel, a közös piaccal összeegyeztethetetlennek kell tekinteni, és vissza kell téríteni. Emellett
utalt rá, hogy Türingia 1995. július 27‑i határozatával csak 32,5 millió DEM visszatérítését rendelte el, így fennmarad 30,95 millió DEM
visszatérítése (88. preambulumbekezdés).
Ezen indokokból következik, hogy az áruk és szolgáltatások Pilz‑csoporton belüli forgalma és a pénzeszközök központosított
pénzgazdálkodási rendszernek köszönhető nem megfelelő felhasználása miatt ítélte úgy a Bizottság a megtámadott határozatban,
hogy fennáll a befektetési eszközök kapcsolt vállalkozások körében történő támogatására vonatkozó tilalom megsértése, és hogy
következésképpen a támogatásokat az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében visszaélésszerűen használták fel.
Fel kell idézni, hogy írásbeli beadványában Türingia azt állította – anélkül, hogy azt a Bizottság kifejezetten vitatta volna –,
hogy ez a tilalom nem szerepel sem a TIC‑program szabályaiban, sem a beruházási adókedvezményekről szóló törvényben, amelyeket
a Bizottság mint támogatási szabályokat elfogadott, hanem olyan többletfeltételt jelent, amelyektől Türingia a szubvenciók
és adókedvezmények egyes tételei folyósítását függővé tette, annak elkerülése érdekében, hogy azokat a Pilz‑csoport más vállalkozásainak
támogatására használják fel. A Landgercht Mühlhausen mellett működő ügyész vádirata, amelyet a Bizottságnak a közigazgatási
eljárás folyamán megküldtek, ugyancsak erre vonatkozó jelre utal.
Mivel e támogatási tilalom nem szerepelt sem a vonatkozó támogatási szabályok között, sem pedig a szabályok felülvizsgálatára
vonatkozó határozatokban, a Bizottság nem állapíthatta meg a támogatás visszaélésszerű felhasználását egyedül e tilalom megsértésére
alapozva. Ugyanis – amint az kiemelésre került a fenti 145. pontban – annak bizonyításához, hogy egy jóváhagyott támogatási
rendszer keretében nyújtott támogatást visszaélésszerűen használtak fel, a Bizottságnak azt kell bizonyítania, hogy e támogatást
vagy az e támogatásra vonatkozó nemzeti szabályok, vagy azon további szabályok megsértésével használták fel, amelyeket a tagállam
a támogatási rendszer jóváhagyásával egy időben fogadott el. Ezzel szemben egy a támogatás nyújtója által egyoldalúan meghatározott
egyszerű kiegészítő feltétel, amely nem szerepelt a Bizottság által jóváhagyott támogatási szabályok között, nem tekinthető
az EK 88. cikk (2) bekezdésének első albekezdése értelmében vett, a támogatás visszaélésszerű felhasználását elégségesen megalapozó
körülménynek.
Igaz ugyan, hogy általában hasznos lehet, hogy a jelen ügyben fennállóhoz hasonló esetekben, amikor a kedvezményezett egy
olyan vállalkozáscsoport tagja, amelyen belül központosított pénzgazdálkodási rendszer működik, a szubvenciók és egyéb támogatások
nyújtását olyan szigorú tilalomhoz kössék, amely kizárja, hogy a támogatást a vállalkozáscsoport más vállalkozásainak javára
fordítsák. A Landgercht Mühlhausen mellett működő ügyész vádiratából is az derül ki, hogy éppen emiatt tette Türingia a támogatás
nyújtását e feltételtől függővé. Ugyanakkor önmagában az, hogy kívánatos lett volna megfelelő rendelkezés szerepeltetése a
támogatásra vonatkozó szabályok között, nem írhatja felül azt a tényt esetünkben, hogy ilyen rendelkezés sem a támogatásra
vonatkozó szabályok között, sem a Bizottság határozatában nem szerepelt, így ennek figyelmen kívül hagyása nem valósíthatja
meg az EK 88. cikk (2) bekezdésének első albekezdése szerinti visszaélésszerű felhasználást anélkül, hogy ez meg ne kérdőjelezné
a Bizottság által e rendelkezés alapján gyakorolt felülvizsgálat kiszámíthatóságát.
Ebből következik, hogy Türingia joggal állítja, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát vétett, amikor úgy ítélte meg,
hogy egyedül az azok nyújtásakor előírt tilalom megsértése miatt a Türingia által nyújtott szubvenciókat és beruházási adókedvezményeket
az EK 88. cikk (2) bekezdésének első albekezdése értelmében visszaélésszerűen használták fel.
A fentek fényében – anélkül, hogy szükséges volna a Freistaat Thüringen által előadott további kifogások vizsgálata – a megtámadott
határozat 1. cikkének (1) bekezdését meg kell semmisíteni azon részében, amelyben a Bizottság a közös piaccal összeegyeztethetetlennek
ítélt támogatások között Freistaat Thüringen által nyújtott szubvenció és beruházási adókedvezmény címén megjelölt egy 63,45 millió DEM‑es
összeget.
b)     A Bajorország (az LfA) által nyújtott szubvenciókról és beruházási adókedvezményekről
A megtámadott határozat 93–95. preambulumbekezdéséből az derül ki, hogy a Bajorország által nyújtott szubvenciók és beruházási
adókedvezmények tekintetében a Bizottság a következő megállapításokat tette:
„[a] támogatás nem a CD‑üzem megépítésére irányuló beruházási projektnek hajtott előnyt, hanem a Pilz‑csoport egészének, tehát
azt […] az EK […] 88. cikk (2) bekezdése értelmében visszaélésszerűen használták fel.
Ez érvényes a teljes 19,42 millió DEM‑es összegre, amelyet a beruházási adókedvezményekről szóló törvény vagy a TIC‑program
rendelkezései alapján nyújtottak.
A német hatóságok arról tájékoztatták a Bizottságot, hogy megtették a német jogszabályok által előírt lépéseket annak érdekében,
hogy a Pilz‑csoport csődeljárása keretében a támogatás visszatérítésre kerüljön.”
Türingia joggal állítja e bizonytalan és nem túl részletes indokolásról, hogy az EK 253. cikkének megsértését jelenti, hiszen
egyáltalán nem tartalmaz utalást arra nézve, hogy a Bizottság milyen indokok alapján vélte úgy, hogy a Bajorország által nyújtott
szubvenciókat és beruházási adókedvezményeket a TIC‑program és a beruházási adókedvezményekről szóló törvény megsértésével
nyújtották.
Nem elegendő megállapítani, amint az a megtámadott határozat 95. preambulumbekezdéséből kiderül, hogy a német hatóságok tájékoztatták
a Bizottságot, hogy megtették a német jogszabályok által előírt lépéseket a támogatás visszatérítése érdekében. Függetlenül
attól, hogy a Bizottság ezen intézkedést egyáltalán tekintheti‑e úgy, hogy a német hatóságok ezzel elismerték a kérdéses támogatások
szabálytalan felhasználását, ez nem menti fel a Bizottságot az EK 253. cikk szerinti indokolási kötelezettsége alól, amely
itt a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetetlenségére vonatkozik.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból az olvasható ki, hogy az EK 253. cikk által előírt indoklásból világos és egyértelmű módon
ki kell tűnnie az aktust kibocsátó intézmény érvelésének oly módon, hogy egyrészről az érdekeltek a jogaik védelme érdekében
megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, és meggyőződhessenek arról, hogy a határozat megalapozott‑e, vagy sem, illetve
másrészről, hogy a közösségi bíróság jogi felülvizsgálatot gyakorolhasson (a Bíróság által a C‑350/88. sz., Delacre és társai
kontra Bizottság ügyben 1990. február 14‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑395. o.] 15. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlat). Emellett ami a hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett érdekeltek fogalmát illeti, a Bíróság megállapította,
hogy az indokolási kötelezettséget a címzettek vagy egyéb, a jogi aktus által az EK 230. cikk értelmében közvetlenül és személyükben
érintett személyeknek a magyarázathoz fűződő érdekei alapján kell megítélni (a Bíróság 296/82 és 318/82. sz., Hollandia és
Leeuwarder Papierwarenfabriek kontra Bizottság egyesített ügyekben 1985. március 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1985., 809. o.]
19. pontja, a fenti 127. pontban hivatkozott Confédération nationale du Crédit mutuel kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
68. pontja). Kitűnik tehát, hogy valamely, az állami támogatások tárgykörében hozott határozat indokolásának követelményét
nem csupán annak a tagállamnak az érdekeire tekintettel kell értékelni, amely a határozat címzettje, mivel ez az érdek szűkebb
körű lehet különleges körülmények hatására, mint amilyen egyes ténybeli vagy jogi kérdések vitatása a közigazgatási eljárás
során, vagy éppen ennek hiánya (a fenti 127. pontban hivatkozott British Airways és társai és British Midland Airways kontra
Bizottság ügyben 1998. június 25‑én hozott ítélet 92. pontja). Következésképpen amennyiben a megtámadott határozat a felperest
az EK 230. cikk negyedik albekezdése értelmében közvetlenül és személyében érinti, amint ez a helyzet Türingia esetében, joggal
kívánhatja meg, hogy e határozat indokolása az EK 253. cikknek való megfelelés érdekében tartalmazza valamennyi olyan ténybeli
és jogi elemet, amelyre alapították.
Ebből az következik, hogy a Bizottság megsértette az őt az EK 253. cikk alapján terhelő kötelezettséget, mivel nem jelölte
meg azon indokokat, amelyek alapján úgy ítélte meg, hogy a Bajorország által nyújtott szubvenciókat és beruházási adókedvezményeket
a TIC‑program és a beruházási adókedvezményekről szóló törvény megsértésével használták fel.
A fentiek fényében – anélkül, hogy szükséges volna a Türingia által e tekintetben előadott további kifogások vizsgálata –
a megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdését meg kell semmisíteni a Bajorország által nyújtott szubvencióra és beruházási
adókedvezményre vonatkozó részében.
E –
A THA által a Robotronnak és a közös vállalkozásnak nyújtott biztosítékról
1.     A felek érvei
Türingia állítása szerint a Bizottság tévesen állapította meg a megtámadott határozat 97–99. preambulumbekezdésében, hogy
a THA által nyújtott biztosíték és az ez alapján történő későbbi helytállás nem a Bizottság által előzőleg jóváhagyott támogatási
rendszerrel összeegyeztethető meglévő támogatás, hanem olyan új támogatás, amely összeegyeztethetetlen a közös piaccal. Először
is megállapítja, hogy mivel a THA a közös vállalkozás számára annak privatizációja megkönnyítése céljából képezte e biztosítékot,
ezt a biztosítékot az első és a második THA‑programnak megfelelően nyújtották (amelyeket a Bizottság 1991. szeptember 26‑i
és 1992. december 8‑i levelével hagyott jóvá), ezért meglévő támogatást jelent, nem újat. Megállapítja, hogy az első THA‑program
szövege világosan rendelkezik arról, hogy a THA jogosult volt olyan támogatásokat képezni, amely tulajdonában álló vállalkozások
kötelezettségeinek fedezésére szolgáltak, a „vállalkozások” kifejezés alatt pedig a leányvállalatokban és a közös vállalkozásokban
birtokolt részesedéseket is érteni kell. Állítása szerint pontosan erről van szó a jelen esetben, mivel a Robotron és a közös
vállalkozás javára képzett biztosíték lehetővé tette a Robotron – egy közvállalkozás – többségi tulajdonában lévő üzletrészek
átadását a PBK – egy magánvállalkozás – részére úgy, hogy kizárta az első részéről az esetleges kártérítési igényeket. Emellett
azt állítja, hogy Robotron igazgatótanácsa elnökének nyilatkozatai – amelyeket a Bizottság a megtámadott határozat 98. preambulumbekezdésében
idéz annak bizonyítékául, hogy a THA célja kezdettől a Robotron felszámolása, és nem privatizációja volt –, nem bírnak jelentőséggel,
mivel azokat nem a biztosíték nyújtásakor tették, hanem később, amikor a Robotron felszámolása szóba került. Türingia álláspontja
szerint a közös vállalkozás létrehozásáról szóló szerződések aláírására és a biztosíték nyújtására jóval Németország újraegyesítését
megelőzően került sor, vagyis egy olyan időpontban, amikor egyrészt a Robotron még ténylegesen bízott benne, hogy egyszer
még – a közös vállalkozáson keresztül – a piacgazdaság részese és a korábbi Német Demokratikus Köztársaságban a CD‑gyártásban
vezető lehet, másrészt az esetleges felszámolás nem volt aktuális.
Türingia másodrészt vitatja a Bizottság azon állítását, mely szerint a THA‑programokat – beleértve azon részüket, amelyekben
az e programokban foglalt különböző támogatások nyújtásának feltételeit rendezik – megszorítóan kellene értelmezni. Azt állítja,
hogy egyrészt – amint bizonyította – a Robotronnak és a közös vállalkozásnak nyújtott biztosíték minden kétséget kizáróan
megfelelt a THA‑programban a támogatások nyújtására meghatározott feltételeknek, még ha azokat megszorítóan kell is értelmezni,
a Bizottság ezen álláspontja nem veszi figyelembe azt a tényt, hogy amikor a Bizottság a programokat jóváhagyta, valamennyi
érintett fél – ideértve a Bizottságot is – egyetértett abban, hogy a THA‑ban foglalt, példátlan feladat a közösségi jog támogatások
vizsgálatára vonatkozó szabályainak nagyvonalú alkalmazását kívánta meg (lásd Van Miert, K.:
Markt, Macht, Wettbewerb. Meine Erfarungen als Kommissar in Brüssel
, Deutsche Verlaganstalt Stuttgart/München, 2000, 243. és azt követő oldalak). Állítása szerint a Bizottság nem módosíthatja
egyoldalúan ezt a megállapodást.
Harmadrészt, Türingia azt állítja, hogy a biztosítékot Németország újraegyesítését megelőzően képezték, így azt vagy nem lehet
állami támogatásnak tekinteni, vagy olyan támogatásnak kell tekinteni, amely már létezett az újraegyesítést megelőzően, ami
a Szerződés rendelkezéseinek hatályát kiterjesztette a korábbi Német Demokratikus Köztársaság területére.
Negyedrészt, a biztosíték lehívása tekintetében Türingia azt állítja, hogy a THA által a reorganizációs megállapodás keretében
kifizetett 120 millió DEM nem jelent állami támogatást, mivel a THA e tekintetben úgy járt el, mint ahogy hasonló helyzetben
a piacgazdaság keretei között egy magánbefektető is eljárna. Türingia megállapítja, hogy e kifizetés lehetővé tette, hogy
véglegesen szabaduljon a több mint 160 millió DEM‑es biztosíték jelentette kötelemből, így 40 millió DEM‑et takarított meg.
Ötödrészt, Türingia úgy véli, a THA biztosítéka által garantált hitelekkel történő visszaélés a Pilz‑csoport javára nem kérdőjelezi
meg azt a tényt, hogy e támogatás eredetileg összeegyeztethető volt a közös piaccal. Türingia szerint csak azáltal váltak
visszaélésszerűen felhasznált támogatássá, és így a közös piaccal összeegyeztethetetlenné, hogy e pénzeszközöket a Pilz‑csoport
nem az albrechtsi CD‑üzem megépítésére használta fel. Emellett megállapítja, hogy a pénzeszközök e részéből nem a közös vállalkozás
részesült, hanem a Pilz‑csoport, és ezért kizárólag ez utóbbitól kell azt visszakövetelni.
Hatodrészt, Türingia megállapítja, hogy az ODS állításával ellentétben a Bizottság 1991. szeptember 18‑i sajtóközleményében
nem állította azt, hogy a közös vállalkozások ki vannak zárva a THA‑programból, és hogy a THA‑programra vonatkozó szabályokat
megszorítóan kell értelmezni. Ezzel összhangban Türingia úgy véli, az ODS által hivatkozott, Schütte által jegyzett cikk nem
bizonyítja, hogy az e programra vonatkozó szabályokat megszorítóan kellene értelmezni, mivel a szerző csak annyit állított,
hogy a THA biztosítékot nyújthat azon vállalkozásoknak, amelyek tulajdonában állnak – és éppen ez a helyzet a közös vállalkozás
esetében. Türingia szerint mindez azt jelenti, hogy a THA nyújthatott biztosítékot azon tevékenységek tekintetében, amelyek
tulajdonrésze körébe estek.
Végül, Türingia azt állítja, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét, mivel nem jelölte meg azokat az okokat,
amelyek miatt a THA által a biztosíték címén tett intézkedések állami támogatásnak minősültek volna. Állítása szerint ez az
indokolás annál is inkább szükséges lett volna, mivel a THA ekkor a piac szabályainak megfelelően járt el. A határozat azért
is sérti az indokolási kötelezettséget, mert nem jelöli meg azt, hogy a Bizottság miért véli úgy, hogy a biztosíték nem egyeztethető
össze a THA‑programmal, és hogy miért volnának rá alkalmazandóak az állami támogatások vizsgálatára vonatkozó közösségi szabályok,
annak ellenére, hogy e kötelezettségvállalást azt megelőzően írták alá, hogy e szabályok hatálya kiterjedt volna a korábbi
Német Demokratikus Köztársaság területére.
A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, vitatja, hogy mérlegelési hibát vétett volna, és hogy megsértette volna
indokolási kötelezettségét, amikor a megtámadott határozat 97–99. preambulumbekezdésében azt állapította meg, hogy a THA biztosítéka
összeegyeztethetetlen a közös piaccal.
Először is azt állítja, hogy Türingia tévesen véli úgy, hogy a közös vállalkozásnak nyújtott biztosíték összeegyeztethető
volt a THA‑programokkal. Szerinte a THA‑programok eltérést jelentenek azon általános szabálytól, amelynek értelmében egy vállalkozás
privatizációját szolgáló, állam által nyújtott támogatások olyan állami támogatásnak minősülnek, amelyek fő szabályként összeegyeztethetetlenek
a közös piaccal.
A Bizottság szerint Türingia nem ismeri el a „privatizáció” fogalmának e megszorító értelmezését, amikor azt állítja, hogy
a THA‑program hatálya alá tartoznak az olyan, egy közös vállalkozás számára kedvező intézkedések, amelyek egy részes közvállalkozás
privatizációja érdekében történnek. A THA‑programok nem rendelkeznek olyan eltérésről, amely egy közös vállalkozás privatizációjával
lenne kapcsolatos (az eljárást megindító határozat 3.1.1. pontja). A Bizottság szerint ennek az a magyarázata, hogy egy közös
vállalkozás helyzete jelentősen különbözik egy közvállalkozásétól, amely állami biztosíték nélkül nem rendelkezik hozzáféréssel
a magán‑tőkepiacokhoz, hiszen egy közös vállalkozás fizetőképessége nemcsak azon közvállalkozástól függ, amelynek részben
tulajdonában áll, hanem magántulajdonosaitól is. Következésképpen a Bizottság úgy véli, hogy a THA‑program szabályainak alkalmazása
szempontjából döntő feltétel nem teljesül egy közös vállalkozás útján történő privatizáció esetében, mivel az ilyen vállalkozásnak
nyújtott támogatás révén annak magántulajdonosai is előnyhöz jutnak, annak ellenére, hogy ezek helyzete eltér a THA tulajdonában
álló vállalkozásokra jellemző sajátos helyzettől. A Bizottság szerint ez a megállapítás még inkább helytálló abban az esetben,
ha – mint a jelen esetben is – egy központosított pénzgazdálkodási rendszer a közös vállalkozáson belül felerősíti annak kockázatát,
hogy az állami támogatásokkal a magántulajdonosok javára visszaélnek.
Másrészt, a Bizottság úgy véli, hogy Türingia megállapításai a közös vállalkozás létrehozásának gazdasági szükségességét tekintve
nem relevánsak. Még ha a két vállalkozás egyesülése gazdasági logikát követett volna is, ez közömbös azon kérdés szempontjából,
hogy a közös vállalkozás érdekében tett intézkedések a THA‑program hatálya alá tartoznak‑e. Állítása szerint ugyanez érvényes
Türingia azon megállapítására, mely szerint a Robotron már az újraegyesítést megelőzően kötelezettséget vállalt a közös vállalkozás
létrehozására. Szerinte az egyedüli döntő tényező a kedvezményezett vállalkozás helyzete a támogatás nyújtásának időpontjában.
Harmadrészt, a Bizottság vitatja Türingia azon állítását, mely szerint a THA biztosítékát Németország újraegyesítését megelőzően
nyújtották volna, és ezért az vagy nem minősül támogatásnak, vagy meglévő támogatásnak minősül. Megállapítja, hogy a támogatást
1992‑ben, vagyis az újraegyesítést követően nyújtották.
Negyedsorban, a Bizottság úgy véli, Türingia tévesen állítja, hogy a 120 millió DEM átutalása a bankoknak nem minősül támogatásnak,
mivel az állítólag megfelelt egy magánbefektető által a piacgazdaságban követett logikának. A Bizottság állítása szerint ha
egy biztosíték állami támogatásnak minősül, akkor nincs jelentősége, hogy a támogatás nyújtója később a piaci logikával összhangban
járt el (az Elsőfokú Bíróság által a T‑234/95. sz., DSG kontra Bizottság ügyben 2000. június 29‑én hozott ítélet [EBHT 2000.,
II‑2603. o.] 162. pontja). Emellett rámutat, hogy a megtámadott határozat 99. preambulumbekezdésében kifejezetten figyelembe
vette, hogy a THA csak 120 millió DEM‑et folyósított, hiszen csak ezen összeg tekintetében rendelte el a visszatérítést.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Türingia a THA által nyújtott biztosíték kapcsán mérlegelési hibára és az indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozik.
E tekintetben fel kell idézni, hogy a Bizottság a megtámadott határozat 97–99. preambulumbekezdésében kifejtette azon érveit,
amelyek alapján arra a következtetésre jutott, hogy a THA által nyújtott, 190 millió DEM összegű támogatást az EK‑Szerződéssel
összeegyeztethetetlen támogatásnak kell minősíteni.
Először is megállapította, hogy az eljárást megindító határozatban kifejezte kételyeit azt illetően, hogy a THA által nyújtott
biztosíték, amely 190 millió DEM‑t garantált, és amelyből 120 millió DEM‑et le is hívtak, esetleg nem tartozik az első vagy
a második THA‑program hatálya alá (a megtámadott határozat 97. preambulumbekezdése). A megtámadott határozat 98. preambulumbekezdésében
a következőket állapította meg:
„E kételyek felerősödtek az eljárás során, különösen a Robotron igazgatótanácsának elnöki székébe a THA által annak idején
kinevezett Henzler úr álláspontja nyomán […] melyet a német igazságügyi hatóságokkal szemben fejtett ki. Henzler úr azt állította,
hogy a cél kezdettől fogva a Robotron […] felszámolása volt, kis vállalkozásokra darabolva, amelyeket később privatizálni
lehetett volna. Egy ilyen nagyságrendű beruházás nem felelt volna meg e célnak. A Robotron saját tőkéjének rendelkezésre bocsátása
érdekében 20 millió DEM összegű hitel felvételére kényszerült, ami ellentmondott a megfelelő gazdálkodásra vonatkozó elveknek.
Mint a Robotron vezetője úgy vélte, a Robotron nem volt birtokában a megfelelő kompetenciának a CD‑gyártás terén, ez a magyarázat
arra, hogy a Robotron csak azzal a feltétellel írta alá a szerződéseket, hogy a Pilz az üzem elkészültét követően visszavásárolja
a Robotron tulajdonrészét annak névértékén, beleértve az esedékes bankkamatokat is.”
Először is, mint megalapozatlant, el kell utasítani Türingia azon érvelését, mely szerint a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési
hibát vétett, amikor úgy ítélte meg, hogy a vitatott biztosítékot nem az első és második THA‑programmal összhangban nyújtották.
Ugyanis, amint az a Bíróság által a C‑277/00. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet (EBHT 2004.,
I‑3963. o.) 22–24. pontjából következik, a THA tevékenységeinek a Bizottság által elfogadott keretszabályozása egy sor eltérést
tartalmaz az EK 87. cikk (1) bekezdésében meghatározott, az állami támogatások közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét
jelentő alapelvtől. Ezen eltérések elfogadásával a Bizottság célja a THA – a maga nemében egyedülálló szervezet – feladatának
megkönnyítése volt, mely a korábbi Német Demokratikus Köztársaság vállalkozásainak szerkezetátalakítása és e vállalkozásoknak
a tervgazdaságból a piacgazdaságba történő átmenetének biztosítása volt. Mindebből az következik, hogy a THA támogatási programok
keretében a „privatizáció” fogalmát – mint az EK 87. cikk (1) bekezdésében meghatározott, az állami támogatások közös piaccal
való összeegyeztethetetlenségét jelentő alapelvtől való eltérést jelentő szabályozás alkalmazásának feltételét – megszorítóan
kell értelmezni. Ezen értelmezés körében az e szabályozás értelmében vett privatizáció csak akkor engedhető meg, ha egy magánbefektető
olyan tulajdonrészt szerez egy már létező közvállalkozásban, amely lehetővé teszi e vállalkozás irányításának átszállását.
E tekintetben ugyancsak fel kell idézni, hogy a Bizottság 1991. szeptember 26‑i levele, amellyel az első THA‑programot jóváhagyta,
a privatizáció keretében nyújtott támogatások előzetes jóváhagyásának feltételeként egyértelműen megjelölte, hogy e támogatásoknak
az érintett vállalkozás korábbi tevékenysége folytatásának biztosítását kell szolgálnia.
Hangsúlyozni kell, hogy a jelen esetben a THA biztosítékát egy új tevékenység, nevezetesen CD‑gyártást folytatni kívánó vállalkozás
Türingiában történő létrehozása céljából nyújtották, amelyet egy közös vállalkozás formájában kívántak létrehozni, amelynek
egyik tagja a korábbi Német Demokratikus Köztársaság egy vállalkozása, másik tagja pedig a Németországi Szövetségi Köztársaság
egy vállalkozása. Nyilvánvaló, hogy egy ilyen ügylet nem tekinthető privatizációnak a THA fent ismertetett programjai értelmében.
Ellentétben az e programok alá tartozó privatizációval, amely egy vállalkozásnak a tervgazdaságból a piacgazdaságba történő
átmenetét szolgálja, az új vállalkozás létrehozása lehetővé teszi egy új üzleti terv végrehajtását új eszközök bevonásával
és új kereskedelmi tevékenység folytatásával.
El kell utasítani Türingia azon megállapítását is, mely szerint a biztosítékot azt megelőzően nyújtották, hogy a Szerződés
rendelkezései hatályba léptek volna az új Landokban, azaz 1990. október 3‑a előtt. Egyrészt erre vonatkozóan nincs írásos
bizonyíték, másrészt viszont a német hatóságok 1995. március 3‑i leveléből az derül ki, hogy a biztosítékot 1992‑ben nyújtották.
A fentiekből az következik, hogy a Bizottság helyesen állapította meg azt, hogy a THA biztosítékát nem az első és a második
THA‑programmal összhangban nyújtották, és hogy ezért nem tekinthető meglévő támogatásnak. Következésképpen a nyilvánvaló mérlegelési
hibára alapított jogalapot, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
Ugyancsak a fentiekből következik az, hogy Türingia állításával szemben a Bizottság kellően indokolta határozatát e tekintetben.
Amint az az ügy irataiból kiderül, meg kell állapítani, hogy a közigazgatási eljárás során és az eljárást megindító határozat
3.1.1. pontjában tett előzetes megállapítások nyomán sem a Németországi Szövetségi Köztársaság, sem Türingia nem mutatott
fel semmit – leszámítva azon érvelést, mely szerint a nyújtott biztosíték a Bizottság által jóváhagyott első és második THA‑program
hatálya alá tartozott –, ami azt bizonyította volna, hogy nem támogatásról van szó, vagy hogy legalábbis e támogatás összeegyeztethető
a közös piaccal, és nem visszaélésszerűen került felhasználásra. Csak a bírósági eljárás során hivatkozott Türingia olyan
tényezőkre, amelyekkel bizonyítani kívánta, hogy szóban forgó támogatások nyújtása egy, a piacgazdaságban működő magánbefektető
eljárásának felelt meg. Mivel azonban a közigazgatási eljárás során nem hivatkoztak ilyen tényezőkre, amelyek tekintetében
a bizonyítás terhe a Németországi Szövetségi Köztársaságra hárul, az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint a Bizottság jogszerűen
korlátozhatta indokolását a megtámadott határozatban azon tényezőre, hogy a támogatás nem volt összhangban a THA‑programok
jóváhagyásáról szóló levelében foglalt feltételekkel (ilyen értelemben lásd a Bíróság által a C‑261/89. sz., Olaszország kontra
Bizottság ügyben 1991. október 3‑án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑4437. o.] 20. és azt követő pontjait).
Következésképpen az indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalapnak sem lehet helyt adni.
A fentiek fényében az e támogatások vonatkozásában Türingia által előterjesztett jogalapokat, mint megalapozatlanokat, el
kell utasítani.
F –
A TAB által a PA‑nak nyújtott 25 millió DEM‑es hitelről
1.     A felek érvei
Türingia úgy véli, hogy a Bizottság tévesen állapította meg a megtámadott határozat 33. preambulumbekezdésében, hogy a TAB
a PA‑nak 25 millió DEM‑es hitelt nyújtott abból a célból, hogy ez áthidalja az utóbbi fizetési nehézségeit. Megállapítja,
hogy amint az a német hatóságok 1995. március 3‑i és 1996. január 18‑i leveleiből is kiderül, e hitel kizárólag azt a célt
szolgálta, hogy a reorganizációs megállapodás keretében visszafizetésre kerüljön azon bankhitelek egy része, amelyeket a THA
biztosítéka garantált. Később vitatja, hogy ez a hitel állami támogatásnak minősülne, és még inkább azt, hogy olyan új támogatásról
lenne szó, amely a közös piaccal összeegyeztethetetlen. Azt állítja, hogy mivel e hitelt abból a célból folyósították, hogy
a THA biztosítéka által garantált bankhitelek egy részét visszafizessék, és mivel a Bizottság szerint ez a biztosíték állami
támogatásnak minősül, a Bizottság tévesen gondolja azt, hogy az e biztosíték lehívása keretében kifizetett összegek szintén
állami támogatásnak minősülnek, hiszen ebben az esetben ugyanazon összeget kétszer is állami támogatásnak minősítené. Emellett
úgy véli, hogy ha a biztosíték nyújtása – amint ezt már bizonyította – a Szerződéssel összeegyeztethető meglévő támogatásnak
minősül, ugyanez igaz a szóban forgó pénzügyi támogatásra, amelyet a biztosítékból eredő kötelezettségek teljesítése érdekében
folyósítottak. Elismeri ugyanakkor, hogy ez a következtetés értelemszerűen csak annyiban helytálló, ha a THA által nyújtott
biztosíték által garantált hitelek valóban az albrechtsi CD‑üzem megépítését szolgálták. Emellett Türingia megállapítja, hogy
a 25 millió DEM‑es hitelt nem lehet szerkezetátalakítási támogatásnak minősíteni, mivel a szóban forgó támogatás nyújtásának
időpontjában a PA nem küzdött nehézségekkel. Végül azt állítja, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét, amennyiben
nem jelölte meg azokat az indokokat, amelyek alapján azt állapította meg, hogy a 25 millió DEM‑es hitel a PA‑nak és az albrechtsi
CD‑üzemnek nyújtott állami támogatás, miközben e hitelek nem szolgáltak más célt, csak az albrechtsi CD‑üzem megépítése érdekében
felvett és kizárólag a Pilz Constructionnak folyósított bankhitelek visszafizetését.
A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a szóban forgó támogatással összefüggésben
előadott érvelést, mint megalapozatlant, el kell utasítani. Először is megjegyzi, még ha a német hatóságok 1995. március 3‑i
levele a szóban forgó hiteleket a tartozások visszafizetésére szolgáló kölcsönnek minősítik is, a megfelelő összegeket mindenesetre
egy, az 1997. április 17‑i levélben szereplő táblázatban az „eszközök” címszó alá sorolták. A Bizottság ezt követően rámutat,
hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az állam által nyújtott pénzügyi támogatás célja közömbös a támogatáskénti
minősítés szempontjából, mivel kizárólag az intézkedés jelentette kedvező hatás számít. Ugyancsak megjegyzi, hogy az a tény,
hogy a THA oldalán más közjogi szervek (a TIB és az LfA) is felléptek a biztosítékból eredő kötelezettségek teljesítése érdekében,
nem befolyásolja a THA biztosítékának állami támogatásként való minősítésének és a közös piaccal való összeegyeztethetőségének
kérdését. A Bizottság szerint e fellépések egyetlen következménye az volt, hogy a THA‑nak 156 millió DEM helyett 120 milliót
kellett kifizetnie.
Végül vitatja, hogy megsértette volna indokolási kötelezettségét e pénzügyi támogatás vonatkozásában. A Bizottság azt állítja,
hogy mivel e támogatást az eljárást megindító határozatban már eleve jogellenes szerkezetátalakítási támogatásnak minősítette,
és mivel nem kapott ezt megkérdőjelező információkat, nem volt semmi oka arra, hogy a megtámadott határozatban ettől eltérő
megállapításra jusson. Különösen arra mutat rá, hogy mivel a német hatóságok által nyújtott információkból az derült ki, hogy
a PA nehézségekkel küzdő vállalkozás volt (lásd az 1996. január 18‑i és az 1997. április 17‑i leveleket), e támogatást a megmentési
célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás fényében vizsgálta, és azt állapította meg, hogy jogellenes
szerkezetátalakítási támogatásról volt szó, mivel nem állt rendelkezésre olyan terv, amely ésszerű határidőn belül biztosította
volna a vállalkozás rentabilitását és életképességét (a megtámadott határozat 104–111. preambulumbekezdése).
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Türingia a szóban forgó pénzügyi támogatással kapcsolatban ténybeli tévedésre, nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási
kötelezettség megsértésére hivatkozik.
Fel kell idézni, hogy a megtámadott határozat 33. preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy „[a] fizetési nehézségek
áthidalása érdekében a TAB a PA részére már 1993 októberében engedélyezett egy 25 millió DEM‑es kamatozó hitelt, amelyet 1994
márciusában egy 20 millió DEM‑es hitel követett, amelynek a célja a THA által garantált hitel visszafizetése volt”. Ezt követően
a megtámadott határozat 104–111. preambulumbekezdésében kifejti azon indokokat, amelyek alapján úgy ítélte meg, hogy e támogatást
olyan szerkezetátalakítási támogatásnak kell tekintetni, amelyet a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról
szóló iránymutatást megsértve nyújtottak, és hogy ezért az a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatás.
Türingia szerint ez a megállapítás ténybeli tévedésen alapul, mivel a TAB által nyújtott 25 millió DEM‑es hitel célja nem
a fizetési nehézségek áthidalása volt, hanem kizárólag a reorganizációs megállapodás keretében a THA biztosítéka által garantált
bankhitelek egy részének visszafizetését szolgálta.
E tekintetben fel kell idézni, hogy az eljárást megindító határozat 2.2.2. pontjának (1) bekezdésében a Bizottság jelezte,
hogy „1993. szeptember 29‑én a TAB a közös vállalkozásnak 20 millió [DEM] összegű hitelt nyújtott 7%‑os kamattal, legkésőbb
1996. március 21‑i visszafizetéssel a fizetési nehézségek áthidalására, valamint egy 25 millió [DEM] összegű hitelt 7%‑os
kamattal, legkésőbb 1996. március 31‑i visszafizetéssel a THA által garantált hitelek visszafizetésére”. Ezt a ténymegállapítást,
amely különbözik a megtámadott határozat 33. preambulumbekezdésében szereplőtől, az ügy iratai alátámasztják. A német hatóságok
1995. március 3‑i és 1996. január 18‑i leveleiből ugyanis az derül ki, hogy a 25 millió DEM‑es hitelt 1994 márciusában a THA
által garantált hitelek egy részének visszafizetéséhez nyújtották. Emellett az érintett felek által a formális eljárás megindítását
követően tett nyilatkozatokból nem derül ki, hogy ezek kérték volna ezen, az eljárást megindító határozatban szereplő tényállítás
helyesbítését.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy azon információk alapján, amelyekkel a megtámadott határozat elfogadásának
időpontjában rendelkezett, a Bizottságnak tudnia kellett, hogy a 25 millió DEM‑es hitel nem a fizetési nehézségek áthidalását
szolgálta 1993 októberében, hanem azt 1994 márciusában nyújtották a THA által garantált hitelek egy részének visszafizetéséhez.
Következésképpen a Bizottság ténybeli hibát vétett e pénzügyi támogatás tekintetében.
Mindenesetre az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy még ha egy vitatott jogi aktus preambulumbekezdése hibás
ténybeli állítást is tartalmaz, e fogyatékosság nem vezet a jogi aktus megsemmisítéséhez, ha a megtámadott határozat egyéb
preambulumbekezdései tartalmaznak olyan indokokat, amelyek megalapozottságát alátámasztják (lásd ilyen értelemben az Elsőfokú
Bíróság által a T‑129/95., T‑2/96. és T‑97/96. sz., Neue Maxhütte Stahlwerke et Lech-Stahlwerke kontra Bizottság ügyben 1999.
január 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., II‑17. o.] 160. pontját és a T‑35/01. sz., Shanghai Teraoka Electronic kontra Bizottság
ügyben 2004. október 28‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban nem tették közzé] 167. és azt követő pontjait). A jelen ügyben a TAB
által 1993 szeptemberében és 1994 márciusában nyújtott hitelek összegének összekeverése nem volt kihatással e támogatások
Bizottság általi megítélésére. Ugyanis a Bizottság által e támogatások közös piaccal fennálló összeegyeztethetőségének vizsgálata
kapcsán előadott érvek azonosak, nevezetesen a Bizottság információi szerint e támogatásokat a megmentési célú és szerkezetátalakítási
támogatásokról szóló iránymutatást megsértve nyújtották. Így a fent bemutatott, a 20 millió DEM‑es és a 25 millió DEM‑es hitelt
érintő ténybeli tévedés nem igazolja a megtámadott határozat e tekintetben történő megsemmisítését.
Másodsorban Türingia vitatja, hogy a 25 millió DEM‑es hitel állami támogatásnak minősülne, és még inkább azt, hogy olyan új
támogatásról lenne szó, amely a közös piaccal összeegyeztethetetlen. Azt állítja, hogy mivel e hitelt abból a célból folyósították,
hogy a THA biztosítéka által garantált bankhitelek egy részét visszafizessék, és mivel a Bizottság szerint ez a biztosíték
állami támogatásnak minősül, a Bizottság tévesen gondolja azt, hogy az e biztosíték lehívása keretében kifizetett összegek
szintén állami támogatásnak minősülnek, hiszen ebben az esetben ugyanazon összeget kétszer is állami támogatásnak minősítené.
Ez az érvelés nem foghat helyt.
Egyrészt meg kell állapítani, hogy – amint az a megtámadott határozat 90. preambulumbekezdéséből kitűnik – a THA által nyújtott
biztosíték teljes összegéből, nevezetesen 190 millió DEM‑ből, kizárólag „azon 120 millió DEM‑es összeget kell visszatéríteni,
amelyre vonatkozóan a biztosítékot érvényesítették, mivel csak ez került kifizetésre”. E körülmények között a 25 millió DEM‑es
hitel állami támogatásnak minősítése nem veti fel a kétszeres minősítést azon támogatással összevetve, amelyet az említett
biztosíték címén vettek figyelembe.
Másrészt hangsúlyozni kell, hogy –  amint az a fenti 175–179. pontból kitűnik – a THA biztosítékát nem az első és második
THA‑programmal összeegyeztethető módon nyújtották, ezért az nem minősíthető meglévő támogatásnak. Emellett még ha a THA biztosítéka
ilyennek minősülne is, e minősítés önmagában nem teszi lehetővé azon következtetés levonását, hogy meglévő támogatásnak minősülne
egy, a PA‑nak egy közvállalkozás által abból a célból nyújtott hitel, hogy az e biztosíték által garantált hitelek egy részét
visszafizesse.
Emellett el kell utasítani Türingia azon érvét, mely szerint a 25 millió DEM‑es hitelt nem lehet szerkezetátalakítási támogatásnak
minősíteni, mivel a szóban forgó támogatás nyújtásának időpontjában a PA nem küzdött nehézségekkel.
Előszor is a felek nem vitatják, hogy a reorganizációs megállapodás 1994 márciusában történő megkötését megelőzően a PA pénzügyi
helyzete tragikus volt. Amint az a német hatóságok 1995. március 3‑i leveléből kitűnik, a vállalkozás eladásainak visszaesése
és termelési kapacitásainak gyenge kihasználtsága jelentős veszteségeket eredményezett, és fizetőképességének drámai mértékű
romlásához vezetett. Ezt a helyzetet igazolja a TAB által 1993 októberében nyújtott támogatás is, amely a fizetési nehézségek
áthidalására szolgált.
Emellett meg kell állapítani, hogy – amint az Türingia írásbeli beadványaiból kitűnik – éppen e helyzet orvosolása érdekében
írták alá mind a magán‑, mind a közjogi szervek 1994. március 7‑én a reorganizációs megállapodást. E megállapodás célja ugyanis
a PA tartozásainak jelentős csökkentése volt túlélésének biztosítása érdekében. A körben a messze legfontosabb intézkedés
a THA által a biztosíték keretében való helytállás volt 120 millió DEM összeggel. Ez az összeg, valamint a TIB és a TAB által
a PA‑nak nyújtott egyéb hitelek lehetővé tették a közös vállalkozásnak nyújtott bankhitelek nagy részének visszafizetését.
A TAB, a TIB és az LfA ugyancsak különféle intézkedéseket foganatosított egyrészt a PBK‑nak nyújtott bankhitelek fennmaradó
részének visszafizetése, másrészt a PA fizetőképességének helyreállítása érdekében.
Így mindezen tényezők alapján a Bizottság joggal jutott arra a következtetésre a megtámadott határozatban, hogy a 25 millió DEM‑es
hitel nyújtásakor a PA fizetési nehézségekkel küzdött. Ezt nem gyengíti Türingia azon állítása, mely szerint a reorganizációs
megállapodás nyomán tett különféle intézkedések következtében a vállalkozás pénzügyi helyzete igen pozitívnak mutatkozott.
Ugyanis a PA szerkezetátalakításának alapjául szolgáló körülmények ismeretében a Bizottság logikusan következtethetett arra,
hogy ez a tényező önmagában nem lehetett elegendő annak megállapításához, hogy a PA már nem volt nehéz helyzetben. Ez a következtetés
annál is inkább adódhatott, hogy később nyilvánvalóvá vált, a társaság könyveiben szereplő eszközök értéke jelentős mértékben
felül volt értékelve. Emellett – amint az a megtámadott határozat 36. és 37. preambulumbekezdéséből kitűnik – a reorganizációs
megállapodás megkötését követően alig hat hónappal a PA újra fizetési nehézségekkel nézett szembe, ami arra kényszerítette
a TAB‑ot és az LfA‑t, hogy újabb hiteleket nyújtson neki. Egyébként – amint azt maga Türingia is hangsúlyozza keresetlevelének
356. és 360. pontjában – a PA‑t a Pilz‑csoport közvetlenül fenyegető csődjéből, valamint azon tényből eredő kockázat is terhelte,
hogy a Pilz‑csoport vállalkozásaival szemben fennálló követeléseit behajthatatlannak kellett minősíteni.
Egyebekben az Elsőfokú Bíróság rámutat, hogy a reorganizációs megállapodás megkötésének időpontjában a közjogi szervek még
nem tudtak a különböző könyvelési manipulációkról, és arról, hogy a támogatásokkal a Pilz‑csoport visszaélt. Ugyanakkor ezen
ismeretek hiánya nem teszi lehetővé azon következtetés levonását, hogy a különböző támogatások nyújtásának időpontjában ezek
a szervezetek úgy vélhették, hogy ezen intézkedéseket követően a PA már nem volt nehéz helyzetben. Hangsúlyozni kell, hogy
a reorganizációs megállapodás megkötésének időpontjában a PA‑t jellemző katasztrofális helyzet ismeretében bármely, a piacgazdaságban
tevékenykedő, kellően körültekintő befektető először is alaposan tanulmányozta volna a vállalkozás gazdasági helyzetét, és
megkövetelte volna egy életképes szerkezetátalakítási terv elkészítését, mielőtt ilyen nagyságrendű hiteleket nyújt neki,
és
a fortiori,
mielőtt felvásárolja. Meg kell állapítani, hogy a Bizottság több felhívása ellenére a német hatóságok nem nyújtottak tájékoztatást
arról, hogy bármilyen szerkezetátalakítási terv készült volna (a megtámadott határozat 108. preambulumbekezdése). Ilyen körülmények
között Türingia nem hivatkozhat e közjogi szervek ismereteinek hiányára azon állításának alátámasztása érdekében, mely szerint
az 1994 márciusában rendelkezésükre álló információk alapján azt gondolhatták, hogy a PA nem nehéz helyzetben lévő vállalkozás.
Ilyen körülmények között a Bizottság joggal állapította meg, hogy a szerkezetátalakítási támogatások nyújtásának időpontjában
a PA nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak minősült, és hogy következésképpen a 25 millió DEM‑es hitelt a megmentési célú és
szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás fényében kellett megítélnie.
Végül Türingia tévesen hivatkozik az indokolási kötelezettség megsértésére. Igaz ugyan, hogy a megtámadott határozat csak
kevés jelzést tartalmaz arra nézve, hogy milyen indokok alapján kell a PA‑t nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak tekinteni,
ugyanakkor az eljárást megindító határozatban a Bizottság világosan jelezte, hogy „a vitatott határozatok célja nyilvánvalóan
nem a regionális fejlődés elősegítése [volt], hanem a nehéz helyzetben lévő vállalkozások szanálása és szerkezetátalakítása”,
így ahhoz, hogy a közös piaccal összeegyeztethető támogatásnak minősülhessenek, meg kellett volna felelniük a megmentési célú
és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatásban foglalt feltételeknek. Meg kell azonban állapítani, hogy az érintett
felek e minősítésre nem reagáltak. Ebből az következik, hogy a Bizottság nem volt köteles tovább részletezni e kérdést a megtámadott
határozatban. Ez a megállapítás annál is inkább adódik, mivel az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében nincs előírva, hogy
az indokolásnak minden vonatkozó ténybeli és jogi elemet fel kellene tüntetnie, mivel azt a kérdést, hogy valamely jogi aktus
indokolása megfelel‑e az EK 253. cikkében foglalt előírásoknak, annak összefüggéseire és az adott tárgykörre vonatkozó jogszabályok
egészére figyelemmel kell vizsgálni (a Bíróság által a C‑367/95. P. sz., Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben
1998. április 2‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑1719. o.] 63. pontja). Ugyanezen okokból kifolyólag, és Türingia érvelésével
szemben a Bizottság nem volt köteles arra, hogy a megtámadott határozatban bemutassa azon indokokat, amelyek alapján arra
a következtetésre jutott, hogy többek között a 25 millió DEM‑es hitel olyan támogatást jelentett, amelynek kedvezményezettje
az albrechtsi CD‑üzem.
A fentiek fényében az e támogatások vonatkozásában Türingia által előterjesztett jogalapokat, mint megalapozatlanokat, el
kell utasítani.
G –
A TAB által a PA‑nak nyújtott 20 millió DEM‑es hitelről
1.     A felek érvei
Türingia először is azt állítja, hogy a Bizottság által a megtámadott határozat 33. preambulumbekezdésében tett megállapítással
ellentétben a 20 millió DEM‑es hitelt a TAB a PA‑nak 1993 októberében nyújtotta, nem 1994 márciusában. Emellett hangsúlyozza,
hogy ez a hitel az utóbbi fizetőképességének helyreállítását szolgálta, nem pedig a THA biztosítéka által garantált bankhitelek
egy részének visszafizetését. Állítása szerint a megtámadott határozat sérti az EK 87. cikk (1) bekezdését annak megállapításával,
hogy e hitel a PA‑nak nyújtott állami támogatás, amelyet ez utóbbi köteles visszafizetni. Úgy véli, hogy a Bizottság által
a megtámadott határozatban tett megállapítással ellentétben e hitelt nem a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról
szóló iránymutatás fényében kell vizsgálni, mivel a PA nem volt ilyen helyzetben. Emellett azt állítja, hogy a Bizottság megsértette
indokolási kötelezettségét, amennyiben nem jelölte meg azokat az indokokat, amelyek alapján azt állapította meg, hogy az albrechtsi
CD‑üzem volt e pénzügyi támogatás kedvezményezettje, és hogy az olyan, állami alapokból juttatott előnyt jelent, amelyet a
megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás fényében kell vizsgálni.
A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a szóban forgó pénzügyi támogatással összefüggésben
előadott érvelést, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Meg kell állapítani, hogy a Türingia által a TIB nyújtotta 20 millió DEM‑es hitel vonatkozásában előadott érvelés nagyrészt
azonos a 25 millió DEM‑es hitel esetében előadottakkal.
Következésképpen a fenti 186–205. pontban kifejtett indokok alkalmazhatók e pénzügyi támogatásra is, így az e tekintetben
Türingia által előterjesztett jogalapokat, mint megalapozatlanokat, el kell utasítani.
H –
A TIB által a PBK‑nak fizetett 3 millió DEM‑es vételárról
1.     A felek érvei
Türingia azt állítja, hogy a Bizottság értékelése során nem volt figyelemmel arra a tényre, hogy e pénzügyi támogatást azt
követően nyújtották, hogy a PA‑t társasági tartozásainak nagy részétől megszabadították, ami az eszközöket 250 millió DEM‑re,
a tartozását pedig 100 millió DEM‑re változtatta. Türingia szerint a Bizottságnak e körülményből – amelyet a német hatóságok
1999. március 30‑i levelükben kifejezetten tudomására hoztak – azt a következtetést kellett volna levonnia, hogy e pénzügyi
támogatás nyújtása megfelelt egy piacgazdasági magánbefektető magatartásának, és következésképpen nem minősül állami támogatásnak.
Emellett úgy véli, hogy mivel e vételárat a Pilz‑csoport egy vállalkozásának utalták át, és abból a PA egyáltalán nem részesült,
egyedül e csoport vállalkozásait kell visszatérítésre kötelezni. Végül állítása szerint a Bizottság megsértette indokolási
kötelezettségét, amennyiben nem jelölte meg azokat az indokokat, amelyek alapján azt állapította meg, hogy a TIB és a TAB
által folyósított 3 millió DEM‑es vételár a PA‑nak és az albrecthsi CD‑üzemnek nyújtott állami támogatás.
A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, vitatja Türingia azon állítását, mely szerint tévesen feltételezte egy
állami támogatás fennállását. Felidézi, hogy bár a német hatóságoknak az 1996. november 25‑i levelében feltett kérdések kifejezetten
annak megállapítására irányultak, hogy az átvétel a piaci feltételeknek megfelelően történt‑e, e hatóságok nem tettek észrevételt
e tekintetben, és nem is továbbították a reorganizációs megállapodás egy példányát, csak jelezték, hogy a vételár tárgyalások
során alakult ki. E tekintetben úgy véli, hogy lehetetlen volt ellenőriznie a vállalkozás jövőbeli rentabilitására vonatkozó
pozitív várakozások helytállóságát. Emellett azt állítja, hogy arra alapozta megállapítását, mely szerint egy magánbefektető
nem vásárolta volna fel a PA‑t, és hogy a vételár állami támogatásnak minősül, hogy a PA ebben az időpontban nehéz helyzetben
lévő vállalkozásnak minősült. Azt állítja, hogy a rendelkezésére álló információkból nem derült ki, hogy a támogatásokat egy
szerkezetátalakítási terv keretében nyújtották volna, amely ésszerű határidőn belül biztosította volna a vállalkozás rentabilitását
és hosszú távú életképességét. Épp ellenkezőleg, ezek az információk azt mutatták, hogy a bankhiteleket nagyrészt rendezték
a THA által kifizetett 120 millió DEM‑ből, és hogy a PA támogatását vagy megmentését szolgáló intézkedéseket szinte kizárólag
állami forrásból fedezték. Emellett megállapítja, hogy a vételárat az eljárást megindító határozattól kezdődően a jogellenes
szerkezetátalakítási támogatások közé sorolta a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás
alapján. Végül hangsúlyozza, hogy e minősítést alátámasztották a német hatóságok, amikor megerősítették, hogy a fizetőképességet
szolgáló támogatások feltétlenül szükségesek voltak (az 1996. január 18‑i levél), és hogy a PA nem maradhatott volna fenn
a szanálást szolgáló összegek folyósítása nélkül (az 1997. július 14‑i levél).
A Bizottság, amelyet e tekintetben is támogat az ODS, ugyancsak vitatja azt az állítást, mely szerint e tekintetben megsértette
indokolási kötelezettségét. Azt állítja, hogy mivel e pénzügyi támogatásokat az eljárás megindításáról szóló határozatban
már nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak nyújtott jogellenes szerkezetátalakítási támogatásnak minősítette, és mivel nem kapott
a német hatóságoktól ezzel ellentétes információkat (az 1996. január 18‑i és az 1997. április 17‑i levél), nem volt rá oka,
hogy a megtámadott határozatban más következtetésre jusson (104–111. preambulumbekezdés).
Az OSD megjegyzi még, hogy úgy tűnik, Türingia összetéveszti az indokolási kötelezettség követelményét azzal a kérdéssel,
hogy a Bizottság helyesen vizsgálta‑e meg a tényeket. Hangsúlyozza, hogy a Bizottság által megállapított tények esetleges
pontatlansága nem az indokolási kötelezettség körébe esik, mivel a Bizottság joggal vélelmezhette azok pontosságát, hiszen
azok a Németországi Szövetségi Köztársaság által továbbított információkon alapultak. Azt állítja, hogy mivel ezen információkból
nyilvánvaló volt, hogy az érintett intézkedések állami támogatásnak minősülnek, a Bizottság nem volt köteles az EK 87. cikk
(1) bekezdésének valamennyi tényállási elemét részleteiben és kifejezetten vizsgálni, elegendő volt egy összefoglaló indokolás.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Türingia a szóban forgó pénzügyi támogatással kapcsolatban ténybeli tévedésre, nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási
kötelezettség megsértésére hivatkozik.
Ami a ténybeli tévedést és a nyilvánvaló értékelési hibát illeti, Türingia lényegében azt állítja, hogy a megtámadott határozat
elfogadásának időpontjában rendelkezésére álló információk alapján a Bizottságnak azt kellett volna megállapítania, hogy a
TIB által a PA üzletrészéért fizetett 3 millió DEM‑es vételár a piaccal összeegyeztethető volt.
E tekintetben fel kell idézni, hogy az eljárást megindító határozatban a Bizottság kifejtette, hogy „[a] TAB és a TIB 1994
márciusában összesen 15 millió [DEM‑et] folyósított a [PA] felvásárlás[a] keretében” és hogy „[e]zen összegből 3 millió márka
volt TIB által [a PBK‑nak] az üzletrészekért fizetett vételár” (az eljárást megindító határozat 2.2.2. pontjának második albekezdése).
Ezt követően a pénzügyi támogatásokra vonatkozó előzetes értékelésében hangsúlyozta, hogy a 3 millió DEM‑es vételár – a többi
kifizetéshez hasonlóan – kétségkívül az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősül (az eljárást
megindító határozat 3. pontjának második albekezdése). Emellett kifejezetten felkérte a Németországi Szövetségi Köztársaságot
e vételár részletes számításának bemutatására (az eljárást megindító határozat mellékletének 4. kérdése).
1999. március 30‑i levelükkel a német hatóságok állást foglaltak e kérdésben. Hangsúlyozták egyrészt, hogy a vételárat nem
számítások formájában közölték, hanem az tárgyalás eredménye volt, másrészt hogy e pénzügyi támogatás nem a PA‑nál realizálódott,
hanem a Pilz‑csoportnál. Emellett hangsúlyozták, hogy a mérleg pozitív állapota miatt, valamint a reorganizációs megállapodás
nyomán bekövetkezett nagymértékű adósságcsökkenés miatt a TIB és a TAB ezen időszakban vélhette úgy, hogy egy ilyen nagyságrendű
kötelezettségvállalás igazolható, mivel a vállalkozás eszközeinek értéke jóval meghaladta tartozásainak értékét. E hatóságok
szerint ez a következtetés annál is inkább helytálló, hogy e szervezetek ekkor még nem tudtak a Pilz úr által elkövetett könyvelési
manipulációkról.
A Bizottság joggal ítélte úgy meg, hogy ezen információk nem változtathatnak azon megállapításán, hogy a vételárat állami
támogatásnak kell minősíteni.
Ugyanis a német hatóságok nem szolgáltattak olyan információt, amely lehetővé tette volna a 3 millió DEM‑es vételár meghatározása
módjának ellenőrzését. E tekintetben nem bír jelentőséggel az a tény, hogy a felek tárgyalása során alakult ki a vételár.
Másrészt a fenti 199–200. pontban kifejtett indokok miatt a német hatóságok tévesen hivatkoztak a közös vállalkozás eszközeinek
a reorganizációs megállapodás megkötését követő értékére, és arra, hogy a TIB és a TAB nem tudott azon manipulációkról, amelyeket
ezen eszközök tekintetében a vételár igazolása érdekében elkövettek. Ez a következtetés annál is inkább adódik, hogy a megtámadott
határozat meghozatalának időpontjában rendelkezésére álló információk alapján a Bizottság joggal vonhatta le azt a következtetést,
hogy a felvásárlás időpontjában, azaz 1994 márciusában egy piacgazdaságban tevékenykedő kellően körültekintő befektető úgy
ítélte volna meg, hogy a PA nehéz helyzetben volt (lásd a fenti 196–202. pontot).
Ugyanakkor Türingia joggal hivatkozik arra, hogy a Bizottság nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a pénzügyi támogatást
közvetlenül a PBK‑nak folyósították. Ugyanis a Bizottság semmivel nem bizonyította, hogy e pénzügyi támogatást a PA vagy a
CD Albrechts szerkezetátalakítására szánták volna. Következésképpen a megtámadott határozat 1. cikkének (2) bekezdésében a
Bizottság tévesen állapította meg e támogatás tekintetében, hogy a „[CD Albrecths] szerkezetátalakítását szolgálta”. Végül
a Bizottság a megtámadott határozatban nem adott olyan indokolást, amely bizonyította volna, hogy a PA oldalán előnyt jelentett
e pénzügyi támogatás, ami igazolná, hogy e támogatás visszatérítésére kötelezzék.
Tekintettel a támogatás kedvezményezettjének kilétét illető ténybeli tévedésre és az EK 253. cikket sértő, e tekintetben hiányzó
indokolásra a megtámadott határozat 1. cikkének (2) bekezdését meg kell semmisíteni azon részében, amelyben a Bizottság azt
állapította meg, hogy a 3 millió DEM‑es vételár a „[CD Albrechts] szerkezetátalakítására szánt” támogatásnak minősül.
I –
A TAB által a PA‑nak nyújtott 12 millió DEM‑es tőke‑hozzájárulásról
1.     A felek érvei
Türingia először is azt állítja, hogy a Bizottság különböző ténybeli tévedéseket követett el e pénzügyi támogatást illetően.
Azt állítja, hogy a Bizottság elmulasztotta megállapítani azt, hogy – amint az a német hatóságok 1996. január 18‑i és 1999.
március 30‑i leveleiből kiderül – a 12 millió DEM‑es tőke‑hozzájárulás 7,6 millió DEM‑es részében a THA biztosítéka által
garantált bankhitelek visszafizetését szolgálta, amelyet közvetlenül a Pilz Construction számára folyósítottak. Ami a hozzájárulás
fennmaradó részét, nevezetesen 4,4 millió DEM‑et illeti, Türingia azt állítja, hogy ezen összegekkel fizetetlen és hátralékos
tartozások címén visszaéltek a Pilz‑csoport javára a PA és e csoport között kötött ügyvezetési és szállítási megállapodás
alapján.
Türingia azt állítja továbbá, hogy e ténybeli tévedések miatt a Bizottság értékelési hibákat is vétett, valamint megsértette
indokolási kötelezettségét a szóban forgó pénzügyi támogatással kapcsolatban. Hangsúlyozza, hogy mivel a tőke‑hozzájárulás
7,6 millió DEM‑es részében a THA biztosítéka által garantált bankhitelek egy részének visszafizetését szolgálta, nem minősül
állami támogatásnak, és különösen nem a közös piaccal összeegyeztethetetlen új támogatásnak. Azt állítja, hogy mivel a tőke‑hozzájárulást
abból a célból folyósították, hogy a THA biztosítéka által garantált bankhitelek egy részét visszafizessék, és mivel a Bizottság
szerint ez a biztosíték állami támogatásnak minősül, a Bizottság tévesen gondolja azt, hogy az e biztosíték lehívása keretében
kifizetett összegek szintén állami támogatásnak minősülnek, hiszen ebben az esetben ugyanazon összeget kétszer is állami támogatásnak
minősítené. Emellett úgy véli, hogy ha a biztosíték nyújtása – amint ezt már bizonyította – a Szerződéssel összeegyeztethető
meglévő támogatásnak minősül, ugyanez igaz a szóban forgó pénzügyi támogatásra, amelyet a biztosítékból eredő kötelezettségek
teljesítése érdekében folyósítottak. Elismeri ugyanakkor, hogy ez a következtetés értelemszerűen csak annyiban helytálló,
ha a THA által nyújtott biztosíték által garantált hitelek valóban az albrechtsi CD‑üzem megépítését szolgálták.
Ami a fennmaradó 4,4 millió DEM‑et illeti, Türingia szerint a Bizottság ugyancsak értékelési hibát vétett, és megsértette
indokolási kötelezettségét, mivel a megtámadott határozatban azt állapította meg, hogy ezen összeg a PA‑nak nyújtott állami
támogatás. Azt állítja, hogy a Bizottság által a megtámadott határozatban tett megállapítással ellentétben e pénzügyi támogatást
nem a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás fényében kell megítélni, mivel a PA nem volt
ilyen helyzetben. Emellett azt állítja, hogy a PA sohasem részesült e pénzügyi támogatásból, mivel az a Pilz‑csoportnak az
ügyvezetési és szállítási megállapodás alapján szállított termékek előállításának finanszírozására szolgált, amelyeket végül
nem fizettek ki. Mindezek alapján úgy véli, hogy ha e pénzügyi támogatás állami támogatásnak minősül, úgy kizárólag a Pilz‑csoport
vállalkozásai kötelezhetők annak visszatérítésére.
A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a 12 millió DEM‑es tőke‑hozzájárulással
összefüggésben előadott érvelést, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Türingia a szóban forgó kifogás keretében ténybeli tévedésre, nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási kötelezettség
megsértésére hivatkozik.
Először is el kell utasítani azon, Türingia által előterjesztett érvelést, amellyel azt kívánta bizonyítani, hogy a Bizottság
ténybeli tévedést követett el a TIB által a PA‑nak nyújtott 12 millió DEM‑es tőke‑hozzájárulással kapcsolatban, amikor elmulasztotta
megállapítani egyrészt, hogy e pénzügyi támogatás a THA biztosíték által garantált hitelek visszafizetésére szolgált, másrészt,
hogy e pénzügyi támogatás 4,4 millió DEM‑es részével visszaéltek a Pilz‑csoport javára.
Fel kell idézni, hogy az eljárást megindító határozatban a Bizottság kifejtette, hogy a közös vállalkozás TIB és TAB által
történő felvásárlása keretében folyósított 15 millió DEM összegből 3 millió DEM volt a társasági részesedések vételára, „míg
a fennmaradó 12 millió [DEM] a közös vállalkozásba bevitt tőke‑hozzájárulás volt”, és hogy „[e] 12 millió [DEM‑ből] 7,6 millió [DEM]
a THA biztosítéka által garantált kölcsön visszafizetését szolgálta, és a 4,4 milliót forgótőkeként használták fel (az eljárást
megindító határozat 2.2.2. pontjának második albekezdése).
1999. március 30‑i levelükben a német hatóságok megerősítették e ténymegállapítást. Emellett az ügy irataiból nem derül ki
az, hogy ezt a többi érdekelt vitatta volna.
Ilyen körülmények között a Bizottság a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában rendelkezésére álló információkra
tekintettel joggal állapította meg a megtámadott határozat 34. preambulumbekezdésében, hogy a közös vállalkozás TIB és TAB
által történő felvásárlása során ez utóbbiak összesen 15 millió DEM‑et folyósítottak, amelyből 3 millió DEM‑et a TIB a PBK‑nak
a társasági részesedések vételáraként folyósított, 12 millió DEM‑et pedig a TIB a PA tőkéjéhez történő hozzájárulásként folyósított.
Türingia tévesen állítja, hogy a Bizottság elmulasztotta megállapítani, hogy e pénzügyi támogatás egy 7,6 millió DEM‑es része
a THA biztosítéka által garantált hitelek visszafizetését szolgálta. Annak vizsgálata nélkül, hogy a Bizottság ténylegesen
megfeledkezett‑e e tény figyelembevételéről, elég azt megállapítani, hogy e hiányosság, amennyiben valóban fennállna, semmiben
nem befolyásolná e tekintetben tett megállapításait. Amint az kiemelésre került a fenti 194. pontban, kizárt, hogy a THA biztosítéka
által garantált hitelek visszafizetése érdekében nyújtott pénzügyi támogatásokat kétszer is figyelembe vették volna, hiszen
a megtámadott határozat csak a THA által a biztosíték lehívása keretében ténylegesen kifizetett összegeket minősítette állami
támogatásnak.
Végül, ami Türingia azon állítását illeti, hogy a Bizottság elmulasztotta azon tény figyelembevételét, hogy e pénzügyi támogatás
4,4 millió DEM‑es részével visszaéltek a Pilz‑csoport javára, utalni kell a Türingia által a megtámadott határozat 2. cikkében
szereplő visszatérítési utasítás jogszerűségével összefüggésben előadott érvelés keretében e kifogás vonatkozásában tett megállapításokra
(lásd az alábbi 307–348. pontot).
Másodsorban, mivel megállapítást nyert, hogy a Bizottság nem követett el ténybeli tévedést e pénzügyi támogatás tekintetében,
meg kell vizsgálni azon, Türingia által előadott különféle érveket, amelyekkel a nyilvánvaló értékelési hibát és az indokolási
kötelezettség megsértését kívánja bizonyítani e pénzügyi támogatás tekintetében.
E tekintetben Türingia tévesen állítja, hogy a Bizottság értékelési hibát vétett, és megsértette az indokolási kötelezettségét,
amikor új támogatásnak minősítette a pénzügyi támogatást, amely 7,6 millió DEM‑es részében a THA által garantált hitelek visszafizetését
szolgálta. Önmagában az a tény, hogy a TIB folyósította e pénzügyi támogatást, amely a THA által garantált hitelek visszafizetésére
szolgált, arra enged következtetni, hogy nem az e biztosíték címén történő intézkedésről van szó. Ebből pedig az következik,
hogy igenis új támogatásról van szó.
Mindenesetre a Bizottság joggal minősítette e pénzügyi támogatást nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak nyújtott szerkezetátalakítási
támogatásnak. Amint az a fenti 196–202. pontban kiemelésre került, a PA‑t e hitel nyújtásának időpontjában nehéz helyzetben
lévő vállalkozásnak lehetett minősíteni. Okkal feltételezhető, hogy egy, a TIB‑bel azonos helyzetben lévő magánvállalkozás
nem nyújtott volna tőke‑hozzájárulást egy olyan nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak, mint a PA, de legalábbis nem tette volna
ezt anélkül, hogy alapos vizsgálatnak ne vetette volna alá a vállalkozás gazdasági helyzetét, és hogy ne állt volna rendelkezésre
egy szerkezetátalakítási terv. Emellett, bár az eljárást megindító határozatban e pénzügyi támogatást állami támogatásnak
minősítették, a német hatóságok a közigazgatási eljárás során nem vitatták e minősítést. Végül, amint az fentebb kiemelésre
került, a Bizottság az EK 253. cikk követelményeivel összhangban álló, kimerítő indokolást nyújtott e támogatás közös piaccal
fennálló összeegyeztethetetlenségének bizonyítása érdekében.
A fentiek fényében az e támogatások vonatkozásában Türingia által előterjesztett jogalapokat, mint megalapozatlanokat, el
kell utasítani.
J –
A PA társasági részesedésének a TIB és a TAB által történő megszerzéséről
1.     A felek érvei
Türingia azt állítja, hogy a Bizottság tévesen állapította meg a megtámadott határozatban, hogy a megtámadott határozat 35. preambulumbekezdésében
említett 33 millió DEM‑es összeg pénzügyi támogatásnak minősül. Azt állítja, hogy ezen összeg ugyanis a PA jegyzett tőkéjének
felel meg. Emellett nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozik.
A 2004. május 5‑i tárgyaláson a Bizottság elismerte, hogy tévesen állapította meg a megtámadott határozatban, hogy a PA társasági
részesedésének a TIB és a TAB által 33 millió DEM‑ért történő megszerzése állami támogatásnak minősül. Ennek megfelelően elfogadta,
hogy a megtámadott határozat e részében megsemmisítésre kerüljön.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A Bizottság által a 2004. május 5‑i tárgyaláson tett nyilatkozatokra tekintettel, amelyek feljegyzésre kerültek a tárgyalási
jegyzőkönyvbe, az e tekintetben felvetett többi kifogás vizsgálata nélkül meg lehet állapítani, hogy a Bizottság ténybeli
tévedést követett el, amikor a PA társasági részesedésének a TIB és a TAB által 33 millió DEM‑ért történő megszerzését állami
támogatásnak minősítette.
A fentiekre tekintettel a megtámadott határozat 1. cikkének (2) bekezdését meg kell semmisíteni azon részében, amelyben a
Bizottság a CD Albrechts társaság szerkezetátalakítására szánt összeegyeztethetetlen állami támogatások között a PA társasági
részesedésének megszerzése címén megjelölt egy 33 millió DEM‑es összeget.
K –
Az LfA által a PA‑nak nyújtott 2 millió DEM‑es hitelről
1.     A felek érvei
Türingia azt állítja, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban helytelenül nem vette figyelembe, és nem indokolta kellően
azt a tényt, hogy az LfA által a PA‑nak nyújtott 2 millió DEM összegű hitelt nem e társaságnak folyósították, hanem kizárólag
a PBK‑nak nyújtott és Bajorország által garantált bankhitelek visszafizetésére szolgált. Állítása szerint mivel a biztosíték
teljes összegét (54,7 millió DEM‑et) a Bizottság már állami támogatásként könyvelte el, e hitel állami támogatáskénti minősítése
azt jelentené, hogy ugyanazon összeget kétszer vennék figyelembe mint állami támogatást. Emellett úgy véli, a Bizottság értékelési
hibát vétett, amikor a megtámadott határozatban – minden indokolás nélkül – azt állapította meg, hogy az LfA által nyújtott
2 millió DEM‑es hitel új támogatásnak minősül. Végül azt állítja, a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét, mivel
nem jelölte meg azon indokokat, amelyek alapján azt állapította meg, hogy az LfA által a PA‑nak nyújtott 2 millió DEM‑es hitel
a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak minősül.
A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a szóban forgó pénzügyi támogatással összefüggésben
előadott érvelést, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Türingia a szóban forgó pénzügyi támogatással kapcsolatban ténybeli tévedésre, nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási
kötelezettség megsértésére hivatkozik.
E tekintetben először is meg kell vizsgálni, hogy – amint azt Türingia állítja – a Bizottság valóban ténybeli tévedést követett‑e
el, amikor nem vette figyelembe, hogy az LfA által a PA‑nak nyújtott 2 millió DEM‑es hitel a Bajorország biztosítéka által
garantált bankhitelek visszafizetésére szolgált.
Fel kell idézni, hogy az eljárást megindító határozat 2.2.2. pontjának harmadik albekezdésében a Bizottság a következő megállapításokat
tette:
„1994. március 8‑án Bajorország az LfA […] közvetítésével két kölcsönszerződést kötött a közös vállalkozás javára, melyek
közül az egyik 2 millió [DEM], a másik 7 millió [DEM] összegű volt; ellenértéküket mindkét esetben 7%‑ban határozták meg,
a visszafizetésüknek pedig legkésőbb 1996. március 31‑ig, illetőleg 1996. március 30‑ig kellett megtörténnie. Az első kölcsönt
a [Bajorország] által garantált hitel visszafizetésére használták fel.”
Ebből az idézetből világosan kitűnik, hogy a Bizottság tisztában volt azzal, hogy az LfA által nyújtott 2 millió DEM‑es hitel
a garantált hitelek visszafizetésére szolgált.
Ezt követően meg kell állapítani, hogy a közigazgatási eljárás során sem a német hatóságok, sem a többi érdekelt fél nem fogalmazott
meg olyan észrevételt, amely ezen információt helyesbítette volna. Ellenkezőleg, 1999. március 30‑i levelükkel a német hatóságok
megerősítették az eljárást megindító határozatban e tekintetben tett megállapítások helytállóságát.
Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában rendelkezésére álló
információk alapján a Bizottságnak tudnia kellett, hogy a 2 millió DEM‑es hitel a Bajorország által garantált hitelek egy
részének visszafizetésére szolgált.
Mindenesetre – ellentétben a 3 millió DEM‑es tartozáselengedés kapcsán tett megállapításokkal (lásd a fenti 123–130. pontot) –
e tévedés nincs kihatással a határozat jogszerűségére, mivel a jelen ügyben mindenképpen kizárt, hogy ugyanazon előny kétszeres
értékeléséről legyen szó. Önmagában az a tény, hogy e pénzügyi támogatás a Bajorország által garantált hitelek visszafizetésére
szolgált, nem enged arra következtetni, hogy az e biztosíték címén történő intézkedésről van szó. E hitelt a PA számára kifejezetten
azért nyújtották, hogy a biztosíték által garantált hitelek egy részét visszafizethesse. Bár e hitel nyújtása lehetővé teszi
garantált hitelek visszafizetését, ez nem azt jelenti, hogy ebben az esetben egy meglévő biztosíték címén történő intézkedésről
lenne szó, hanem hogy új támogatásról van szó.
Másrészt Türingia helytelenül állítja, hogy a Bizottság ténybeli tévedést követett volna el, és megsértette volna indokolási
kötelezettségét, amikor azt állapította meg, hogy e hitelt egy nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak nyújtották, és amikor
e hitelt a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak minősítette. E tekintetben fel kell idézni, hogy a hitel nyújtásának
időpontjában a PA‑t nehéz helyzetben lévőnek lehetett minősíteni (lásd a fenti 196–202. pontot). Okkal feltételezhető, hogy
egy, az LfA‑val azonos helyzetben lévő magánvállalkozás nem nyújtott volna újabb hitelt egy olyan nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak,
mint a PA, de legalábbis nem tette volna ezt anélkül, hogy alapos vizsgálatnak ne vetette volna alá a vállalkozás gazdasági
helyzetét, és hogy ne állt volna rendelkezésére egy szerkezetátalakítási terv. Emellett, bár az eljárást megindító határozatban
e pénzügyi támogatást állami támogatásnak minősítették, a német hatóságok később nem vitatták e minősítést. Végül, amint az
kiemelésre került a fenti 202. pontban, a Bizottság kimerítő indokolást nyújtott a PA nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak
történő minősítése, és következésképpen a támogatás közös piaccal fennálló összeegyeztethetetlensége tekintetében.
A fentiek fényében az e pénzügyi támogatások vonatkozásában Türingia által előterjesztett jogalapokat, mint megalapozatlanokat,
el kell utasítani.
L –
A TIB által a PA‑nak nyújtott 3,5 millió DEM‑es tagi kölcsönről
1.     A felek érvei
Türingia azt állítja, hogy a megtámadott határozat sérti az EK 87. cikk (1) bekezdését és az indokolási kötelezettséget annak
megállapításával, hogy a 3,5 millió DEM‑es tagi kölcsön a PA‑nak nyújtott állami támogatás, amely a közös piaccal összeegyeztethetetlen.
Úgy véli, hogy a Bizottság által a megtámadott határozatban tett megállapítással ellentétben e kölcsönt nem a megmentési célú
és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás fényében kell vizsgálni, mivel a PA nem volt ilyen helyzetben. Emellett
megjegyzi, hogy – amint az a német hatóságok 1999. március 30‑i leveléből kitűnik – a TIB által a PA‑nak nyújtott 3,5 millió DEM‑es
tagi kölcsönnel visszaéltek a Pilz‑csoport javára a központosított pénzgazdálkodási rendszeren keresztül.
A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a szóban forgó pénzügyi támogatással összefüggésben
előadott érvelést, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Türingia a szóban forgó pénzügyi támogatással kapcsolatban ténybeli tévedésre, nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási
kötelezettség megsértésére hivatkozik.
Először is meg kell állapítani, hogy Türingia nem vitatja a megtámadott határozat 35. preambulumbekezdésében foglalt megállapítást,
mely szerint a TIB 1994 áprilisában 3,5 millió DEM‑es tagi kölcsönt nyújtott a PA‑nak.
Ezt követően meg kell állapítani, hogy Türingia helytelenül állítja, hogy a Bizottság jogban való tévedést követett volna
el, vagy megsértette volna indokolási kötelezettségét, amikor alkalmazta a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról
szóló iránymutatást, és e hitelt a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak minősítette. Amint az kiemelésre került
a fenti 196–202. pontban, a hitel nyújtásának időpontjában a PA‑t nehéz helyzetben lévőnek lehetett minősíteni. Okkal feltételezhető,
hogy egy, a TIB‑bel azonos helyzetben lévő magánvállalkozás nem nyújtott volna hitelt egy olyan nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak,
mint a PA, de legalábbis nem tette volna ezt anélkül, hogy alapos vizsgálatnak ne vetette volna alá a vállalkozás gazdasági
helyzetét, és hogy ne állt volna rendelkezésére egy szerkezetátalakítási terv. Emellett, bár az eljárást megindító határozatban
e pénzügyi támogatást állami támogatásnak minősítették, a német hatóságok később nem vitatták e minősítést. Végül, amint az
kiemelésre került a fenti 202. pontban, a Bizottság kimerítő indokolást nyújtott a PA nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak
történő minősítése, és következésképpen a támogatás közös piaccal fennálló összeegyeztethetetlensége tekintetében.
Végül, ami Türingia azon állítását illeti, hogy a Bizottság elmulasztotta azon tény figyelembevételét, hogy e pénzügyi támogatással
visszaéltek a Pilz‑csoport javára, utalni kell a Türingia által a megtámadott határozat 2. cikkében szereplő visszatérítési
utasítás jogszerűségével összefüggésben előadott érvelés keretében e kifogás vonatkozásában tett megállapításokra (lásd az
alábbi 307–347. pontot).
A fentiek fényében az e pénzügyi támogatások vonatkozásában Türingia által előterjesztett jogalapokat, mint megalapozatlanokat,
el kell utasítani.
M –
Az LfA által a Pilz‑csoportnak nyújtott 15 millió DEM‑es hitelről
1.     A felek érvei
Türingia azt állítja, hogy a Bizottság az LfA által nyújtott 15 millió DEM‑es hitellel kapcsolatban nyilvánvaló értékelési
hibát vétett, mivel ezt közvetlenül a Pilz‑csoportnak nyújtották, így annak visszatérítését nem lehet a közös vállalkozástól
vagy annak jogutódjaitól követelni. Emellett azt állítja, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét, mivel nem
jelölte meg azon indokokat, amelyek alapján e hitel olyan állami támogatást jelentene, amelynek a PA vagy a CD Albrechts a
kedvezményezettje.
A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a szóban forgó pénzügyi támogatással összefüggésben
előadott érvelést, mint megalapozatlant, el kell utasítani. Állítása szerint nincs jelentősége annak, hogy a 15 millió DEM‑es
hitelt a Pilz‑csoportnak szánták, mivel működtetési hitelről volt szó – amely azt az időszakot volt hivatva áthidalni, ameddig
a közös vállalkozást nem privatizálják –, így annak a PA egyaránt kedvezményezettje volt.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Türingia a szóban forgó pénzügyi támogatással kapcsolatban nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási kötelezettség megsértésére
hivatkozik.
Türingia joggal állapítja meg, hogy a Bizottság nem vette figyelembe azt a tényt, hogy e pénzügyi támogatást közvetlenül a
Pilz‑csoportnak folyósították. A Bizottság semmivel nem támasztotta alá, hogy e pénzügyi támogatást a PA vagy a CD Albrechts
szerkezetátalakítására szánták volna.
Ezt a megállapítást nem befolyásolja az a tény, hogy – amint azt a Bizottság a megtámadott határozat 37. preambulumbekezdésében
megállapította – a 15 millió DEM‑es hitel célja a Pilz‑csoport támogatása volt a PA felvásárlójának színre lépéséig. Emellett,
hogy a Bizottság semmilyen bizonyítékkal nem támasztotta alá e megállapítását, az sem bizonyosodott be, hogy a PA ténylegesen
kedvezményezettje volt e támogatásnak. Így a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát vétett, amikor azt állapította meg, hogy
e hitel kedvezményezettje a PA.
A fentiekből az következik, hogy anélkül, hogy szükséges volna az indokolási kötelezettségre vonatkozó kifogás vizsgálata,
a megtámadott határozat 1. cikkének (2) bekezdését meg kell semmisíteni azon részében, amelyben a Bizottság azt állapította
meg, hogy a 15 millió DEM‑es hitel a „[CD Albrechts] szerkezetátalakítására szánt” támogatásnak minősül.
N –
A TAB által a CD Albrecthsnek nyújtott 15 millió DEM‑es hitelről
1.     A felek érvei
Türingia azt állítja, hogy – amint az a német hatóságok 1999. március 30‑i leveléből is kiderül – a TAB által a CD Albrechtsnek
nyújtott 15 millió DEM‑es hitellel visszaéltek a Pilz‑csoport javára. Megállapítja azt is, hogy e hitelt visszafizették. Emellett
azt állítja, hogy a Bizottság megsértette az EK 87. cikk (1) bekezdését, mikor a megtámadott határozatban azt állapította
meg, hogy a 15 millió DEM‑es hitel a PA‑nak nyújtott állami támogatás. Úgy véli, hogy a Bizottság által a megtámadott határozatban
tett megállapítással ellentétben e kölcsönt nem a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás
fényében kell vizsgálni, mivel a PA, később a CD Albrechts nem volt ilyen helyzetben a hitel folyósításának időpontjában.
Emellett azt állítja, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét, mivel nem jelölte meg azon indokokat, amelyek
alapján e hitel olyan állami támogatást jelentene, amelynek a PA vagy a CD Albrechts a kedvezményezettje.
A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a szóban forgó pénzügyi támogatással összefüggésben
előadott érvelést, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Türingia a szóban forgó pénzügyi támogatással kapcsolatban ténybeli tévedésre, nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási
kötelezettség megsértésére hivatkozik.
E tekintetben először is azt kell megállapítani, hogy Türingia semmilyen bizonyítékkal nem szolgált arra nézve, hogy e hitelt
már részben vagy egészben visszafizették volna. Azt sem bizonyította, hogy a közigazgatási eljárás során tájékoztatták volna
a Bizottságot e visszatérítésről.
Másrészt Türingia helytelenül állítja, hogy a Bizottság tévedett volna a jogban, és megsértette volna indokolási kötelezettségét,
amikor azt állapította meg, hogy e hitel szerkezetátalakítási állami támogatás, amely a közös piaccal összeegyeztethetetlen.
A fenti 196–202. pontban kifejtett okok miatt a CD Albrechtset – a korábbi PA‑t – a hitel nyújtásának időpontjában nehéz helyzetben
lévőnek lehetett minősíteni. Okkal feltételezhető, hogy egy, a TAB‑bal azonos helyzetben lévő magánvállalkozás nem nyújtott
volna újabb hitelt egy olyan nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak, mint a CD Albrechts, de legalábbis nem tette volna ezt
anélkül, hogy alapos vizsgálatnak ne vetette volna alá a vállalkozás gazdasági helyzetét, és hogy ne állt volna rendelkezésére
egy szerkezetátalakítási terv. Emellett, bár az eljárást megindító határozatban e pénzügyi támogatást állami támogatásnak
minősítették, a német hatóságok később nem vitatták e minősítést. Végül, amint az kiemelésre került a fenti 202. pontban,
a Bizottság kimerítő indokolást nyújtott a CD Albrechts nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak történő minősítése, és következésképpen
a támogatás közös piaccal fennálló összeegyeztethetetlensége tekintetében.
Végül, ami Türingia azon állítását illeti, hogy a Bizottság elmulasztotta azon tény figyelembevételét, hogy e pénzügyi támogatással
visszaéltek a Pilz‑csoport javára, utalni kell a Türingia által a megtámadott határozat 2. cikkében szereplő visszatérítési
utasítás jogszerűségével összefüggésben előadott érvelés keretében e kifogás vonatkozásában tett megállapításokra (lásd a
lenti 318–344. pontot).
A fentiek fényében – figyelemmel e kifogás későbbi vizsgálatára is – az e pénzügyi támogatások vonatkozásában Türingia által
előterjesztett jogalapokat, mint megalapozatlanokat, el kell utasítani.
O –
Az LfA által a CD Albrechtsnek nyújtott 7 millió DEM‑es hitelről
1.     A felek érvei
Türingia először is azt állítja, hogy a Bizottság több ténybeli tévedést követett el a 7 millió DEM‑es hitel tekintetében.
A megtámadott határozat 36. és 73. preambulumbekezdésében tett megállapításokkal ellentétben az LfA által a PA‑nak nyújtott
7 millió DEM‑es hitel nem ez utóbbi társaság támogatását szolgálta. Felhívja a figyelmet arra, hogy a reorganizációs megállapodás
megkötését követően e hitel 2 millió DEM‑es részét a PBK‑nak nyújtott és Bajorország által garantált, lejárt bankhitelek kamatai
visszafizetésére használták fel. Állítása szerint mivel a biztosíték teljes összegét (54,7 millió DEM‑et) a Bizottság már
állami támogatásként könyvelte el, a hitel e részének állami támogatásként való minősítése azt jelentené, hogy ugyanazon összeget
kétszer vennék figyelembe mint állami támogatást.
Emellett Türingia úgy véli, hogy a Bizottság különböző jogi hibákat vétett, és megsértette indokolási kötelezettségét e pénzügyi
támogatás tekintetében. Különösen vitatja, hogy ez a hitel állami támogatásnak minősülne, és még inkább azt, hogy olyan új
támogatásról lenne szó, amely a közös piaccal összeegyeztethetetlen. Azt állítja, hogy mivel e hitelt abból a célból folyósították,
hogy a THA biztosítéka által garantált bankhitelek egy részét visszafizessék, és mivel a Bizottság szerint ez a biztosíték
állami támogatásnak minősül, a Bizottság tévesen gondolja azt, hogy az e biztosíték lehívása keretében kifizetett összegek
szintén állami támogatásnak minősülnek, hiszen ebben az esetben ugyanazon összeget kétszer is állami támogatásnak minősítené.
Emellett úgy véli, hogy ha a biztosíték nyújtása – amint ezt már bizonyította – a Szerződéssel összeegyeztethető meglévő támogatásnak
minősül, ugyanez igaz a szóban forgó pénzügyi támogatásra, amelyet a biztosítékból eredő kötelezettségek teljesítése érdekében
folyósítottak. Végül azt állítja, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét, amennyiben nem jelölte meg azokat
az indokokat, amelyek alapján azt állapította meg, hogy a 7 millió DEM‑es hitel a CD Abrtechtsnek nyújtott, a közös piaccal
összeegyeztethetetlen támogatás, miközben e hitel 5 millió DEM‑es része nem szolgált más célt, csak az albrechtsi CD‑üzem
megépítése érdekében felvett és kizárólag a Pilz Constructionnak folyósított bankhitelek visszafizetését, míg 2 millió DEM‑es
része lehetővé tette az e biztosíték által garantált hitelek kamatainak visszafizetését.
A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a szóban forgó pénzügyi támogatással összefüggésben
előadott érvelést, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Türingia a szóban forgó pénzügyi támogatással kapcsolatban különböző ténybeli tévedésekre, nyilvánvaló értékelési hibára és
az indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozik.
E tekintetben először is meg kell vizsgálni, hogy – amint azt Türingia állítja – a Bizottság valóban ténybeli tévedést követett‑e
el, amikor nem vette figyelembe, hogy az LfA által a PA‑nak nyújtott 7 millió DEM‑es hitel egyrészt 2 millió DEM‑es részében
a Bajorország biztosítéka által garantált bankhitelek jövőbeli kamatainak biztosítására, másrészt 5 millió DEM‑es részében
a THA biztosítéka által garantált hitelek egy részének visszafizetésére szolgált.
E tekintetben fel kell idézni, hogy az eljárást megindító határozatban a Bizottság a következő megállapításokat tette:
„1994. március 8‑án Bajorország az LfA […] közvetítésével két kölcsönszerződést kötött a közös vállalkozás javára, melyek
közül az egyik 2 millió [DEM], a másik 7 millió [DEM] összegű volt; ellenértéküket mindkét esetben 7%‑ban határozták meg,
a visszafizetésüknek pedig legkésőbb 1996. március 31‑ig, illetőleg 1996. március 30‑ig kellett megtörténnie. Az első kölcsönt
a [Bajorország] által garantált hitel visszafizetésére használták fel. Ami a második kölcsönt illeti, 5 millió [DEM‑et] a
THA biztosítéka által garantált hitelek összegének csökkentésére, a fennmaradó 2 millió [DEM‑et] pedig forgótőkeként használták
fel.”
Ebből az idézetből világosan kitűnik, hogy a Bizottság a hivatalos eljárás megindulását megelőzően tisztában volt azzal, hogy
az LfA által nyújtott 7 millió DEM‑es hitel 5 millió DEM‑es része a THA által garantált hitelek visszafizetésére szolgált.
Úgy tűnik azonban, hogy az eljárás e szakaszában nem rendelkezett tudomással arról a tényről, hogy e második 7 millió DEM‑es
kölcsön fennmaradó 2 millió DEM‑es része a Bajorország biztosítéka által garantált bankhitelek jövőbeli kamatai kifizetésére
szolgált.
Meg kell állapítani, hogy a közigazgatási eljárás során a német hatóságok észrevételeket fogalmaztak meg e kölcsön felhasználását
illetően. 1999. március 30‑i levelükben a német hatóságok először is hangsúlyozták, hogy e kölcsön 5 millió DEM‑es része nem
a Bajorország, hanem a THA által garantált hitelek visszafizetésére szolgált. Emellett a hatóságok jelezték, hogy a fennmaradó
2 millió DEM‑et magánbankokban helyezték el a jövőbeli kamatok kifizetésének biztosítása céljából.
Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában rendelkezésére álló
információk alapján a Bizottságnak tudnia kellett, hogy a 7 millió DEM‑es hitel egyrészt 5 millió DEM‑es részében a THA biztosítéka
által garantált hitelek egy részének visszafizetésére, másrészt 2 millió DEM‑es részében a Bajorország biztosítéka által garantált
bankhitelek jövőbeli kamatai kifizetésének biztosítására szolgált.
Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy az ilyen értelmű megállapítás hiánya a megtámadott határozatban nem befolyásolja annak
e pénzügyi támogatás tekintetében fennálló jogszerűségét.
Még ha a Bizottság figyelembe is vette volna azt, hogy a 7 millió DEM‑es hitel 5 millió DEM‑es részét a THA által garantált
hitelek visszafizetésére fordították, e körülmény nem befolyásolhatta volna e pénzügyi támogatás kapcsán tett megállapításait,
mivel – a fenti 194. pontban kifejtett okok miatt – a THA által garantált hitelek visszafizetése céljából nyújtott pénzügyi
támogatásokat meg kell különböztetni azon összegektől, amelyeket ugyanezen biztosíték címén folyósítanak.
Emellett Türingia tévesen állítja, hogy a Bizottság értékelési hibát vétett, és megsértette az indokolási kötelezettségét,
amikor új támogatásnak minősítette a pénzügyi támogatást, amely 5 millió DEM‑es részében a THA által garantált hitelek egy
részének visszafizetését szolgálta. Önmagában az a tény, hogy e pénzügyi támogatás a Bajorország által garantált hitelek visszafizetésére
szolgált, nem enged arra következtetni, hogy az e biztosíték címén történő intézkedésről van szó. E hitelt a közös vállalkozás
számára kifejezetten azért nyújtották, hogy a biztosíték által garantált hitelek egy részét visszafizethesse. Bár e hitel
nyújtása lehetővé teszi garantált hitelek visszafizetését, ez nem azt jelenti, hogy ebben az esetben egy meglévő biztosíték
címén történő intézkedésről, hanem hogy új támogatásról van szó.
Végül a szóban forgó pénzügyi támogatás 2 millió DEM‑es részének a Bajorország által garantált bankhitelek jövőbeli kamatai
kifizetésének biztosítására szolgáló felhasználását illetően Türingia nem bizonyította, hogy e körülmény mennyiben befolyásolná
a Bizottság által e pénzügyi támogatás tekintetében tett megállapítást, vagyis hogy a közös piaccal összeegyeztethetetlen
támogatásnak minősül, mivel azt a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás megsértésével
nyújtották.
A fentiek fényében az e pénzügyi támogatás vonatkozásában Türingia által előterjesztett érvelést, mint megalapozatlant, teljes
egészében el kell utasítani.
P –
A TAB által a CD Albrechtsnek nyújtott 9,5 millió DEM‑es hitelről
1.     A felek érvei
Türingia azt állítja, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság nem volt figyelemmel arra a tényre, hogy e hitelt teljes
egészében visszafizették. Hangsúlyozza, hogy ez volt az egyetlen hitel, amelynek a kedvezményezettje valóban a CD Albrechts
volt, mivel 1994 decemberében végleg megszakadt a kapcsolat a Pilz‑csoporttal. Azt állítja, hogy a Bizottságnak e hitel megítélése
során figyelemmel kellett volna lennie a piacgazdaságra jellemző befektetői magatartásra, azaz figyelembe kellett volna vennie
azon pénzügyi nehézségeket, amelyekkel a CD Albrechtsnek a Pilz‑csoport által elkövetett jogellenes cselekmények következtében
szembe kellett néznie.
A Bizottság kifejti, hogy nem bocsátottak rendelkezésére olyan információkat, amelyek a visszatérítésre vonatkoztak volna,
ennek megfelelően joggal vélhette úgy, hogy e hiteleket még nem fizették vissza.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Ami Türingia érvelését illeti e pénzügyi támogatással kapcsolatban, meg kell állapítani, hogy Türingia semmilyen bizonyítékkal
nem szolgált arra nézve, hogy e pénzügyi támogatást teljes egészében visszafizették volna. Egyébként, még ha bizonyítani is
tudná e visszafizetés megtörténtét, ez nem változtatna azon a tényen, hogy e bizonyítékait a közigazgatási eljárás során nem
terjesztette elő, ezért nem róható fel a Bizottságnak, hogy ezt a megtámadott határozatban nem vette figyelembe. Végül Türingia
azon érvei, amelyeket a magánbefektetők racionális magatartására alapít, nem foghatnak helyt, mivel – figyelemmel a fenti
218. pontban tett megállapításokra – a jelen ügyben az a kérdés, hogy a TAB úgy járt‑e el, mint egy magánbefektető, nem befolyásolja
a támogatás közös piaccal fennálló összeegyeztethetőségét, így nem bír jelentőséggel.
A fentiek fényében az e pénzügyi támogatások vonatkozásában Türingia által előterjesztett jogalapokat, mint megalapozatlanokat,
el kell utasítani.
Q –
Az összesen 21,3 millió DEM összegű kamatokról
1.     A felek érvei
Türingia először is azt állítja, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét e kamatok tekintetében. Állítása
szerint a Bizottság a megtámadott határozat egyetlen részében tesz megállapításokat vagy szolgáltat magyarázatot a 21,3 millió DEM‑es
összeg számítására vonatkozóan, amely összeg a különböző pénzügyi támogatások után járó kamatok meg nem fizetéséből adódna.
Türingia szerint ez annál is inkább meglepő, hogy a reorganizációs megállapodás keretében a biztosítékok felszabadítása érdekében
folyósított összegek már jelentős mértékű kamattartalommal bírtak. Türingia úgy véli, hogy mivel a megtámadott határozat előírja,
hogy a visszatérítendő összegek után kamatot kell fizetni, a Bizottságnak világosan meg kellett volna határoznia, hogy milyen
kamatokról van szó, és hogy ezeknek mért volt kedvezményezettje a közös vállalkozás vagy annak valamely jogutódja. Álláspontja
szerint a Bizottság nem érhette volna be annyival, hogy egyszerűen csak utalt a tagállam által rendelkezésére bocsátott információkra.
Emellett Türingia vitatja a Bizottság azon állítását, mely szerint ez utóbbi a német hatóságok tájékoztatása alapján volt
kénytelen előírni 21,3 millió DEM összegben a kamatokból származó előnyök visszatérítését. Egyrészt a Bizottság semmilyen
bizonyítékkal nem támasztotta alá, hogy a német hatóságok ilyesmit megerősítettek volna, másrészt még ha a német hatóságok
tettek is volna ilyen nyilatkozatott – amit Türingia vitat –, ez nem igazolhatja a kamatok összegének számítására vonatkozó
tényleges megállapítások hiányát.
Egyebekben Türingia azt állítja, hogy a Bizottság megsértette az EK 87. cikk (1) bekezdését, mikor a megtámadott határozatban
átalányösszegként 21,3 millió DEM‑ben határozta meg a kamatokból származó előnyöket, amelyekből állítása szerint a közös vállalkozás
és annak jogutódjai részesültek.
A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a 21,3 millió DEM‑es kamatok jelentette
előnyökkel összefüggésben előadott érvelés egészét, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
Először is arra mutat rá, hogy kénytelen volt azon információk alapján határozni, amelyeket a német hatóságok a rendelkezésére
bocsátottak, és amelyek értelmében az 1993 és 1998 közötti időszakban a különböző kifizetések következtében legalább 21,3 millió DEM
kamat formájában nyújtott előny realizálódott (a megtámadott határozat 40. preambulumbekezdése). Emellett megjegyzi, hogy
Türingia megjegyzése a visszatérítési utasítás alapján fizetendő kamatokkal kapcsolatban téves, mivel a 21,3 millió DEM‑es
összeg csak azon kamatkedvezményeket tartalmazza, amelyeket a vállalkozásnak megítéltek, vagyis amelyek önmagukban is támogatásnak
minősülnek. Álláspontja szerint ezeket meg kell különböztetni azon kamatoktól, amelyeket a támogatások folyósításának napjától
kell megfizetni, és amely a megtámadott határozat 2. cikkének (2) bekezdése értelmében a regionális támogatások szubvencióegyenértékére
irányadó referencia‑kamatláb alapján számítandó.
Egyébként visszautasítja Türingia azon állítását, mely szerint átalányösszegként határozta volna meg a kamat formájában nyújtott
előny összegét legalább 21,3 millió DEM‑ben, anélkül hogy tekintettel lett volna arra a tényre, hogy a kifizetések különböző
vállalkozásokat érintettek, és hogy e kedvezményeket részben már más összegek meghatározásakor figyelembe vették. Felhívja
a figyelmet arra, hogy a támogatások összegének meghatározása szempontjából nem a pénzügyi támogatások végleges címzettje
a döntő egy vállalkozáscsoporton belül, hanem a tényleges címzett, azaz jelen esetben a közös vállalkozás és jogutódjai. Egyébként
a Bizottság hangsúlyozza, hogy a kamatok formájában nyújtott kedvezményeknek a megtámadott határozatban szereplő végleges
összege nem téves számításokon alapul, hanem – amint az a megtámadott határozat 40. preambulumbekezdéséből kiderül – a német
hatóságok által rendelkezésére bocsátott tájékoztatáson.
Végül vitatja, hogy megsértette volna indokolási kötelezettségét a kamatok formájában nyújtott kedvezmények tekintetében.
Azt állítja, hogy a német hatóságoktól származó világos információk hiányában kénytelen volt bízni a 21,3 millió DEM‑es összeg
helyénvalóságában, amely – amint az a megtámadott határozat 40. preambulumbekezdéséből kiderül – a német hatóságok állítása
szerint az a teljes kamatkedvezmény, amelyben a közös vállalkozás és annak jogutódjai részesültek. Egyébként jelzi, hogy e
kedvezményt a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás fényében mérték fel, és ennek alapján
minősítették jogellenes szerkezetátalakítási támogatásnak. Végül, ami Türingia azon állítását illeti, amely szerint a Bizottság
nem jelölte meg, mennyiben vette figyelembe a kamat formájában nyújtott előny összegének megállapítása során azt a tényt,
hogy két hitel a hitelek lejárt kamatainak kifizetésére szolgált, a Bizottság azt állítja, hogy a rendelkezésére álló információk
alapján nem volt más választása, mint hogy arra a következtetésre jusson, hogy olyan kölcsönökről volt szó, amelyeket nehéz
helyzetben lévő vállalkozásoknak nyújtott jogellenes szerkezetátalakítási támogatásnak kell minősíteni.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az Elsőfokú Bíróság által írásban feltett egyik kérdésre adott válaszában a Németországi Szövetségi Köztársaság kiemelte,
hogy szervezeti egységei nem juttattak el a Bizottsághoz olyan adatokat, amelyekből azt a következtetést lehetne levonni,
hogy az albrechtsi CD‑üzem projektje keretében nyújtott kamat formájában nyújtott előny legalább 21,3 millió DEM‑et tett ki
az 1993 és 1998 közötti időszakban. Emellett arra is rámutatott, hogy ez a szám ellentmond a német kormány 1997. április 17‑i
levelében szereplő 14,9 millió DEM‑nek.
A Bizottság az Elsőfokú Bíróság írásbeli kérdésére adott válaszában megerősítette, hogy nem tudja bizonyítani, hogy a német
hatóságoktól valóban olyan adatokat kapott, amelyek szerint a szóban forgó támogatás elérte a 21,3 millió DEM‑et.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság ténybeli tévedést követett el, amikor azt állapította meg a megtámadott
határozat 40. preambulumbekezdésében, hogy „[a] német hatóságok tájékoztatása értelmében az 1993 és 1998 közötti időszakban
e kifizetések következtében legalább 21,3 millió DEM kamat formájában nyújtott előny realizálódott”.
A fentiekből az következik, hogy anélkül, hogy szükséges volna a további kifogások vizsgálata, a megtámadott határozat 1. cikkének
(2) bekezdését meg kell semmisíteni azon részében, amelyben a Bizottság az albrechtsi CD‑üzem szerkezetátalakításához nyújtott
támogatások között kamat formájában nyújtott előny címén megjelölt egy 21,3 millió DEM‑es összeget.
III –
A megtámadott határozat 2. cikkének jogszerűségével kapcsolatos jogalapok
A –
Előzetes megállapítások
Türingia a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával előadja, hogy amennyiben a megtámadott határozat 2. cikkében
a Bizottság elrendeli a támogatások visszatérítést az LCA‑tól, a CDA‑tól, és minden más olyan vállalkozástól történő visszatérítésre
kötelez, „amelyekre a [PBK], a [közös vállalkozás] vagy a [PA] eszközeit és/vagy infrastruktúráját átruházták vagy átruházzák”,
ez a rendelkezés – mivel az abban foglalt visszatérítési utasítás számos téves ténybeli megállapításon alapul – jogellenes,
ellentétes az EK 87. cikk (1) bekezdésével és az EK 88. cikk (2) bekezdésével, megsérti az indokolási kötelezettséget és a
védelemhez való jogot, és végül megsérti a jogbiztonság és az arányosság elvét.
Az Elsőfokú Bíróság először is Freistaat Thüringen arra vonatkozó érvelését vizsgálja, hogy a megtámadott határozat 2. cikkében
foglalt visszatérítési utasítás megsérti az EK 87. cikk (1) bekezdését és az EK 88. cikk (2) bekezdését.
B –
Az EK 87. cikk (1) bekezdésének és az EK 88. cikk (2) bekezdésének megsértéséről
1.     A felek érvei
Az EK 87. cikk (1) bekezdésének és az EK 88. cikk (2) bekezdésének megsértésére alapított jogalap alátámasztásaként Türingia
lényegében azt állítja, hogy a Bizottság nem követelheti a Németországi Szövetségi Köztársaságtól a támogatások azon vállalkozásoktól
történő visszatérítését, amelyek nem részesültek a szóban forgó támogatásokból. Először rámutat arra, hogy a támogatásokkal
nagyrészt a Pilz‑csoport vállalkozásai javára éltek vissza, másodszor, hogy – miként azt a Bizottság a megtámadott határozat
103. preambulumbekezdésében megállapította – az MTDA (a későbbi CDA) a CD Albrechts (a későbbi LCA) eszközeinek átvétele során
nem részesült támogatásokban, mivel piaci árat fizetett, és harmadszor, hogy a támogatások egy részét közvetlenül a Pilz‑csoportnak
folyósították.
Ezenkívül azt állítja, hogy a Bizottság nem írhatja elő a támogatások harmadik személyektől történő visszatérítését visszaélés
feltételezésére szorítkozva. Rámutat arra, hogy először is a Bizottság nem hozhat harmadik személyre kiterjedő hatályú visszatérítési
utasítást, anélkül hogy bizonyítaná, hogy e harmadik személy részesült a támogatásban. Ezenkívül úgy ítéli meg, hogy a Bizottság
által a visszaélés fennálltának megállapításához használt objektív kritériumok – az átruházás tárgya, a vételár, a korábbi
vállalkozás és az átvevő tagjainak vagy tulajdonosainak azonossága, az átruházás lebonyolításának időpontja és annak kereskedelmi
jellege –, amelyek a megtámadott határozat 118. preambulumbekezdésében szerepelnek, a jelen esetben nem kielégítőek.
A Bizottság az ODS támogatásával vitatja a Türingia által annak alátámasztására előadott érvelés egészét, miszerint annak
előírásával, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság követelje a támogatásnak az LCA, a CDA és minden olyan vállalkozás
általi visszatérítését, amelyre a közös vállalkozás eszközeit vagy infrastruktúráját a megtámadott határozat jogkövetkezményeinek
kijátszása végett átruházták vagy átruházzák, a Bizottság megsértette az EK 87. cikk (1) bekezdését és az EK 88. cikk (2) bekezdését.
A Bizottság mindenekelőtt általános jelleggel kifejti a támogatások visszatérítésére kötelezett jogalanyok a kedvezményezett
társaság társasági részesedései vagy eszközei átruházása esetében történő meghatározásával kapcsolatos álláspontját. E tekintetben
annak megállapításával kezdi, hogy a kérdés nem vet fel különösebb problémát a társasági részesedés átruházása esetében, mivel
a kedvezményezett társaság fennmarad, csupán tulajdonosai változnak. A Bizottság szerint az ítélkezési gyakorlatból az következik,
hogy ez esetben a visszatérítési kötelezettség a támogatásokat kapott társasággal vagy jogutódaival szemben áll fenn, függetlenül
a tulajdonosi szerkezetben bekövetkezett változásoktól és a visszatérítési kötelezettségnek az eladási feltételek meghatározása
során történt esetleges figyelembevételétől. Rámutat arra, hogy a szubvencionált tevékenység végzésének folytatásával ugyanis
a társaság továbbra is előnyre tesz szert a támogatásokból, fenntartva ezáltal a versenytorzulást. Ezt követően úgy véli,
hogy nem merül fel több nehézség a kedvezményezett társaság eszközeinek az ugyanazon csoporthoz tartozó vállalkozásokra történt
átruházása esetében sem. Rámutat arra, hogy ilyen esetben ugyanis a kedvezményezett társaságon felül a csoport azon vállalkozásai
is kötelesek lesznek a támogatások visszatérítésére, amelyek az eszközök átruházásának köszönhetően a támogatásokból fakadó
kedvező hatásokból hasznot húzhattak, miáltal gazdasági előnyre tettek szert. Másfelől, ami a kedvezményezett társaság eszközeinek
harmadik vállalkozásoknak történő eladását illeti, a Bizottság különbséget tesz aszerint, hogy e javakat egyenként vagy „együttesen”
adták‑e el. Meglátása szerint, amikor a javakat egyenként adják el piaci áron, a vevők nem kötelesek a támogatások visszatérítésére,
mivel az eszközök egyenkénti eladását követően a szubvencionált tevékenység megszűnt, és az eszközök átruházását megelőzően
nyújtott támogatás ennélfogva már nem alkalmas arra, hogy hátrányosan érintse a kedvezményezett társaság versenytársait. Ezzel
szemben a Bizottság úgy véli, hogy más a helyzet, amikor az eszközöket „együttesen” adják el úgy, hogy a vevő számára lehetővé
válik a kedvezményezett társaság tevékenységének folytatása. A Bizottság szerint ebben az esetben ugyanis a szubvencionált
tevékenység folytatása rögzítheti a versenytorzulást, és ezért különös éberség szükséges annak elkerülése végett, hogy a kedvezményezett
társaság javainak átruházása az eladott javak „biztonságba” helyezésével lehetővé tegye a visszatérítési kötelezettség alapvető
megkerülését. Azt állítja, hogy ilyen visszaélés csak akkor zárható ki, ha azonkívül, hogy piaci áron megy végbe, a kedvezményezett
társaság javainak „együttes” átruházása feltétel nélküli, a társaság valamennyi versenytársa számára elérhető eljárásban megy
végbe.
Ezen elvek fényénél a Bizottság úgy ítéli meg, hogy helyesen járt el, amikor előírta a támogatásnak az LCA‑tól és a CDA‑tól
történő visszatérítését, mivel:
–        a CDA a támogatás eredeti kedvezményezettje gazdasági tevékenységeit folytatja azon „fertőzött” termelőeszközökkel, amelyeket
a kapcsolódó vállalkozáscsoporton belül a TIB ellenőrzése alatt vett át;
–        a CDA és az LCA továbbra is részesülnek a közös vállalkozásnak – valamint jogutódainak – jogellenesen nyújtott támogatásokból,
amennyiben a támogatások nyújtásával előidézett versenytorzulás továbbra is kihat a CDA‑ra és az LCA‑ra;
–        mindenesetre a 35,3 millió DEM összértékű, források átvállalásával kiegyenlített vételár (a megtámadott határozat 102. preambulumbekezdése)
egy és ugyanazon vállalkozáscsoporton belül maradt a TIB által mind a CDA, mind az LCA felett gyakorolt ellenőrzés következtében;
–        egy gazdaságilag integrált vállalkozáscsoport esetében a vételár figyelembevétele ellentétes lenne azon, a Bizottságot terhelő
kötelezettséggel, hogy megakadályozza határozatai megkerülését és a tagállamok azon kötelezettségével, hogy biztosítsák a
határozatok rendelkezéseinek tiszteletben tartását (a megtámadott határozat 118. és 119. preambulumbekezdése).
Végül a Bizottság rámutat arra, hogy Türingia téved, amikor arra hivatkozik, hogy a Bizottság nem írhatja elő azon támogatásoknak
a CDA‑tól, illetve az LCA‑tól történő visszatérítését, amelyeket a Pilz‑csoportnak közvetlenül folyósítottak, vagy annak javára
visszaéltek vele. A Bizottság meglátása szerint ugyanis e támogatások a közös vállalkozás vagy jogutódai tevékenységi körét
érintik akkor is, ha ezt követően azonnal elvonták őket a Pilz‑csoport többi társasága javára. A Bizottság szerint aligha
releváns e tekintetben, hogy e támogatások valójában nem gyarapították a közös vállalkozást. Rámutat arra, hogy miként a C‑24/95. sz.,
Alcan Deutschland‑ügyben 1997. március 20‑án hozott ítéletben (EBHT 1997., I‑1591. o.) a Bíróság kimondta, a gazdagodás eltűnésére
alapított kifogás a támogatások visszatérítésével szemben nem hívható fel. Úgy véli, hogy a Bíróság jogi okfejtése irányadó
a jelen esetben is, ahol az eszközök vállalkozáscsoporton belüli átruházási mechanizmusainak célja lényegében a gazdagodás
eltüntetése a támogatás eredeti kedvezményezettjénél. Meglátása szerint ilyen esetben kizárt a gazdagodás eltűnésére alapított
kifogás figyelembevétele; ellenkezőleg, a jogellenes előnyt a csoport azon vállalkozásainak teszi felróhatóvá, amelyek eredetileg
nekik címzett támogatásokat kaptak. Ugyanígy úgy ítéli meg, hogy a TIB és a kapcsolódó vállalkozások sem hivatkozhatnak e
kifogásra, mivel a támogatásokkal történt Pilz‑csoport általi visszaélés szintén felróható a közös vállalkozásnak és jogutódainak.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a közösségi jognak megfelelően, ha megállapítja a támogatások közös piaccal való
összeegyeztethetetlenségét, a Bizottság előírhatja valamely tagállamnak, hogy a támogatásokat a kedvezményezettektől követelje
vissza (a Bíróság által a 70/72. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1973. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 1973., 813. o.]
13. és 20. pontja, valamint a fenti 176. pontban hivatkozott Németország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 73. pontja).
A jogellenes támogatás visszatérítés útján történő megszüntetése a jogellenesség megállapításának logikus következménye; célja
a korábbi helyzet visszaállítása (a fenti 176. pontban hivatkozott Németország kontra Bizottság ítélet 74. pontja).
E cél megvalósul akkor, amikor a szóban forgó – indokolt esetben késedelmi kamattal növelt – támogatásokat visszatérítik a
kedvezményezett, vagy másként fogalmazva azon vállalkozások, amelyek abból ténylegesen részesültek (lásd ebben az értelemben
a Bíróság által a C‑303/88. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 1991. március 21‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑1433. o.]
57. és 60. pontját). A visszatérítéssel ugyanis a kedvezményezett elveszíti azt az előnyt, amellyel a piacon versenytársaihoz
képest rendelkezett, és helyreáll a támogatás folyósítását megelőző helyzet (a Bíróság által a C‑350/93. sz., Bizottság kontra
Olaszország ügyben 1995. április 4‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑699. o.] 22. pontja).
Ebből következően a jogellenesen nyújtott állami támogatás visszatérítésének fő célja a jogellenes támogatással biztosított
versenyelőny által okozott versenytorzulás kiküszöbölése (a fenti 176. pontban hivatkozott Németország kontra Bizottság ítélet
76. pontja).
A megtámadott határozat 2. cikkében szereplő visszatérítési utasítás jogszerűségét ezen általános megfontolások fényénél kell
vizsgálni.
E tekintetben külön kell vizsgálni az utasítás jogszerűségét, amennyiben előírja a támogatás egyrészről az LCA‑tól, másrészről
a CDA‑tól történő visszatéríttetését. Ugyanis nem vitás, hogy szemben az LCA‑val, a CDA nem tekintendő a közös vállalkozás
és a PA közvetlen jogutódjának. A megtámadott határozatban a visszatérítési utasítás ez utóbbira történő kiterjesztése ugyanis
a visszaélésszerű helyzet meglétén alapul.
Ami a támogatás LCA‑tól történő visszatéríttetését illeti, Freistaat Thüringen azt állítja, hogy az utasítás jogellenes, amennyiben
kiterjed egyrészt azon támogatásokra, amelyeket közvetlenül a Pilz‑csoportnak nyújtottak, másrészt azon támogatásokra, amelyekkel
– jóllehet azokat a közös vállalkozásnak és a PA‑nak nyújtották – a csoport javára visszaéltek.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy – amint az a megtámadott határozat 32. és 39. preambulumbekezdésében szereplő táblázatokból
kitűnik – a határozat 1. cikkében leírt támogatás ténylegesen magában foglal egy bizonyos számú támogatást, amelyeket közvetlenül
a Pilz‑csoportnak és a csoporthoz tartozó PBK vállalkozásnak nyújtottak. Különösen áll ez a PBK‑nak Bajorország által 54,7 millió DEM
összegben biztosíték címén nyújtott támogatásokra, a PBK‑nak 3 millió DEM összegben tartozáselengedés címén nyújtott támogatásokra,
a PBK‑nak 3 millió DEM összegben a PA részeinek vételára címén nyújtott támogatásokra és a Pilz‑csoportnak 15 millió DEM‑es
hitel címén nyújtott támogatásokra.
Az első két támogatást illetően nem vitás, hogy – jóllehet közvetlenül a PBK-nak nyújtották őket – e támogatások célja az
albrechtsi CD‑üzem építésének finanszírozása volt, ekként – a Pilz‑csoport többi vállalkozása javára történt visszaéléstől
eltekintve – a Bizottság elvileg helyesen járt el, amikor elrendelte az LCA‑tól történő visszatérítésüket (lásd ebben az értelemben
a Bíróság által a C‑457/00. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 2003. július 3‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑6931. o.]
55–62. pontját).
Ami a 3 millió DEM‑es vételárat és a 15 millió DEM‑es hitelt illeti, meg kell állapítani, hogy – amint az a fenti 218. és
260. pontban megállapításra került – e támogatásokat közvetlenül a Pilz‑csoportnak folyósították, és nem a közös vállalkozás
vagy a PA szerkezetátalakítását célozták. Ennélfogva kizárt, hogy ez utóbbiakat a támogatások tényleges haszonélvezőinek lehessen
minősíteni. Amint az megállapításra került a fenti 261. pontban, e következtetést nem rontja le, hogy – miként azt a Bizottság
a megtámadott határozat 37. preambulumbekezdésében megállapította – a 15 millió DEM‑es hitelnek a Pilz‑csoportnak a PA átvételéig
történő támogatását kellett szolgálnia. Ugyanis azon túlmenően, hogy a Bizottság semmiféle bizonyítékkal nem állt elő ezen
állítás alátámasztására, nem állapítható meg, hogy a PA ténylegesen előnyhöz jutott a támogatás következtében.
Ennélfogva, amennyiben a Bizottság elrendeli az 1. cikkben leírt támogatásoknak az LCA‑tól a PBK‑nak a 3 millió DEM‑es vételár
címén nyújtott támogatásra, valamint a Pilz‑csoportnak a 15 millió DEM‑es hitel címén nyújtott támogatásra kiterjedően történő
visszatérítését, a megtámadott határozat 2. cikke nem egyeztethető össze a jogellenes állami támogatások visszatérítésére
irányadó elvekkel.
Ezt követően meg kell vizsgálni Freistaat Thüringen azon érvelését, miszerint a visszatérítési utasítás jogellenes annyiban,
amennyiben kiterjed azon támogatásokra, amelyekkel – jóllehet azokat a közös vállalkozásnak és a PA‑nak nyújtották – a csoport
javára visszaéltek.
E tekintetben megállapítandó, hogy a megtámadott határozat számos, a megtámadott határozat 1. cikkében leírt támogatásoknak
a Pilz‑csoport javára történt visszaélésre vonatkozó megállapítást tartalmaz. Így kitűnik különösen a megtámadott határozat
27., 33., 38. és 63‑75. preambulumbekezdéséből, hogy az albrechtsi CD‑üzem építéséhez, konszolidálásához és szerkezetátalakításához
nyújtott támogatások nagy részével visszaéltek a csoport vállalkozásai javára. E megállapításokból az is kiderül, hogy a támogatásokkal
való visszaélésre az üzemépítés során nyújtott szolgáltatások túlszámlázásával, a Pilz‑csoporton belül működő központosított
pénzgazdálkodási rendszer segítségével, valamint a közös vállalkozás és a PA által a Pilz‑csoportnak szállított áruk és nyújtott
szolgáltatások ellenértékének meg nem fizetésével került sor.
Ugyanígy rögzítendő, hogy a Landgericht Mühlhausen mellett működő ügyészség vádirata – amelyet a német hatóságok a közigazgatási
eljárás során becsatoltak – tartalmaz olyan elemeket, amelyek lehetővé teszik a Pilz‑csoport javára történt támogatással való
visszaélés mértékének legalább becslésszerű megállapítását. Szemben a Bizottság által előadottakkal, pusztán azon tényből,
hogy a vádirat a Freistaat Thüringen befektetéséhez történt szubvenció‑ és támogatásnyújtás keretében elkövetett jogellenes
eljárásokra vonatkozik, önmagában nem lehet arra következtetni, hogy az abban szereplő elemek irrelevánsak a Bizottság által
elvégzendő vizsgálat szempontjából. Ugyanis a vádirat különösen a csalás során alkalmazott különféle mechanizmusok leírásában
és a megvalósított befektetések értékének meghatározásában pontos és hasznos jelzéseket tartalmaz a visszaélés mértékének
meghatározásához.
Ilyen körülmények között úgy kell tekinteni, hogy – legkésőbb a megtámadott határozat meghozatalakor – a Bizottság rendelkezésére
állt helytálló és egybevágó bizonyítékok, amelyekből kitűnik, hogy a közös vállalkozás és a PA ténylegesen nem részesült az
albrechtsi CD‑üzem építésére, konszolidálására és szerkezetátalakítására szánt támogatások nagy részéből. Ezenkívül e jelek
lehetővé tették az visszaélés mértékének legalább becslésszerű meghatározását.
Igaz – miként a Bizottság állítja –, hogy az iratok között nincs nyoma annak, hogy a német hatóságok pontos tájékoztatással
látták volna el a támogatásnak a Pilz‑csoport javára való visszaélés mértékét illetően.
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy noha a Bizottság rendelkezik a szükséges eszközökkel (lásd ebben az értelemben a fenti
71. pontban hivatkozott Németország és Pleuger Worthington kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 29. pontját), az ügy iratai
között nincs nyoma annak, hogy kérte volna a német hatóságoktól, hogy e tekintetben pontos tájékoztatással lássák el. Ugyanakkor
– amint az az eljárást megindító határozatból kitűnik – legalább 1997 óta tudomással bírt a támogatások nagy részével való
visszaélésről. Ennélfogva a Bizottság nem hivatkozhat arra, hogy a megtámadott határozat elfogadásakor rendelkezésére álló
információkra tekintettel jogában állt előírni azon, az 1. cikkben leírt támogatások LCA‑tól történő visszatérítését, amelyekkel
kapcsolatban tudta vagy nem hagyhatta figyelmen kívül, hogy nem gazdagították a közös vállalkozást és a PA‑t.
Ugyanígy el kell utasítani a Bizottság azon érvelését, miszerint a megtámadott határozat 2. cikkében szereplő visszatérítési
utasítás kiterjesztését indokolja a közös vállalkozásnak és jogutódainak kapcsolódó vállalkozások olyan csoportjához történő
tartozása, amelyen belül belső mechanizmusok léteznek az eszközök átruházására. Ugyanis azon túlmenően, hogy a közös vállalkozás
csupán 1992 októbere és 1993. december vége között volt a Pilz‑csoport tagja, a megtámadott határozatban megismételt megállapításokból
világosan következik, hogy a jelen esetben a csoporton belüli átruházási mechanizmusokat kizárólag e vállalkozás rovására,
és nem annak javára alkalmazták. Ennélfogva nem állítható, hogy a csoporthoz tartozásánál fogva a közös vállalkozás ténylegesen
részesült azon támogatásokból, amelyeknek nem volt kedvezményezettje.
Ennélfogva, amennyiben elrendeli az LCA‑tól történő visszatérítését az 1. cikkben leírt támogatásoknak – köztük azoknak, amelyekről
bebizonyosodott, hogy e vállalkozás ténylegesen nem volt kedvezményezettjük –, a megtámadott határozat 2. cikke nem felel
meg a jogellenes állami támogatások visszatérítését szabályozó elveknek.
Ezt követően annyiban, amennyiben a megtámadott határozat 2. cikke elrendeli az említet határozat 1. cikkében leírt támogatás
CDA‑tól történő visszatérítését, a határozatból kitűnik, hogy a Bizottság megállapításait lényegében a határozat jogkövetkezményeinek
megkerülésére vonatkozó szándék fennálltára alapította, mely szándék – a Bizottság szerint – objektíven abból következik,
hogy a CDA részesül a korábban a PBK‑nak, a közös vállalkozásnak, a PA‑nak és a CD Albrechtsnek megítélt támogatásból, amennyiben
használja e vállalkozások eszközeit, ezenkívül folytatja tevékenységüket (a megtámadott határozat 118. és 120. preambulumbekezdése).
Ez az érvelés nem foghat helyt.
Igaz – ahogy egyébként a német hatóságok és a Bizottság között a közigazgatási eljárás során lezajlott levélváltásból kitűnik –,
hogy az LCA eszközei egy részének a CDA‑ra történő átruházásának célja az LCA működtetése e részének az LCA túlélését fenyegető
jogi és közgazdasági bizonytalanságoktól mentes fejlesztésének biztosításával történő megmentése volt. Ugyanígy a Bizottság
és az ODS által a jelen eljárás során előadott különböző elemekből az a következtetés vonható le, hogy az eszközök átruházását
követően a CDA ténylegesen a közös vállalkozás, a PA és a CD Albrechts tevékenységét folytatja.
Mindazonáltal ez az elem önmagában nem bizonyítja a visszatérítési utasítás jogkövetkezményeinek megkerülésére irányuló szándék
jelen esetben történő fennálltát.
Ez a következtetés annál inkább megingathatatlan, mivel – miként azt a megtámadott határozat 103. preambulumbekezdése megállapítja –
a CDA a piaci árnak megfelelő vételárat fizetett az LCA eszközeinek átvételéért, ennélfogva e művelet nem jár azzal, hogy
a CDA megőrzi az LCA‑nak nyújtott támogatások kedvezményéhez kapcsolódó tényleges versenyelőnyt (lásd ebben az értelemben
a fenti 176. pontban hivatkozott Németország kontra Bizottság ítélet 92. pontját).
Ilyen helyzetben nem lehet azt megállapítani – miként azt a Bizottság beadványaiban állította –, hogy a CDA aktívájának átvételét
követően az LCA nem más, mint „üres kagylóhéj, amellyel szemben nem lehet a jogellenes támogatások visszatérítését elérni”.
Ugyanis tekintettel arra, hogy a jelen esetben az LCA a csődeljárás 2000. októberi megnyitása óta felszámolás alatt áll, emlékeztetni
kell arra, hogy a támogatásokban részesült, csődbe jutott vállalkozásokra vonatkozó ítélkezési gyakorlatból az következik,
hogy a korábbi helyzet visszaállítása és a jogellenesen támogatásokból fakadó versenytorzulás kiküszöbölése fő szabályként
elérhető az érintett támogatások visszatérítésére vonatkozó kötelezettségnek a felszámolás alatt álló vállalkozás forrásai
közötti feltüntetésével, kivéve ha a támogatásokból más vállalkozások részesülnek. Ezen ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis
az ilyen feltüntetés elégséges a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatások visszatérítését elrendelő határozat
végrehajtásának biztosításához (lásd ebben az értelemben a Bíróság által a 52/84. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1986.
január 15‑én hozott ítélet [EBHT 1986., 89. o.] 14. pontját és a C‑142/87. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1990. március
21‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑959. o.] 60. és 62. pontját).
Emellett a Németországi Szövetségi Köztársaság – anélkül, hogy a Bizottság vitatta volna – kijelentette, hogy egyrészt az
eszközök csupán egy részét, nevezetesen az állóeszközöket, a termelési értékeket, a rövidtávon realizálható értékeket, valamint
a műszaki know how‑t és az értékesítést adták el a CDA‑nak, és hogy másrészt ezen eljárási mód magasabb összeg bevételezését
tette lehetővé, mint ami a szóban forgó vagyoni elemek egyenkénti eladásával elérhető lett volna.
E következtetésen mit sem változtat az a tény, hogy a vételárat a források átvételével egyenlítették ki. Meg kell ugyanis
állapítani, hogy e fizetési forma a hitelezők helyzetére nézve nem hátrányos, miután a társaság eszközeinek csökkenését ellensúlyozta
a források azonos mértékű csökkenése.
A Bizottság által a megtámadott határozat 118. preambulumbekezdésére tett utalás nem ronthatja le ezt az elemzést. Meg kell
ugyanis állapítani, hogy e preambulumbekezdésben a Bizottság általános és szemléltető módon azon kritériumokat fejti ki, amelyeket
annak eldöntéséhez alkalmaz, hogy egy adott művelet visszaélést rejt‑e magában. Ezzel szemben e kitétel a kritériumok jelen
esetre történő semmilyen alkalmazását sem tartalmazza.
Ennélfogva azt a következtetést kell levonni, hogy csupán a megtámadott határozatban feltüntetett ténybeli megállapítások
alapján a Bizottság nem vonhatott le a visszatérítési utasítás joghatásainak a jelen esetben történő megkerülésére irányuló
szándék fennállására vonatkozó következtetést.
Ami a Bizottság által beadványaiban és a tárgyalás folyamán előadott ténybeli elemeket illeti, elégséges annak megállapítása,
hogy azok a megtámadott határozatban sehol sem szerepelnek, és ennélfogva nem hozhatók fel a visszatérítési utasítás CDA‑ra
történő kiterjesztésének indokolására.
Egyébként is, az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a különböző elemek a visszaélés jelen esetben történő fennállásának
bizonyítását sem teszik lehetővé.
Ennek megfelelően a Bizottság helytelenül hivatkozik arra, hogy a jelen ügyben az eszközök átvételére a TIB‑csoporton, vagyis
egy kapcsolt vállalkozásokból álló csoporton belül került sor. Meg kell állapítani, hogy amellett, hogy egy állítólagos TIB‑csoport
létezését a megtámadott határozatban nem állapította meg, a Bizottság egyetlen bizonyítékot sem mutat be arra vonatkozóan,
hogy az LCA és a CDA egy ilyen vállalkozáscsoporthoz tartozna, és különösen nem arra vonatkozóan, hogy e vállalkozásokat az
eszközök átvételére szolgáló belső mechanizmusok kötnék össze. Ellenkezőleg, a Freistaat Thüringen és a CDA által e tekintetben
tett nyilatkozatokból az derül ki, hogy a TIB – alapítóokmányának megfelelően – mint tulajdonosi társaság járt el.
E tekintetben el kell vetni a Bizottság azon állítását is, miszerint az eszközök CDA általi átvétele nem felel meg a gazdasági
logikának. Meg kell ugyanis állapítani, hogy a közigazgatási eljárás során a német hatóságok több alkalommal kiemelték, hogy
az LCA eszközei egy részének CDA általi átvétele megfelel egy ilyen logikának. Ugyanakkor, noha „[az eszközök] átruházásának
kereskedelmi jellege” a visszaélés fennállásának megállapításánál figyelembe veendő szempontok közé tartozik (a megtámadott
határozat 118. preambulumbekezdése), a Bizottság a megtámadott határozatban nem tüntetett fel egyetlen, a német hatóságok
és a CDA álláspontjának megkérdőjelezésére alkalmas megfontolást sem.
Ugyanígy hangsúlyozni kell, hogy pusztán azon tényből, hogy az LCA‑t és a CDA‑t egyazon személy irányította az aktíva 1998.
januári átvételekor, és hogy e művelettől kezdve az CDA a közös vállalkozás és a PA jogutódjaként lép fel a piacon, nem lehet
azt a következtetést levonni, hogy az LCA eszközei átvételének célja a megtámadott határozat 2. cikkében szereplő visszatérítési
utasítás megkerülése volt. Ezen elemek ugyanis nem elégségesek annak bizonyítására, hogy a CDA a megtámadott határozat végrehajtása
megakadályozásának szándékával járt el.
Végül el kell vetni a Bizottság azon állítását, miszerint az LCA eszközeinek „együttes” átvétele nem nyílt és átlátható eljárásban
zajlott, és hogy az LCA egyes versenytársai ennek következtében ki voltak zárva az eszközök megszerzéséből, amelyekkel az
említett társaság gyakorolta a szubvencionált tevékenységeket. Ugyanis mind a megtámadott határozat, mind az ügy bizonyos
iratai, valamint a Freistaat Thüringen és a CDA által a 2004. május 5‑i tárgyalás során tett nyilatkozatok éppen ellenkezőleg
arra utalnak, hogy az LCA eszközeinek CDA általi átvételére nem azonnal került sor, hanem megelőzték az LCA egészének harmadik
személyeknek, köztük a beavatkozó ODS anyavállalatának történő eredménytelen eladási kísérletek (lásd ebben az értelemben
a fenti 176. pontban hivatkozott Németország kontra Bizottság ítélet 95. pontját).
A fentiekre figyelemmel azt a következtetést kell levonni, hogy a Bizottság nem bizonyította a megtámadott határozat jogkövetkezményeinek
megkerülésére irányuló ügylet létét, amely megalapozhatta volna a CDA a közös vállalkozásnak és jogutódainak megítélt jogellenes
támogatások visszatérítésére való kötelezését.
Következésképpen annyiban, amennyiben elrendeli, hogy a CDA és az LCA térítse vissza a PBK‑nak, a közös vállalkozásnak, a
PA‑nak és a CD Albrechtsnek megítélt támogatásokat, a megtámadott határozat nem felel meg a jogellenes állami támogatások
visszatérítésére irányadó elveknek.
Hasonló következtetés vonandó le annyiban, amennyiben a megtámadott határozat 2. cikke elrendeli az 1. cikkben leírt támogatás
visszatérítését „minden más olyan vállalkozástól, amelyre [a PBK], [a közös vállalkozás] vagy [a PA] eszközeit és/vagy infrastruktúráját
átruházták vagy átruházzák [az említett] határozat jogkövetkezményeinek megkerülése végett”. Elégséges ugyanis azt megállapítani,
hogy a visszatérítési utasítás e vállalkozásokra történt kiterjesztése ugyanazon indokokon nyugszik, mint az utasítás CDA‑ra
történt kiterjesztése.
A fentiekre figyelemmel a jelen jogalapnek helyt kell adni.
Mindenesetre mivel az Elsőfokú Bíróság nem veheti át sem a Bizottság, sem a tagállam szerepét az utóbbinak visszatérítendő
támogatás meghatározásában, a megtámadott határozat 2. cikkét ezért meg kell semmisíteni a visszatérítési utasítás egésze
tekintetében, amennyiben az elrendeli a (3) bekezdésében meghatározott vállalkozástól történő visszatéríttetést. Következésképpen
a megtámadott határozat 2. cikkét meg kell semmisíteni azon részében, amelyben elrendeli a megtámadott határozat 1. cikkében
leírt támogatásnak a CDA és az LCA társaságtól és minden olyan egyéb vállalkozástól történő visszatéríttetését, amelyre a
PBK, a közös vállalkozás vagy a PA eszközeit vagy infrastruktúráját a jelen határozat jogkövetkezményeinek kijátszása végett
átruházták vagy átruházzák.
Ilyen körülmények között a Freistaat Thüringen által előadott további jogalapok vizsgálata nem szükséges.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Bizottság pervesztes lett, ezért Freistaat Thüringen kérelmének megfelelően kötelezni
kell költségek viselésére.
Az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §-ának első bekezdése alapján az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket.
Következésképpen a Németországi Szövetségi Köztársaság maga viseli saját költségeit.
Az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §‑a harmadik albekezdésének értelmében az Elsőfokú Bíróság elrendelheti, hogy a beavatkozók
maguk viseljék saját költségeiket. A jelen ügyben az ODS maga viseli saját költségeit.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (kibővített harmadik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
Az Elsőfokú Bíróság a Németország által a CDA Compact Disc Albrechts GmbH‑nak (Freistaat Thüringen) nyújtott állami támogatásról
szóló 2000. június 21‑i 2000/796/EK bizottsági határozatot megsemmisíti, amennyiben:
–
1. cikkének (1) bekezdésében az albrechtsi CD‑üzem (Freistaat Thüringen) építéséhez, működtetéséhez és konszolidálásához az
R. E. Pilz GmbH & Co. Beteiligungs KG, a Pilz & Robotron GmbH & Co. Beteiligungs KG és a Pilz Albrechts GmbH társaságoknak
megítélt támogatások között Bajoroszág által nyújtott biztosíték címén megjelölt egy 54,7 millió DEM‑es összeget, tartozáselengedés
címén megjelölt egy 3 millió DEM‑es összeget, valamint Freistaat Thüringen és Bajorország által nyújtott szubvenció és beruházási
adókedvezmény címén megjelölt egy 63,45 millió DEM‑es és egy 19,42 millió DEM‑es összeget;
–
1. cikkének (2) bekezdésében a CDA Compact Disc Albrechts GmbH társaság szerkezetátalakításához megítélt támogatások között
a PA/CD Albrechts társasági tőkéje megszerzése címén megjelölt egy 33 millió DEM‑es összeget, és kamat formájában nyújtott
előny címén megjelölt egy 21,3 millió DEM‑es összeget;
–
1. cikkének (2) bekezdésében megállapítja, hogy a 3 millió DEM‑es vételár és az LfA által nyújtott 15 millió DEM‑es hitel
a „CDA Compact Disc Albrechts GmbH szerkezetátalakítására szánt” támogatásnak minősül;
–
2. cikkében előírja az 1. cikkben leírt támogatásnak a CDA Datenträger Albrechts GmbH és az LCA Logistik Center Albrechts GmbH
társaságoktól, valamint minden olyan egyéb vállalkozástól történő visszatéríttetését, amelyre az R. E. Pilz GmbH & Co. Beteiligungs KG,
a Pilz & Robotron GmbH & Co. Beteiligungs KG vagy a Pilz Albrechts GmbH társaságok eszközeit és/vagy infrastruktúráját a jelen
határozat jogkövetkezményeinek kijátszása végett átruházták vagy átruházzák.
2)
Az Elsőfokú Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
3)
Az Elsőfokú Bíróság a Bizottságot kötelezi saját költségeinek és a Freistaat Thüringen költségeinek viselésére. A Németországi
Szövetségi Köztársaság és az ODS Optical Disc Service GmbH maguk viselik saját költségeiket.
Azizi
García‑Valdecasas
Cooke
Jaeger

Dehousse
Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. október 19‑i nyilvános ülésen
E. Coulon

J. Azizi
hivatalvezető

elnök
Tartalomjegyzék
Jogi háttér
A jogvita alapját képező tényállás
A –  Általános háttér
1.  A vállalkozás megalakulásának fázisa (1990–1992)
2.  A szerkezetátalakítás fázisa (1993–1998)
3.  Egyes eszközöknek az MTDA által megvásárlása
B –  A közigazgatási eljárás lefolyása
C –  Tényállás megállapítása és jogi minősítés
1.  A Németországi Szövetségi Köztársaság által a megalakulási fázisában nyújtott pénzügyi támogatások
2.  A szerkezetátalakítás fázisában nyújtott pénzügyi támogatások
3.  A támogatások visszatérítéséről
4.  A megtámadott határozat rendelkező része
Az eljárás és a felek kérelmei
A jogkérdésről
I –  Előzetes észrevételek
II –  A megtámadott határozat 1. cikkének jogszerűségéről
A –  Annak lehetőségéről, hogy a megtámadott határozat a rendelkezésre álló információk alapján kerüljön elfogadásra
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
B –  A Bajorország (az LfA) által a PBK‑nak nyújtott biztosítékról
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
C –  A Bajorország (az LfA) által a PBK‑nak nyújtott, 3 millió DEM összegű tartozáselengedésről
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
D –  A Türingia, illetőleg Bajorország által a közös vállalkozásnak, illetőleg a PA‑nak nyújtott, 63,45 millió DEM és 19,42 millió DEM
összegű szubvencióról és beruházási adókedvezményről
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
a)  A Türingia által nyújtott szubvenciókról és beruházási adókedvezményekről
b)  A Bajorország (az LfA) által nyújtott szubvenciókról és beruházási adókedvezményekről
E –  A THA által a Robotronnak és a közös vállalkozásnak nyújtott biztosítékról
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
F –  A TAB által a PA‑nak nyújtott 25 millió DEM‑es hitelről
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
G –  A TAB által a PA‑nak nyújtott 20 millió DEM‑es hitelről
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
H –  A TIB által a PBK‑nak fizetett 3 millió DEM‑es vételárról
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
I –  A TAB által a PA‑nak nyújtott 12 millió DEM‑es tőke‑hozzájárulásról
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
J –  A PA társasági részesedésének a TIB és a TAB által történő megszerzéséről
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
K –  Az LfA által a PA‑nak nyújtott 2 millió DEM‑es hitelről
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
L –  A TIB által a PA‑nak nyújtott 3,5 millió DEM‑es tagi kölcsönről
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
M –  Az LfA által a Pilz‑csoportnak nyújtott 15 millió DEM‑es hitelről
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
N –  A TAB által a CD Albrecthsnek nyújtott 15 millió DEM‑es hitelről
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
O –  Az LfA által a CD Albrechtsnek nyújtott 7 millió DEM‑es hitelről
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
P –  A TAB által a CD Albrechtsnek nyújtott 9,5 millió DEM‑es hitelről
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Q –  Az összesen 21,3 millió DEM összegű kamatokról
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
III –  A megtámadott határozat 2. cikkének jogszerűségével kapcsolatos jogalapok
A –  Előzetes megállapítások
B –  Az EK 87. cikk (1) bekezdésének és az EK 88. cikk (2) bekezdésének megsértéséről
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: német.