CELEX: 62001CJ0491
Direktyva 2001/37/EB
Teisinis pagrindas
EB 95 ir EB 133 straipsniai

2001 m. gruodžio 6 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2001 m. gruodžio 19 d.,
High Court of Justice (England & Wales) Queen’s Bench Division (Administrative court)
pateikė Teisingumo Teismui du prejudicinius klausimus pagal EB 234 straipsnį dėl 2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento
ir Tarybos direktyvos 2001/37/EB dėl valstybių narių ir kitų teisės aktų, taikomų tabako gaminių gamybai, pateikimui ir pardavimui,
derinimo (OL L 194, p. 26, toliau – Direktyva) galiojimo ir išaiškinimo.
Šie klausimai buvo pateikti nagrinėjant 2001 m. rugsėjo 3 d.
British American Tobacco (Investements) Ltd
ir
Imperial Tobacco Ltd
prašymą dėl leidimo pareikšti ieškinį dėl Jungtinės Karalystės vyriausybės „ketinimo ir (arba) pareigos“ perkelti direktyvą
teisėtumo („judicial review“).

Teisinis pagrindas

Direktyva 89/622/EEB
EB sutarties 100a straipsnio (po pakeitimo – EB 95 straipsnis) pagrindu priimta 1989 m. lapkričio 13 d. Tarybos direktyva
89/622/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių tabako gaminių ženklinimą ir draudžiančių prekiauti
tam tikromis oralinio vartojimo tabako rūšimis (OL L 359, 1989 p. 1), su pakeitimais, padarytais 1992 m. gegužės 15 d. Tarybos
direktyva 92/41/EEB (OL L 158, 1992, p. 30, toliau – Direktyva 89/622), įtvirtintas reikalavimas ant visų tabako gaminių pakelių
pateikti bendrąjį įspėjimą, o ant cigaretėms skirtų pakelių – papildomus įspėjimus. Nuo 1992 m. reikalavimas spausdinti šiuos
papildomus įspėjimus imtas taikyti ir kitiems tabako gaminiams.

Direktyva 90/239/EEB
Sutarties 100a straipsnio pagrindu priimta 1990 m. gegužės 17 d. Tarybos direktyva 90/239/EEB dėl valstybių narių įstatymų
ir kitų teisės aktų, susijusių su maksimaliu dervų kiekiu cigaretėse, suderinimo (OL L 137, p. 36) nustatyta, kad nuo 1992 m.
gruodžio 31 d. maksimali dervų kiekio riba valstybėse narėse parduodamoje cigaretėje yra 15 mg, o nuo 1997 m. gruodžio 31 d.
– 12 mg.

Direktyva
EB 95 ir 133 straipsnių pagrindu priimta direktyva pataisomos Direktyvos 89/622 ir 90/239 adaptuojant ir papildant jų nuostatas.
Pagal direktyvos 2 ir 3 konstatuojamąsias dalis tabako gaminių gamybai, pateikimui ir pardavimui taikomi valstybių narių įstatymai
ir kiti teisės aktai iš esmės skiriasi ir tai trukdo veikti vidaus rinkai, o šias kliūtis reikia pašalinti suderinant šią
sritį reglamentuojančias taisykles.
Pagal direktyvos 4 konstatuojamąją dalį:
„Pagal Sutarties 95 straipsnio 3 dalį kaip pagrindas turėtų būti imama aukšto lygio sveikatos, saugos, aplinkos ir vartotojų
apsauga, ypač atsižvelgiant į visas mokslo faktais pagrįstas naujoves; atsižvelgiant į ypač kenksmingą tabako poveikį, sveikatos
apsaugai šiame kontekste reikėtų suteikti prioritetą.“
Direktyvos 5 konstatuojamojoje dalyje detalizuojama:
„Direktyva 90/239/EEB buvo nustatyta ir nuo 1992 m. gruodžio 31 d. įsigaliojo maksimalaus dervų kiekio cigaretėse, kuriomis
prekiaujama valstybėse narėse, riba. Dėl kancerogeninės dervų prigimties būtina toliau mažinti dervų kiekį cigaretėse.“
Direktyvos 7 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„Kelios valstybės narės nurodė, kad jei Bendrijos lygiu nebus priimtos priemonės, nustatančios maksimalų anglies monoksido
kiekį cigaretėse, šias priemones jos priims nacionaliniu lygiu. Anglies monoksidą reglamentuojančių taisyklių skirtumai gali
tapti prekybos kliūtimis ir trukdyti sklandžiam vidaus rinkos veikimui.<...>“
Pagal direktyvos 9 konstatuojamąją dalį:
„Tarp valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, ribojančių maksimalų nikotino kiekį cigaretėse, esama skirtumų. Tokie
skirtumai gali tapti prekybos kliūtimis ir trukdyti sklandžiam vidaus rinkos veikimui. <...>“
Pagal direktyvos 11 konstatuojamąją dalį:
„Ši direktyva turės poveikį ir iš Europos bendrijos eksportuojamiems tabako gaminiams. Eksporto režimas yra bendrosios komercinės
politikos dalis. Pagal Sutarties 152 straipsnio 1 dalį ir Europos Bendrijų Teisingumo Teismo praktiką su sveikata susiję reikalavimai
turi būti kitų Bendrijos politikos sričių sudedamoji dalis. Siekiant užtikrinti, kad nebūtų pakenkta vidaus rinkos nuostatoms,
reikėtų priimti taisykles.“ (Pataisytas vertimas)
Direktyvos 19 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Valstybėse narėse ir toliau pateikiami skirtingi įspėjimai ir kiekių nuorodos. Todėl vienoje valstybėje narėje vartotojai
gali būti geriau informuojami apie tabako gaminių keliamus pavojus nei kitoje. Šie skirtumai yra nepriimtini ir gali sudaryti
prekybos kliūtis bei trukdyti tabako gaminių vidaus rinkos veikimui, todėl juos reikėtų pašalinti. Dėl šios priežasties būtina
sustiprinti ir paaiškinti esamus teisės aktus, taip užtikrinant aukštą sveikatos apsaugos lygį.“ (Pataisytas vertimas)
Pagal direktyvos 27 konstatuojamąją dalį:
„Tam tikrų užrašų, pvz., „mažai dervų“, „lengvos“, „ypač lengvos“, „švelnios“, pavadinimų, piešinių ir metaforinių ar kitų
ženklų pateikimas ant tabako gaminio pakuotės gali suklaidinti vartotoją ir sudaryti įspūdį, kad tokie gaminiai yra mažiau
pavojingi, bei nulemti vartojimo pokyčius. Įkvepiamų medžiagų kiekį lemia ne tik tam tikrų medžiagų buvimas gaminyje prieš
jo vartojimą, bet ir rūkančiojo elgsena bei polinkis. Pateikiamuose užrašuose tai neatsispindi, todėl gali būti pakenkta šioje
direktyvoje nustatytiems ženklinimo reikalavimams. Siekiant užtikrinti sklandų vidaus rinkos veikimą ir atsižvelgti į siūlomų
tarptautinių taisyklių pokyčius, reikėtų Bendrijos lygiu uždrausti tokius užrašus ir suteikti pakankamai laiko įgyvendinti
šią taisyklę.“ (Pataisytas vertimas)
Direktyvos 1 straipsnyje „Tikslas“ nurodyta:
„Šios direktyvos tikslas – suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus, reglamentuojančius maksimalius dervų,
nikotino ir anglies monoksido kiekius cigaretėse, įspėjimus apie pavojų sveikatai ir kitą informaciją, pateiktiną ant kiekvieno
tabako gaminių pakelio, bei tam tikras priemones, susijusias su tabako gaminių sudedamosiomis dalimis ir jų aprašymais, kaip
pagrindą imant aukštą sveikatos apsaugos lygį.“
Direktyvos 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.      Nuo 2004 m. sausio 1 d. į laisvą apyvartą valstybėse narėse išleidžiamose, parduodamose ar gaminamose cigaretėse esantys kiekiai
neturi viršyti:
–        10 mg dervų vienoje cigaretėje,
–        1 mg nikotino vienoje cigaretėje,
–        10 mg anglies monoksido vienoje cigaretėje.
2.      Nukrypstant nuo 1 dalyje nurodytos datos, Europos bendrijoje pagamintoms, tačiau iš jos eksportuojamoms cigaretėms valstybės
narės šiame straipsnyje nustatytas kiekio ribas gali taikyti nuo 2005 m. sausio 1 d., tačiau bet kuriuo atveju ne vėliau kaip
nuo 2007 m. sausio 1 d.“ (Pataisytas vertimas)
Pagal direktyvos 4 straipsnio 1 dalį dervų, nikotino ir anglies monoksido kiekiai cigaretėse nustatomi pagal dervoms skirtą
ISO 4387 standartą, nikotinui skirtą ISO 10315 standartą ir anglies monoksidui skirtą ISO 8454 standartą. Šio straipsnio 3 dalimi
valstybėms narėms suteikiama teisė pareikalauti iš tabako gamintojų ar importuotojų atlikti bet kokius kitus bandymus, kurių
kompetentingos nacionalinės institucijos reikalauja tam, kad būtų galima nustatyti jų tabako gaminiuose esančių ar iš jų išsiskiriančių
kitų medžiagų kiekį bei įvertinti šių kitų medžiagų poveikį sveikatai. Vadovaujantis minėto straipsnio 4 dalimi, bandymų rezultatai
pateikiami kompetentingoms nacionalinėms institucijoms, kurios užtikrina, kad jie būtų išplatinti informuojant vartotojus,
o pagal 5 dalį – Komisijai, kuri privalo į juos atsižvelgti rengdama direktyvos 11 straipsnyje minimą pranešimą.
Direktyvos 5 straipsnyje įtvirtinti ženklinimo reikalavimai numato pareigą ant tabako gaminių pakuočių nurodyti cigaretėse
esančius dervų, nikotino ir anglies monoksido kiekius taip, jog šis užrašas užimtų tam tikrą procentą konkrečių pakuočių paviršių,
o ant kiekvienos tabako, išskyrus oraliniam vartojimui skirtą tabaką ir kitą nerūkomąjį tabaką, gaminių pakuotės turi būti
pateikiami įspėjimai apie tabako gaminių kenksmingumą sveikatai. Direktyvos 5 straipsnio 6 dalies e punkte konkrečiai nurodyta,
kad įspėjimų ir kiekių nuorodų tekstai turi būti atspausdinti valstybės narės, kurioje gaminys parduodamas, oficialiąja kalba
ar kalbomis.
Pagal direktyvos 6 straipsnį valstybės narės privalo reikalauti tabako gamintojų ir importuotojų pateikti šių gaminių gamybai
naudotų visų sudedamųjų dalių ir jų kiekių sąrašą pagal prekių ženklą ir rūšį. Informuodamos vartotojus valstybės narės turi
užtikrinti šios informacijos sklaidą visomis tam tinkamomis priemonėmis ir kasmet ją pateikti Komisijai.
Direktyvos 7 straipsnyje „Gaminio aprašymai“ nurodyta:
„Nuo 2003 m. rugsėjo 30 d., nepažeidžiant 5 straipsnio 1 dalies, ant tabako gaminių pakuotės draudžiama pateikti užrašus,
pavadinimus, prekių, vaizdinius ar kitus įspūdį, kad konkretus tabako gaminys yra mažiau kenksmingas už kitus, kuriančius
ženklus.“
Siekiant užtikrinti sklandų vidaus rinkos veikimą, direktyvos 12 straipsniu Komisijos prašoma remiantis pagal 6 straipsnį
pateikta informacija ne vėliau kaip iki 2004 m. gruodžio 31 d. pateikti pasiūlymą dėl tabako gaminiuose leidžiamų naudoti
sudedamųjų dalių bendrojo sąrašo, be kita ko, atsižvelgiant į priklausomybę nuo jų.
Direktyvos 13 straipsnyje nurodyta:
„1.      Valstybės narės negali dėl priežasčių, susijusių su dervų, nikotino ar anglies monoksido kiekių cigaretėse ribojimu, su įspėjimais
apie sveikatai gresiantį pavojų ar kitais šios direktyvos nurodymais arba reikalavimais, drausti ar riboti šią direktyvą atitinkančių
tabako gaminių importą, pardavimą ar vartojimą, išskyrus priemones, kurių imamasi pagal 4 straipsnį pateiktiems duomenims
patikrinti.“
2.      Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės laikytis ar pagal Sutartį nustatyti griežtesnes tabako gaminių gamybai, importui,
pardavimui ir vartojimui taikomas taisykles, kurios, jų nuomone, yra būtinos visuomenės sveikatai apsaugoti tiek, kiek tokios
taisyklės nepažeidžia šioje direktyvoje nustatytų taisyklių.
3.      Visų pirma, kol bus sudarytas 12 straipsnyje minėtas bendrasis sudedamųjų dalių sąrašas, valstybės narės gali uždrausti naudoti
sudedamąsias dalis, pasižyminčias įprantamąsias tabako gaminių savybes didinančiu poveikiu.“
Pagal direktyvos 14 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kuriais
ši direktyva būtų įgyvendinta ne vėliau kaip iki 2002 m. rugsėjo 30 d., ir apie tai nedelsdamos praneša Komisijai.
Direktyvos 15 straipsnio pirmąja pastraipa panaikinamos Direktyvos 89/622 ir 90/239.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Ieškovės pagrindinėje byloje yra Jungtinėje Karalystėje įsikūrusios tabako gaminių gamintojos. Jos kreipėsi į nacionalinį
teismą su prašymu leisti pareikšti ieškinį dėl Jungtinės Karalystės vyriausybės „ketinimo ir (arba) pareigos“ perkelti direktyvą
teisėtumo kontrolės („judicial review“), nurodydamos septynis šios direktyvos negaliojimo pagrindus.

High Court of Justice (England & Wales) Queen’s Bench Division (Administrative court)
suteikė šį leidimą ir nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą bei pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Direktyva 2001/37/EB yra visiškai arba iš dalies negaliojanti dėl:
a)      EB 95 ir (arba) 133 straipsnių, kaip teisinio pagrindo, netinkamumo;
b)      EB 95 ir 133 straipsnių, kaip dvigubo teisinio pagrindo, panaudojimo;
c)      proporcingumo principo pažeidimo;
d)      EB 295 straipsnio, pagrindinės teisės į nuosavybę ir (arba) TRIPS 20 straipsnio pažeidimo;
e)      EB 253 straipsnio ir (arba) pareigos motyvuoti pažeidimo;
f)      subsidiarumo principo pažeidimo;
g)      piktnaudžiavimo įgaliojimais?
2.      Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/37/EB 7 straipsnis taikomas
tik tiems tabako gaminiams, kurie parduodami Europos bendrijoje, ar ir Europos bendrijoje supakuotiems tabako gaminiams, kurie
skirti eksportuoti į trečiąsias šalis?“
2002 m. vasario 26 d. Nutartimi
High Court
leido bendrovėms
Japan Tobacco Inc.
ir
JT International SA
(toliau abi kartu –
Japan Tobacco
) įstoti į pagrindinę bylą, sudarydamas joms galimybę pateikti Teisingumo Teismui rašytines pastabas dėl direktyvos 7 straipsnio
galiojimo.

Japan Tobacco Inc
. yra cigaretėms skirto prekių ženklo
Mild Seven
savininkė, o
JT International SA
– išimtinių teisių į šį prekių ženklą turėtoja.
Japan Tobacco
mano, kad aiškinant direktyvos 7 straipsnį kaip taikomą galiojantiems prekių ženklams užkertama galimybė turėti intelektinės
nuosavybės teises į prekių ženklą
Mild Seven
arba jomis naudotis Bendrijoje, o tai, įsigaliojus tai nuostatai, šiam prekių ženklui padarys didelės žalos visame pasaulyje.

Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Prancūzijos vyriausybė ir Komisija teigia, kad prašymas dėl prejudicinio sprendimo yra nepriimtinas.
Savo nuomonę jos grindžia tuo, kad, pirma, sprendimas pateikti prašymą dėl prejudicinio sprendimo buvo priimtas iki 2002 m.
rugsėjo 30 d., t. y. dar nepasibaigus nustatytam direktyvos perkėlimo terminui, ir, antra, prašymo priimti prejudicinį sprendimą
pateikimo dieną Jungtinėje Karalystėje dar nebuvo priimti šią direktyvą perkeliantys nacionalinės teisės aktai. Tokiomis aplinkybėmis
Prancūzijos vyriausybė ir Komisijos mano, kad direktyvų pobūdis ir Bendrijos aktų teisėtumo kontrolės sistema neleidžia teisėtai
pateikti Teisingumo Teismui klausimus dėl direktyvos galiojimo ir išaiškinimo.
Šiuo atžvilgiu Prancūzijos vyriausybė ir Komisija nurodo, pirma, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog privatūs asmenys
nacionaliniuose teismuose gali remtis direktyva tik pasibaigus nustatytam jos perkėlimo į nacionalinę teisę terminui ir kad
dėl to privatiems asmenims direktyvos nuostatos iki šios datos negali sukurti teisių, kurias nacionaliniai teismai privalėtų
ginti (1994 m. kovo 3 d. Sprendimo
Vaneetveld,
C‑316/93, Rink. p. I‑763, 16 ir 19 punktai).
Antra, jos nurodo, kad leidimas privačiam asmeniui ginčyti direktyvos galiojimą nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje nepasibaigus
nustatytam jos perkėlimo terminui ir nacionalinėje teisėje nesant ją perkeliančių priemonių galėtų būti pagrindas apeiti EB 230 straipsnį,
taip pažeidžiant Sutartyje įtvirtintą teisių gynimo sistemą.

Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismas turi jurisdikciją priimti prejudicinį sprendimą dėl Bendrijos institucijų aktų galiojimo
ir išaiškinimo, nepaisant to, ar jie taikomi tiesiogiai (šiuo klausimu žr. 1976 m. gegužės 20 d. Sprendimo
Mazzalai,
111/75, Rink. p. 657, 7 punktą ir 1997 m. liepos 10 d. Sprendimo
Maso
ir kt.,
C‑373/95, Rink. p. I‑4051, 28 punktą).
Todėl direktyva, kurios perkėlimo į nacionalinę teisę terminas dar nėra suėjęs, yra vienas iš EB 234 straipsnyje numatytų
aktų, ir Teisingumo Teismui teisėtai gali būti pateiktas su ja susijęs prašymas priimti prejudicinį sprendimą, jei toks prašymas
atitinka Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtintas priimtinumo sąlygas.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad jeigu nacionaliniame teisme iškeliamas klausimas dėl Bendrijos institucijų akto galiojimo,
šis teismas turi nuspręsti, ar jo sprendimui priimti reikalingas išaiškinimas, taigi ir prašyti Teisingumo Teismą šiuo klausimu
priimti sprendimą. Darytina išvada, kad jei nacionalinio teismo pateikti klausimai yra susiję su Bendrijos teisės nuostatos
galiojimu, Teisingumo Teismas iš principo turi priimti prejudicinį sprendimą (1997 m. lapkričio 11 d. Sprendimo
Eurotunnel ir kt.,
C‑408/95, Rink. p. I‑6315, 19 punktas).
Tačiau Teisingumo Teismas nusprendė neturįs kompetencijos atsakyti į nacionalinio teismo pateiktą prejudicinį klausimą, kai
akivaizdu, jog prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas yra nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba dalyku, kai problema
hipotetinė arba kai Teisingumo Teismas neturi faktinės arba teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į pateiktus
klausimus (šiuo klausimu žr. 2002 m. birželio 13 d. Sprendimo
Sea-Land Service
ir
Nedlloyd Lijnen
, C‑430/99 ir C‑431/99, Rink. p. I‑5235, 46 punktą).
Dėl pagrindinės bylos aplinkybių visų pirma reikia pažymėti, jog iš nutarties pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą
matyti, kad pagal
High Court
ieškovėms pagrindinėje byloje suteiktą leidimą pareikšti ieškinį dėl Jungtinės Karalystės vyriausybės „ketinimų ir (arba)
pareigos“ perkelti direktyvą teisėtumo kontrolės joms ši teisė suteikta, nepaisant to, kad šio ieškinio pateikimo momentu
dar nėra pasibaigęs nustatytas direktyvos perkėlimo terminas, o vyriausybė nepriėmė jokių ją perkeliančių nacionalinių priemonių.
Be to, ieškovės ir
Secretary of State for Health
nesutaria, ar šis ieškinys pagrįstas.
Dėl pateiktų klausimų svarbos pagrindinei bylai išspręsti reikia pažymėti, pirma, kad galimas direktyvos negaliojimas iš tikrųjų
gali turėti tam įtakos. Ieškovės pagrindinėje byloje tvirtina, kad Jungtinės Karalystės vyriausybės atliekamas direktyvos
perkėlimas
European Communities Act 1972
2 straipsnio 2 dalies pagrindu priimtais „regulations“ susietas su sąlyga, kad ši direktyva būtų galiojanti, todėl jos negaliojimas
užkirstų kelią perkelti ją šio teisės akto pagrindu priimamais „regulations“. Antra, svarbu konstatuoti, kad direktyvos nuostatų
aiškinimas taip pat gali turėti įtakos sprendžiant pagrindinę bylą.
Tačiau nėra akivaizdu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašomas direktyvos galiojimo įvertinimas
ar jos išaiškinimas būtų nesusiję su pagrindinės bylos aplinkybėmis ar dalyku arba būtų susiję su hipotetine problema.
Dėl argumento, kad pripažinus prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl galiojimo įvertinimo priimtinu tokioje situacijoje,
kokia susiklostė pagrindinėje byloje, atsirastų pagrindas apeiti EB 230 straipsnio nuostatas, reikia pažymėti, jog pagal EB
sutartimi įtvirtintą išsamią teisių gynimo priemonių ir procedūrų sistemą, skirtą užtikrinti institucijų aktų teisėtumo kontrolę,
fiziniai ar juridiniai asmenys, negalintys tiesiogiai ginčyti visuotinai taikomų Bendrijos aktų dėl šio straipsnio ketvirtojoje
pastraipoje numatytų priimtinumo sąlygų, atsižvelgiant į situaciją, turi galimybę užginčyti šių aktų galiojimą arba pagal
184 straipsnį netiesiogiai Bendrijos teisme, arba nacionaliniuose teismuose ir pasiekti, kad šie, patys neturėdami kompetencijos
pripažinti tokių aktų negaliojančiais, kreiptųsi į Teisingumo Teismą prejudicinių klausimų pateikimo tvarka (2002 m. liepos
25 d. Sprendimo
Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
, C‑50/00 P, Rink. p. I‑6677, 40 punktas).
Reikia patikslinti, kad privačių asmenų galimybė ginčyti visuotinai taikomo Bendrijos akto galiojimą nacionaliniuose teismuose
nesiejama su sąlyga, kad minėtas aktas būtų iš tikrųjų įgyvendintas pagal nacionalinę teisę priimtomis taikymo priemonėmis.
Šiuo atžvilgiu pakanka, kad nacionalinis teismas nagrinėtų realų ginčą, kuriame netiesiogiai kyla tokio akto galiojimo klausimas.
Kaip matyti iš šio sprendimo 36 ir 37 punktų, ši sąlyga yra tinkamai įvykdyta pagrindinėje byloje.
Iš visų pirmiau nurodytų argumentų matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduoti klausimai yra
priimtini.

Dėl pirmojo klausimo

Dėl pirmojo klausimo a punkto
Pirmojo klausimo a punktu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar direktyva yra visiškai arba iš
dalies negaliojanti dėl to, kad EB 95 ir (arba) 133 straipsniai nėra tinkamas teisinis jos priėmimo pagrindas.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Ieškovės pagrindinėje byloje tvirtina, kad pagal EB 152 straipsnio 4 dalies c punktą Bendrija neturi kompetencijos suderinti
pačias nacionalines normas visuomenės sveikatos srityje, o priimti kokią nors suderinimo priemonę EB 95 straipsnio pagrindu
gali tik su sąlyga, kad šia priemone iš tiesų siekiama pagerinti vidaus rinkos kūrimo ir veikimo sąlygas ir ji veiksmingai
padeda pašalinti konkurencijos iškraipymus ir laisvo prekių judėjimo bei laisvės teikti paslaugas kliūtis (šiuo atžvilgiu
žr. 2000 m. spalio 5 d. Sprendimą
Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą,
C‑376/98, Rink. p. I‑8419, ypač jo 84 ir 95 punktus, toliau – sprendimas dėl tabako gaminių reklamos). Nagrinėjamu atveju,
priešingai nei nurodyta direktyvos konstatuojamosiose dalyse, ja siekiama užtikrinti ne laisvą tabako gaminių judėjimą, o
visuomenės sveikatos apsaugą.
Ieškovės pagrindinėje byloje taip pat nurodo: kadangi Direktyva 90/239 įtvirtinta visiškai suderinta dervų kiekiui cigaretėse
taikoma tvarka, nebeįmanoma priimti teisės aktų, kuriais, siekiant sumažinti jau numatytus dervų kiekius, būtų nustatomi su
vidaus rinkos įgyvendinimu susiję tikslai. Net jei būtų pripažinta, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas turi kompetenciją sveikatos
sumetimais priimti naujus teisės aktus srityje, kuri jau buvo suderinta vadovaujantis su vidaus rinka susijusiomis priežastimis,
tokie teisės aktai turėtų būti pagrįsti bent jau mokslo faktais patvirtintomis naujovėmis.
Be to, ieškovės pagrindinėje byloje mano, kad EB 133 straipsnis taip pat negali būti tinkamas teisinis direktyvos pagrindas,
nes jos 3 straipsnio nuostatomis, įtvirtinančiomis cigarečių gamybos Bendrijoje reikalavimus, nesiekiama sukurti bendrosios
prekybos politikos šių gaminių eksporto tvarkos atžvilgiu, kadangi šie gamybos reikalavimai yra skirti ne tik tarptautinei
prekybai, bet ir prekybai Bendrijos viduje.

Japan Tobacco
mano
,
kad direktyvos 7 straipsnis negali būti grindžiamas EB 95 ar EB 133 straipsniais, be kita ko, dėl to, kad nėra įrodymų, patvirtinančių,
jog, nepriėmus šio 7 straipsnio, galėtų atsirasti prekybos kliūčių ar konkurencijos iškraipymų.
Vokietijos vyriausybė pabrėžia, kad direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatyti ne tik šioje nuostatoje įtvirtintų maksimalių
kiekių neatitinkančių cigarečių prekybos, bet ir gamybos draudimai. Šios nuostatos 2 dalyje numatytos skirtingos taisyklės
atsižvelgiant į tai, ar gaminama prekybai Bendrijos viduje, ar eksportui į trečiąsias šalis. Ši vyriausybė mano, kad direktyvos
3 straipsnyje įtvirtintas draudimas gaminti yra eksporto į trečiąsias šalis draudimas.
Be to, Vokietijos vyriausybė mano, jog visų pirma iš direktyvos 11 konstatuojamosios dalies paskutinio sakinio aiškiai matyti,
kad šiuo draudimu į trečiąsias šalis eksportuoti cigaretes, kuriose dervų, nikotino ir anglies dioksido kiekiai neatitinka
direktyvos reikalavimų, siekiama išvengti prekybos šiais gaminiais Bendrijoje po neteisėto jų reimporto situacijos, kuri turėtų
poveikį su vidaus rinka susijusioms nuostatoms.
Tačiau ši vyriausybė teigia, kad nagrinėjamas eksporto draudimas iš tikrųjų negali padėti gerai veikti vidaus rinkai, nes,
jos žiniomis, į Bendriją neteisėtai importuojamos cigaretės beveik visada būna pagamintos trečiosiose šalyse, o ne Bendrijoje.
Vokietijos vyriausybė taip pat tvirtina, kad neteisėtas cigarečių importas visų pirma yra muitų ir kitų tabako gaminiams taikomų
mokesčių slėpimas, su kuriuo reikia kovoti taikant veiksmingesnę Bendrijos sienų kontrolę.
Dėl EB 133 straipsnio Vokietijos vyriausybės mano, kad jis taip pat negali būti tinkamas teisinis pagrindas nagrinėjamam eksporto
draudimui, nes ši nuostata taikoma tik toms priemonėmis, kurių pagrindinis tikslas yra skatinti prekybos su trečiosiomis šalimis
mainų ar komercinių srautų į jas apimtį, o taip nėra nagrinėjamu atveju, nes Bendrijos piliečių sveikatai apsaugoti skirtu
eksporto draudimu siekiama tik užkirsti kelią neteisėtam reimportui į Bendriją.
Graikijos vyriausybė tvirtina, kad direktyvos 3 ir 7 straipsniais, kiek jie taikomi Bendrijos viduje pagamintiems arba supakuotiems,
tačiau vartoti už jos ribų skirtiems gaminiams, nesiekiama nei palengvinti tabako gaminių judėjimo vidaus rinkoje, nei išvengti
šioje srityje Bendrijoje taikomų taisyklių apėjimo, todėl šie straipsniai negali būti grindžiami EB 95 straipsniu.
Be to, Graikijos vyriausybės mano, kad EB 133 straipsnis taip pat negali būti tinkamas teisinis nagrinėjamų direktyvos nuostatų
pagrindas, nes joms būdingas neigiamas poveikis Bendrijos gaminių eksportui į trečiąsias šalis.
Liuksemburgo vyriausybė tvirtina, pirma, kad direktyva, kiek ji taikoma ne Bendrijos rinkose realizuojamiems gaminiams, negali
būti grindžiama nei EB 95 straipsniu, nei EB 133 straipsniu ir, antra, vertinant apskritai, vienintelis tikrasis jos tikslas
yra visuomenės sveikatos apsauga, o šioje srityje, vadovaujantis EB 152 straipsniu, negalima suderinti valstybių narių įstatymų
ir kitų teisės aktų nuostatų.
Liuksemburgo vyriausybė konkrečiai nurodo, kad direktyvos 3 straipsnio taikymas eksportuojamiems į trečiąsias šalis tabako
gaminiams pagrįstas prielaida, kad direktyvos nuostatų neatitinkantys gaminiai gali būti neteisėtai reimportuoti į Bendriją.
Tačiau ši vyriausybė mano, jog tai yra tik prielaida, prieštaraujanti faktams. Didžioji dalis neteisėtai į Bendriją importuotų
cigarečių yra pagamintos trečiosiose šalyse. Be to, priemonė, kuri nėra konkrečiai skirta tarptautinei prekybai ir kuri tiek
pat ar net labiau susijusi su vidaus prekyba, negali būti grindžiama EB 133 straipsniu.
Airijos, Belgijos, Italijos, Jungtinės Karalystės, Nyderlandų, Prancūzijos ir Švedijos vyriausybės, Parlamentas, Taryba ir
Komisija mano, kad EB 95 ir 133 straipsniai yra tinkamas teisinis direktyvos pagrindas. Dėl rėmimosi EB 95 straipsniu jos,
be kita ko, tvirtina, kad direktyvos tikslas iš tiesų yra pagerinti tabako gaminių vidaus rinkos veikimo sąlygas, o EB 95 straipsnio
3 dalį atitinka ja siekiamo suderinimo tikslas užtikrinti aukšto lygio visuomenės sveikatos apsaugą. Dėl EB 133 straipsnio
nurodymo kaip antro teisinio direktyvos pagrindo Parlamentas ir Taryba mano, kad jį pateisina tai, jog direktyvos 3 straipsniu,
iš kurio matyti, kad Bendrijoje negalima gaminti eksportui į trečiąsias šalis skirtų šio straipsnio reikalavimų neatitinkančių
cigarečių, siekiama ir apsaugoti vidaus rinką nuo šių reikalavimų neatitinkančių cigarečių reimporto į Bendriją, ir reglamentuoti
eksportą į trečiąsias šalis, o tai susiję su bendrosios prekybos politikos įgyvendinimu.
Suomijos vyriausybės tvirtina, kad EB 95 straipsnis yra tinkamas teisinis direktyvos pagrindas, o nuoroda į EB 133 straipsnį,
kaip į antrą teisinį jos pagrindą, nėra būtina. Šiuo atžvilgiu ji mano, kad pagrindinis direktyvos tikslas yra suderinti nacionalinės
teisės aktus siekiant sukurti tabako gaminių vidaus rinką. Visuomenės sveikatos apsauga ir mainų su trečiosiomis šalimis reguliavimas
jo atžvilgiu yra tik papildomi tikslai.
Teisingumo Teismo vertinimas
Šiuo atveju reikia išnagrinėti, ar EB 95 straipsnis yra tinkamas teisinis direktyvos pagrindas, ir, teigiamai atsakius į šį
klausimą, nustatyti, ar EB 133 straipsnio nurodymas, kaip antro teisinio pagrindo, yra būtinas arba galimas.
Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia priminti teismo praktiką, susijusią su EB sutarties 100a straipsnio 1 dalimi (po pakeitimo
– EB 95 straipsnio 1 dalis).
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad iš sprendimo dėl tabako gaminių reklamos 83, 84 ir 95 punktų matyti, jog minėtoje nuostatoje
numatytos priemonės skirtos pagerinti vidaus rinkos kūrimo ir veikimo sąlygas, ir jomis iš tikrųjų to turi būti siekiama šalinant
konkurencijos iškraipymus arba laisvo prekių judėjimo ar laisvės teikti paslaugas kliūtis.
Taip pat reikia priminti, kad pagal šią teismo praktiką, nors galima remtis EB 95 straipsniu kaip teisiniu pagrindu siekiant
užkirsti kelią naujoms prekybos kliūtims atsirasti dėl skirtingos nacionalinių įstatymų raidos, tokių kliūčių atsiradimas
turi būti tikėtinas, o nagrinėjamos priemonės tikslas – užkirsti joms kelią (šiuo atžvilgiu žr. 1995 m. liepos 13 d. Sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
, C‑390/92, Rink. p. I‑1985, 35 punktą; sprendimo dėl tabako gaminių reklamos 86 punktą ir 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo
Nyderlandai prieš Parlamentą ir Tarybą
, C‑377/98, Rink. p. I‑7079, 15 punktą).
Galiausiai įvykdžius rėmimosi EB 95 straipsniu, kaip teisiniu pagrindu, sąlygas Bendrijos teisės aktų leidėjui neturėtų būti
kliudoma remtis šiuo teisiniu pagrindu motyvuojant, kad pasirinkimą lemiantis veiksnys yra visuomenės sveikatos apsauga (šiuo
atžvilgiu žr. sprendimo dėl tabako gaminių reklamos 88 punktą). Be to, EB 152 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje numatyta,
kad žmonių sveikatos aukšto lygio apsauga užtikrinama nustatant ir įgyvendinant visas Bendrijos politikos ir veiklos kryptis,
o EB 95 straipsnio 3 dalyje tiesiogiai reikalaujama, kad derinant būtų užtikrinama aušto lygio žmonių sveikatos apsauga.
Atsižvelgiant į šiuos principus reikia patikrinti, ar direktyvos atveju įvykdytos rėmimosi EB 95 straipsniu, kaip antruoju
teisiniu pagrindu, sąlygos.
Pirmiausia reikia paminėti šias aplinkybes. Pirma, kaip savo išvados 61 punkte pastebėjo generalinis advokatas, palyginti
didelę tabako gaminių, būtent cigarečių, rinkos dalį sudaro prekyba tarp valstybių narių. Antra, Bendrijos nesuderintos nacionalinės
taisyklės dėl sąlygų, kurias turi atitikti šie gaminiai, be kita ko, jų pavadinimas, sudėtis ir ženklinimas, savaime gali
sudaryti laisvo prekių judėjimo kliūčių (šiuo atžvilgiu žr. 1993 m. lapkričio 24 d. Sprendimo
Keck ir Mithouard
, C‑267/91 ir C‑268/91, Rink. p. I‑6097, 15 punktą).
Reikia konstatuoti, kad, nepaisant Bendrijos jau priimtų suderinimo priemonių, t. y. Direktyvos 89/622 dėl tabako gaminių
ženklinimo ir Direktyvos 90/239 dėl maksimalaus dervų kiekio cigaretėse, prekybos kliūtis sukeliantys skirtumai tarp valstybių
narių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatų dėl tabako gamybos, pateikimo ir pardavimo jau buvo atsiradę direktyvos priėmimo
metu arba buvo tikėtina, kad jų atsiras.
Viena vertus, kai kuriose Bendrijos jau priimtų suderinimo priemonių nuostatose įtvirtinti tik minimalūs reikalavimai, paliekant
valstybėms narėms tam tikrą jų adaptavimo diskreciją (šiuo atžvilgiu žr. 1993 m. birželio 22 d. Sprendimo
Philip Morris Belgium ir kt.,
C‑222/91, Rink. p. I‑3469, 11 ir 17 punktus; taip pat sprendimo
Gallaher ir kt.,
C‑11/92, Rink. p. I‑3545, 14 ir 20 punktus). Kita vertus, Direktyvos 89/622 ir 90/239 taikomos tik tam tikriems tabako gamybos,
pateikimo ir pardavimo sąlygų aspektams, paliekant teisę valstybėms narėms laisvai priimti nacionalines normas direktyvų nereguliuojamais
klausimais.
Tokiame kontekste, atsižvelgiant į tai, kad visuomenė vis labiau suvokia tabako gaminių keliamą pavojų sveikatai, tikėtina,
kad šių gaminių laisvam judėjimui atsiras kliūčių, valstybėms narėms priėmus naujas šiuos pokyčius atspindinčias taisykles,
kuriomis siekiama daug veiksmingiau atgrasyti nuo tabako vartojimo reikalaujant ant pakuotės pateikti nuorodas ar įspėjimus
arba sumažinti tabako gaminių kenksmingą poveikį priimant naujas taisykles dėl jų sudėties.
Tokią analizę patvirtina direktyvos konstatuojamųjų dalių turinys ir vykstant procesui pateiktos pastabos.
Iš direktyvos 7 konstatuojamosios dalies matyti, kad kelios valstybės narės priimtų maksimalius anglies monoksido kiekius
cigaretėse nustatančias priemones, jei tokių priemonių nepriimtų Bendrija.
Iš direktyvos 9 konstatuojamosios dalies taip pat matyti, kad atsirado skirtumų tarp valstybių narių teisės aktų, kuriais
ribojamas maksimalus nikotino kiekis cigaretėse. Per procesą pateiktose pastabose nurodyta, kad trys valstybės narės jau nustatė
tokius apribojimus ir dar kelios ketina tai padaryti. Net darant prielaidą, jog dėl nustatytų lygių ir biocheminio dervos
ir nikotino ryšio šie apribojimai praktiškai nebus cigarečių, atitinkančių Bendrijos teisės reikalavimus dėl leistino maksimalaus
dervų kiekio, prekybos kliūtis, kai kurių valstybių narių specialiai nikotinui nustatyti maksimalūs kiekiai kelia pavojų,
kad vėlesnis jų sumažinimas sukels prekybos kliūčių.
Be to, direktyvos 13 konstatuojamojoje dalyje minimos vykstančios derybos, skirtos parengti Pasaulio sveikatos organizacijos
Pagrindų konvenciją dėl tabako kontrolės, kurioje bus nustatyti tarptautiniai tabako gaminių standartai.
Direktyvos 19 ir 22 konstatuojamosiose dalyse pažymima, kad skiriasi valstybių narių teisės aktai, susiję, pirma, su įspėjimų
ir nuorodų apie kenksmingų medžiagų kiekius pateikimu ir, antra, su tabako gamyboje naudojamomis sudėtinėmis dalimis bei priedais.
Galiausiai iš rašytinės proceso dalies matyti, kad viena valstybė narė priėmė nuostatas, reglamentuojančias direktyvos 27 konstatuojamojoje
dalyje paminėtų ir 7 straipsnyje nurodytų tam tikrų aprašomųjų sąvokų vartojimą.
Reikia papildomai nurodyti, kad, skirtingai nei direktyva, nagrinėta byloje, kurioje priimtas sprendimas dėl tabako gaminių
reklamos, direktyvos 13 straipsnio 1 dalyje numatyta nuostata užtikrina laisvą joje įtvirtintus reikalavimus atitinkančių
gaminių judėjimą. Ši nuostata, draudžianti valstybėms narėms užkirsti kelią importuoti, gaminti ar vartoti tabako gaminius
remiantis ja suderintų sričių motyvais, visiškai atitinka jos tikslą pagerinti vidaus rinkos veikimo sąlygas.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad direktyva iš tiesų siekiama pagerinti vidaus rinkos veikimo sąlygas, todėl ją buvo galima
priimti EB 95 straipsnio pagrindu, o tai, kad visuomenės sveikatos apsauga buvo lemiamas veiksnys pasirenkant direktyvoje
numatytas suderinimo priemones, negali tam sudaryti kliūties.
Šios išvados nepaneigia ir argumentas, jog Direktyva 90/239 įtvirtinus visiškai suderintą cigarečių dervų kiekiams taikomą
režimą teisės aktų leidėjas, siekdamas iš naujo sureguliuoti šį klausimą, nebegali remtis EB 95 straipsniu ir bet kuriuo atveju
tai atlikti jis gali tik remdamasis naujais mokslo faktais.
Kadangi Direktyvoje 90/239 Bendrijos teisės aktų leidėjas išsamiai sureguliavo maksimalaus dervų kiekio cigaretėse nustatymo
klausimą, valstybės narės nebegali individualiai priimti taisyklių šiuo klausimų. Kaip savo išvados 124 punkte pastebėjo generalinis
advokatas, tokioje situacijoje Bendrijos teisės aktų leidėjas gali tinkamai vykdyti jam tenkančią pareigą užtikrinti Sutartimi
pripažintus bendruosius interesus, kaip antai visuomenės sveikata, tik jei jam leidžiama adaptuoti atitinkamus Bendrijos teisės
aktus atsižvelgiant į pasikeitusias aplinkybes arba žinių raidą.
Darytina išvada, kad net jeigu Bendrijos teisės nuostata užtikrina visų prekybos kliūčių panaikinimą jos suderintoje srityje,
tai nepanaikina Bendrijos teisės aktų leidėjo galimybės adaptuoti šią nuostatą atsižvelgiant į kitas aplinkybes.
Konkrečiai dėl visuomenės sveikatos apsaugos iš EB 95 straipsnio 3 dalies matyti, kad suderindamas teisės aktus Bendrijos
teisės aktų leidėjas, atsižvelgdamas į visas mokslo duomenimis patvirtintas naujoves, turi užtikrinti aukšto lygio apsaugą.
Tačiau mokslo žinių raida nėra vienintelė priežastis, kuria remdamasis Bendrijos teisės aktų leidėjas gali nuspręsti pakeisti
Bendrijos teisės aktus, nes įgyvendindamas šioje srityje turimą diskreciją jis privalo atsižvelgti ir į kitas aplinkybes,
kaip antai padidėjusią politinę ir socialinę kovos su rūkymu svarbą.
Išvados, kad EB 95 straipsnis yra tinkamas teisinis direktyvos priėmimo pagrindas, nepaneigia ir argumentas, kad draudimas
Bendrijoje gaminti direktyvos 3 straipsnio 1 dalies reikalavimų neatitinkančias eksportui į trečiąsias šalis skirtas cigaretes
iš tikrųjų negerina vidaus rinkos veikimo sąlygų.
Nors nagrinėjamas draudimas gaminti yra tik nuostata, kuria tiesiogiai siekiama pagerinti vidaus rinkos veikimo sąlygas, tai
nepaneigia, kad ji gali būti inkorporuota į EB 95 straipsnio pagrindu priimtą aktą, jeigu ja siekiama išvengti tam tikrų vidaus
rinkai skirtų draudimų apėjimo (šiuo atžvilgiu žr. sprendimo dėl tabako gaminių reklamos 100 punktą).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas pripažino, jog neteisėto reimporto arba prekybos srautų iškraipymo pavojus,
mažinantis Bendrijos priemonės bendrosios žemės ūkio politikos srityje veiksmingumą, pateisina draudimą eksportuoti į trečiąsias
šalis (1998 m. gegužės 5 d. Sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Komisiją
, C‑180/96, Rink. p. I‑2265, 62 ir 109 punktai).
Nagrinėjamu atveju iš direktyvos 11 konstatuojamosios dalies, susijusios su direktyvos poveikiu iš Bendrijos eksportuojamiems
tabako gaminiams, matyti, kad joje nustatytos taisyklės buvo priimtos tam, kad nebūtų pažeistos ja nustatytos su vidaus rinka
susijusios nuostatos.
Iš proceso metu pateiktų pastabų matyti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas šiuo atveju siekė išvengti su vidaus rinka tabako
gaminių sektoriuje susijusių nuostatų pažeidimo, kurį galėtų sukelti neteisėtas reimportas į Bendriją ar prekybos srautų iškraipymai
joje, atsirandantys dėl gaminių, neatitinkančių direktyvos 3 straipsnio 1 dalies reikalavimų, susijusių su tam tikrų medžiagų
maksimaliu kiekiu cigaretėse.
Iš proceso metu ieškovių pagrindinėje byloje bei pastabas pateikusių valstybių narių ir institucijų nurodytos informacijos,
kurią generalinis advokatas paminėjo išvados 64 punkte, neįmanoma tiksliai įvertinti neteisėtos Bendrijoje pagamintų ir neteisėtai
į jos rinką reimportuojant iš trečiosios šalies arba tiesiogiai patekusių į šias šalis eksportuoti skirtų cigarečių prekybos
apimties. Kaip tvirtina Vokietijos vyriausybė, nelegalios prekybos cigaretėmis priežastis iš esmės yra pajamos, kurias galima
gauti išvengiant tokioms prekėms paprastai taikomų mokesčių ir muitų, o nuostatų dėl cigarečių sudėties nesilaikymas šiuo
atžvilgiu nėra lemiamas.
Tačiau neginčijama, kad cigarečių rinka yra ypač tinkama vystyti neteisėtą prekybą, o leidus Bendrijoje gaminti cigaretes,
kurių negalima teisėtai pateikti į apyvartą arba jomis prekiauti, padidėtų pažeidimų pavojus.
Be to, pavojus direktyva nustatytų priemonių veiksmingumui turi būti įvertintas atsižvelgiant ne tik į iki direktyvos priėmimo
buvusią situaciją, bet ir į galimą numatyti jos nuostatų poveikį neteisėtai cigarečių prekybai ir apimčiai.
Šiuo atžvilgiu yra pagrindo manyti, kad maksimalaus leistino dervų kiekio vienoje cigaretėje sumažinimas ir nikotino bei anglies
dioksido maksimalių kiekių nurodymas panaikinant vartotojų galimybę teisėtai įsigyti tokių maksimalių kiekių neatitinkančių
gaminių, kuriuos jie buvo įpratę vartoti prieš įvedant naujus reikalavimus, gali juos paskatinti įsigyti šių gaminių neteisėtai.
Tokiomis aplinkybėmis direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas draudimas gaminti gali būti laikomas priemone, skirta išvengti,
kad būtų apeinami taip pat šioje nuostatoje nustatyti draudimai pateikti į laisvą apyvartą ir realizuoti valstybėse narėse
šios nuostatos reikalavimų neatitinkančias cigaretes.
Darytina išvada, kad direktyva, įskaitant joje numatytą draudimą Bendrijoje gaminti direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatytų
reikalavimų neatitinkančias eksportuoti į trečiąsias šalis skirtas cigaretes, galėjo būti priimta EB 95 straipsnio pagrindu.
Dėl klausimo, ar šiuo atveju buvo būtina arba galima nurodyti EB 133 straipsnį kaip antrą teisinį direktyvos pagrindą, reikia
nurodyti štai ką.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Bendrijos kompetencijų sistemos kontekste teisinio pagrindo
teisės aktui parinkimas turi būti grindžiamas objektyviais kriterijais, kuriems galima taikyti teisminę kontrolę. Tokiems
kriterijams, be kita ko, priskirtinas teisės akto tikslas ir turinys (žr. 2000 m. balandžio 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
, C‑269/97, Rink. p. I‑2257, 43 punktą ir 2001 m. sausio 30 d. Sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
, C‑36/98, Rink. p. I‑779, 58 punktą).
Jeigu Bendrijos akto analizė parodo, kad juo siekiama dvigubo tikslo arba jis turi dvi sudedamąsias dalis, ir jei vieną iš
jų galima išskirti kaip pagrindinę ar vyraujančią, o kitą tik kaip papildomą, aktas turi būti grindžiamas tik vienu teisiniu
pagrindu, t. y. tuo, kurio reikalauja pagrindinis arba vyraujantis tikslas ar sudedamoji dalis (žr., be kita ko, 1999 m. vasario
23 d. Sprendimo
Parlamentas prieš Tarybą,
C‑42/97, Rink. p. I‑869, 39 ir 40 punktus bei minėto 2001 m. sausio 30 d. Sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
59 punktą). Išimtiniu atveju, jeigu nustatoma, kad aktu vienu metu siekiama kelių neatskiriamų tikslų, iš kurių nė vienas
nėra antras ar netiesioginis kito atžvilgiu, toks aktas gali būti grindžiamas tikslus atitinkančiais skirtingais teisiniais
pagrindais (2001 m. gruodžio 6 d. Nuomonės 2/00, Rink. p. I‑9713, 23 punktas).
Atsižvelgiant į pirmesniuose dviejuose punktuose primintus principus bei į šio sprendimo 91 punkte padarytą išvadą, konstatuotina,
kad direktyva negalėjo būti grindžiama bendrai EB 95 ir 133 straipsniais.
Nesant reikalo nagrinėti, ar direktyvos nuostatomis, turinčiomis poveikį tabako gaminių eksportui į trečiąsias šalis, siekiama
ir su EB 133 straipsnyje numatytos bendrosios prekybos politikos įgyvendinimu susijusio tikslo, reikia konstatuoti, kad bet
kuriuo atveju šis tikslas visos direktyvos tikslo ir turinio atžvilgiu yra tik antras, palyginti su pagrindiniu jos tikslu
gerinti vidaus rinkos veikimo sąlygas.
Darytina išvada, kad EB 95 straipsnis yra vienintelis tinkamas teisinis direktyvos pagrindas, o EB 133 straipsnio, kaip teisinio
pagrindo, nurodymas joje yra klaida.
Tačiau ši klaidinga nuoroda į EB 133 straipsnį, kaip antrą direktyvos teisinį pagrindą, savaime nereiškia direktyvos negaliojimo.
Tokia klaida Bendrijos teisės akto rezoliucinėje dalyje iš tikrųjų yra tik visiškai formalus trūkumas, nebent dėl to buvo
pažeista šio akto priėmimo procedūra (šiuo atžvilgiu žr. 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
, 165/87, Rink. p. 5545, 19 punktą), o tai direktyvos atveju yra pirmojo klausimo b punkto, nagrinėjamo šio sprendimo 100–111 punktuose,
objektas.
Iš atsakant į pirmojo klausimo a punktą pateiktų argumentų darytina išvada, kad direktyva nėra negaliojanti dėl tinkamo teisinio
pagrindo trūkumo.

Dėl pirmojo klausimo b punkto
Pirmojo klausimo b punktu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar nurodžius dvigubą EB 95
ir 133 straipsnių teisinį pagrindą buvo pažeista direktyvos priėmimo procedūra, nes pritaikytos dvi tarpusavyje nesuderinamos
teisėkūros procedūros, ir ar dėl to direktyva yra negaliojanti.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Ieškovės pagrindinėje byloje tvirtina, kad teisės aktų leidybos procedūros, kurių turi laikytis Bendrija priimdama teisės
aktus EB 95 ir 133 straipsnių pagrindu, skiriasi ir yra tarpusavyje nesuderinamos, todėl nuoroda į šį dvigubą teisinį pagrindą
neleistina (žr., be kita ko, 1991 m. birželio 11 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
, vadinamo „Titano dioksidas“, C‑300/89, Rink. p. 2867, 17–21 punktus). EB 95 straipsniu Taryba įpareigojama veikti kartu
su Parlamentu pagal EB 251 straipsnyje numatytą bendro sprendimo procedūrą, o EB 133 straipsniu nustatoma procedūra, kurioje
Parlamento dalyvavimas nenumatytas, ir Taryba priima sprendimą kvalifikuotąja balsų dauguma. Bendro sprendimo procedūros taikymas
priimant su bendrąja prekybos politika susijusią priemonę, nors EB 133 straipsnis nenumato net konsultavimosi su Parlamentu,
prieštarautų Sutartimi numatytam kompetencijos paskirstymui tarp institucijų.
Italijos, Jungtinės Karalystės, Nyderlandų, Prancūzijos, Suomijos ir Švedijos vyriausybės bei Parlamentas, Taryba ir Komisija
mano, kad EB 95 ir 133 straipsniai nėra du tarpusavyje nesuderinami teisiniai pagrindai. Jie iš esmės tvirtina, kad nors šie
du Sutarties straipsniai lemia skirtingų teisėkūros procedūrų taikymą, jos, skirtingai nuo nagrinėtųjų byloje, kurioje priimtas
minėtas „Titano dioksido“ sprendimas, nėra tarpusavyje nesuderinamos, nes gali būti sujungtos nepakeičiant Parlamento dalyvavimo
teisėkūros procedūroje apimties.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kaip jau konstatuota šio sprendimo 97 punkte, kad EB 95 straipsnis yra vienintelis tinkamas direktyvos
teisinis pagrindas. Todėl, siekiant atsakyti į pirmojo klausimo b punktą, reikia nustatyti, ar teisėkūros procedūra, pagal
kurią direktyva buvo priimta EB 95 ir 133 straipsnių pagrindu, atitinka teisėkūros procedūros, taikomos priimant Bendrijos
aktą vien EB 95 straipsnio pagrindu, reikalavimus.
EB 95 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad jos pagrindu priemonės priimamos pagal EB 251 straipsnyje numatytą bendro sprendimo
procedūrą ir pasikonsultavus su Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetu.
Neginčijama, kad priimant direktyvą šios procedūros buvo laikytasi.
Kita vertus, prie EB 95 straipsnio nurodžius EB 133 straipsnį kaip antrą direktyvos teisinį pagrindą, šiuo atveju nebuvo pažeista
taikytos bendro sprendimo procedūros esmė.
EB 133 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad Taryba, naudodamasi šiuo straipsniu jai suteiktais įgaliojimais, sprendžia kvalifikuotąja
balsų dauguma.
Taigi taikant šiuo antruoju pagrindu grindžiamiems aktams priimti numatytą teisėkūros procedūrą Tarybai nekilo pareiga spręsti
vienbalsiai visais atvejais, nes pagal EB 251 straipsnyje numatytą bendro sprendimo procedūrą ji priima sprendimus iš principo
kvalifikuotąja balsų dauguma, išskyrus atvejį, kai ji ketina patvirtinti Parlamento pateiktus bendrosios pozicijos pakeitimus,
dėl kurių Komisija pareiškė neigiamą nuomonę, ir turi veikti vienbalsiai.
Šiomis aplinkybėmis, kitaip nei byloje, kurioje priimtas minėtas „Titano dioksido“ sprendimas, nagrinėtoje situacijoje, esminis
teisėkūros procedūros elementas, t. y. atvejų, kai Taryba veikia kvalifikuotąja balsų dauguma, ir atvejų, kai ji veikia vienbalsiai,
atskyrimas visiškai nepažeidžiamas direktyvoje, kartu nurodžius du teisinius pagrindus.
Argumentas, kad bendro sprendimo procedūros taikymas priimant su bendrąja prekybos politika susijusią priemonę prieštarauja
Sutartimi numatytam kompetencijos paskirstymui tarp institucijų, šiuo atveju nėra svarbus, nes, kaip matyti iš šio sprendimo
97 punkto, direktyva nėra aktas, kuris turėtų būti priimtas EB 133 straipsnio pagrindu.
Iš atsakant į pirmojo klausimo b punktą pateiktų argumentų matyti, kad nurodžius dvigubą EB 95 ir 133 straipsnių pagrindą
direktyvos priėmimo procedūra nebuvo pažeista ir todėl ši direktyva nėra negaliojanti.

Dėl pirmojo klausimo c punkto
Pirmojo klausimo c punktu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar direktyva yra visiškai arba iš
dalies negaliojanti dėl proporcingumo principo pažeidimo.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Ieškovės pagrindinėje byloje tvirtina, kad net pripažinus, jog direktyva iš tikrųjų siekiama sukurti vidaus rinką ar bendrąją
prekybos politiką, ja šių tikslų siekiama neproporcingai, ir tai ypač pasakytina apie direktyvos 5 bei 7 straipsnius ir jos
taikymą eksportui į trečiąsias šalis skirtų cigarečių atžvilgiu.
Dėl direktyvos 7 straipsnio jos iš esmės tvirtina, kad draudimas vartoti aprašomąsias sąvokas, nurodančias mažesnius kenksmingų
medžiagų kiekius, yra nesuderinamas su direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje skelbiamu tikslu visuomenės sveikatos apsaugos sumetimais
dar labiau sumažinti dervų kiekius. Be to, jos mano, kad direktyvos 7 straipsnis labiau suvaržo jų teises, nei yra būtina
siekiant šio straipsnio teisėto tikslo. Šios srities Ispanijos teisės aktai, kuriais reglamentuojamas tik aprašymų vartojimas,
yra geras teisės aktų, kuriais mažiau suvaržomos tabako gamintojų teisės ir saugoma visuomenės sveikata, pavyzdys.
Ieškovės pagrindinėje byloje taip pat mano, kad eksportui į trečiąsias šalis skirtų direktyvos 3 straipsnio 1 dalies reikalavimų
neatitinkančių cigarečių gamybos draudimas yra netinkamas metodas siekiant išvengti šia nuostata įtvirtintų naujų apribojimų
apėjimo, be kita ko, dėl to, kad didžioji dalis neteisėtai į Bendriją importuotų cigarečių pagaminamos ne Bendrijoje.

Japan Tobacco
teigimu, direktyvos 7 straipsnis pažeidžia proporcingumo principą tiek, kiek yra taikomas galiojantiems prekių ženklams.
Šiuo atžvilgiu nurodoma, kad ši nuostata nėra mažiausiai ribojanti priemonė siekiant direktyvos tikslų. Ši nuostata, skaitoma
su 27 konstatuojamąja dalimi, grindžiama prielaida, kad vartotojai nežino, jog jų įkvepiamas dervų ir nikotino kiekis gali
būti susijęs su jų rūkymo elgsena, todėl būtų pakakę ant pakuotės nurodyti atitinkamą informaciją, o ne drausti vartoti aprašomąsias
sąvokas. Be to, direktyvoje galima buvo numatyti išlygą dėl galiojančių teisių į prekių ženklus, kad jos 7 straipsnis nebūtų
taikomas jau įregistruotiems prekių ženklams, kaip antai
Mild Seven
.
Graikijos, Liuksemburgo ir Vokietijos vyriausybės tvirtina, kad direktyvos 3 straipsnyje numatytas eksportui skirtos gamybos
draudimas, kaip ir jos 7 straipsnyje nustatytas tam tikrų aprašomųjų sąvokų vartojimo draudimas, pažeidžia proporcingumo principą,
nes yra netinkami ir daro per didelę žalą tabako gamintojų finansiniams interesams. Apie šį 3 straipsnį jos mano, kad, atsižvelgiant
į nedidelius į Bendriją reimportuojamų cigarečių kiekius, juo neįmanoma užtikrinti veiksmingos apsaugos nuo nelegalaus cigarečių
importo į Bendriją, o tokio pavojaus būtų galima išvengti sustiprinus importo kontrolę. Dėl direktyvos 7 straipsnio šios vyriausybės
tvirtina, kad, kitaip nei šiame straipsnyje numatytas absoliutus draudimas naudoti jame nurodytas aprašomąsias sąvokas, jų
vartojimo diferencijuotas reglamentavimas, atsižvelgiant į gaminiuose esančius dervų ir nikotino kiekius, kaip antai įtvirtintas
Ispanijos teisės aktuose, leistų suteikti vartotojams objektyvią informaciją, pernelyg nepažeidžiant tabako gamintojų finansinių
interesų.
Belgijos, Prancūzijos ir Švedijos vyriausybės, Taryba ir Komisija tvirtina, kad direktyva atitinka proporcingumo principą,
nes jos nuostatos neviršija to, kas būtina užtikrinti gerą vidaus rinkos tabako gaminių sektoriaus veikimą ir aukšto lygio
visuomenės sveikatos apsaugą.
Konkrečiai dėl direktyvos 7 straipsnio Prancūzijos vyriausybė pažymi, kad jis draudžia ne bet kokius užrašus ant cigarečių
pakuočių ar jų pateikimo formas, galinčias pritraukti rūkančiuosius ar skatinti jų lojalumą, o tik tuos, kurie nurodo, jog
konkretus tabako gaminys yra mažiau kenksmingas už kitus.
Švedijos vyriausybės mano: kadangi tabako gaminių vartojimas kelia didelį pavojų sveikatai, labai svarbu neklaidinti vartotojų
dėl su šiuo vartojimu susijusio pavojaus, bet yra sunku surasti alternatyvą direktyvos 7 straipsnyje numatytam draudimui,
kuria būtų pasiektas toks pats rezultatas ir mažiau paveikiami prekių ženklų savininkai.
Komisija tvirtina, kad minėtas 7 straipsnis nėra nesuderinamas su direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtintu tikslu mažinti
dervų kiekius cigaretėse. Kadangi Bendrija nereglamentavo aprašomųjų terminų, juos tabako gamintojai galėjo naudoti apibūdindami
kitas cigarečių savybes, kaip antai skonis, kurios neturi jokio ryšio su dervų kiekiu, o tai galėjo klaidinti vartotoją. Komisija
papildomai nurodo, kad net jei „lengvose“ cigaretėse iš tiesų yra mažesnis dervų kiekis, daug rūkalių klaidinami, nes jiems
sukuriamas klaidingas įspūdis, kad tokie gaminiai yra saugūs, o tai netiesa visų pirma dėl to, kad cigaretės dūmuose yra ir
kitų kenksmingų medžiagų, kurios direktyva nereglamentuojamos.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, jog proporcingumo principu, kuris yra vienas iš bendrųjų Bendrijos teisės principų, reikalaujama,
kad Bendrijos nuostata numatytos priemonės būtų tinkamos siekiamam tikslui įgyvendinti ir neviršytų to, kas būtina jam pasiekti
(žr., be kita ko, 1987 m. lapkričio 18 d. Sprendimo
Maizena,
137/85, Rink. p. 4587, 15 punktą; 1993 m. gruodžio 7 d. Sprendimo
ADM Ölmühlen,
C‑339/92, Rink. p. I‑6473, 15 punktą ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
Käserei Champignon Hofmeister
, C‑210/00, Rink. p. I‑6453, 59 punktą).
Kalbant apie ankstesniame punkte nurodytų sąlygų teisėtumo kontrolę, reikia pabrėžti, kad srityje, kokia nagrinėjama šioje
byloje, kurioje Bendrijos teisės aktų leidėjui reikia daryti politinius, ekonominius ir socialinius pasirinkimus ir kurioje
jis turi atlikti sudėtinius vertinimus, jam reikia pripažinti didelę diskreciją. Todėl tik akivaizdus šioje srityje priimtos
priemonės netinkamumas tikslo, kurio siekia kompetentinga institucija, atžvilgiu gali turėti poveikį tokios priemonės teisėtumui
(šiuo atžvilgiu žr. 1996 m. lapkričio 12 d. Sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Tarybą,
C‑84/94, Rink. p. I‑5755, 58 punktą; 1997 m. gegužės 13 d. Sprendimo
Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą
, C‑233/94, Rink. p. I‑2405, 55 ir 56 punktus ir 1998 m. gegužės 5 d. Sprendimo
National Farmers‘ Union
ir kt., C‑157/96, Rink. p. I‑2211, 61 punktą).
Kalbant apie direktyvą, iš 1, 2 ir 3 konstatuojamųjų dalių matyti, kad jos tikslas yra derinant atitinkamos srities teisės
aktus pašalinti kliūtis, kylančias iš skirtumų tarp valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų tabako gaminių gamybos, pateikimo
bei prekybos srityje, kurie, nepaisant jau priimtų derinimo priemonių, vis dar egzistuoja sudarydami kliūtis vidaus rinkai
veikti. Be to, iš 4 konstatuojamosios dalies išplaukia, kad direktyvos pagrindas siekiant šio tikslo yra aukšto lygio sveikatos
apsauga, kaip numatyta Sutarties 95 straipsnio 3 dalyje.
Vykstant procesui buvo pateikta įvairių argumentų ginčijant direktyvos, ypač jos 3, 5 ir 7 straipsnių, atitiktį proporcingumo
principo reikalavimams.
Pirma, reikia konstatuoti, kad direktyvos 3 straipsnyje numatytas draudimas išleisti į laisvą apyvartą ir prekiauti Bendrijoje
cigaretėmis, kurių dervų, nikotino ir anglies monoksido kiekiai viršija maksimalias ribas, kartu su valstybių narių pareiga
pagal direktyvos 13 straipsnio 1 dalį leisti importuoti, parduoti ir vartoti šių kiekių neviršijančias cigaretes yra tinkama
priemonė direktyvoje įtvirtintam tikslui pasiekti, kuri, atsižvelgiant į Bendrijos teisės aktų leidėjo pareigą užtikrinti
aukšto lygio sveikatos apsaugą, neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti.
Antra, draudimo, numatyto ir direktyvos 3 straipsnyje, gaminti šioje nuostatoje nurodytų maksimalių kiekių neatitinkančias
cigaretes tikslas, kaip nurodyta šio sprendimo 85 punkte, yra išvengti vidaus rinkos tabako gaminių sektoriui skirtų nuostatų
pažeidinėjimo neteisėtai į Bendriją reimportuojant minėto straipsnio 1 dalies reikalavimų neatitinkančius gaminius arba iškraipant
prekybos jais srautus Bendrijos viduje.
Šio draudimo gaminti proporcingumas užginčytas motyvuojant tuo, kad jis nėra juo siekiamam tikslui pasiekti tinkama priemonė
ir kad viršija tai, kas būtina šiam tikslui pasiekti, nes būtų visiškai pakakę ir alternatyvios priemonės, kaip antai importo
iš trečiųjų šalių kontrolės sustiprinimo.
Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad nors vien nagrinėjamo draudimo nepakanka, kad būtų išvengta neteisėtos cigarečių prekybos
Bendrijoje, ypač atsižvelgiant į tai, kad direktyvos 3 straipsnio 1 dalies reikalavimų neatitinkančios trečiosiose šalyse
pagamintos cigaretės taip pat gali būti neteisėtai išleistos į Bendrijos rinką, Bendrijos teisės aktų leidėjas neviršijo diskrecijos
nuspręsdamas, kad toks draudimas vis dėlto yra veiksminga priemonė neteisėtos cigarečių prekybos augimo pavojui sumažinti
ir apsaugoti vidaus rinką nuo dėl to kylančio poveikio.
Be to, neįrodyta, kad kontrolės sustiprinimo šiuo atveju pakaktų pasiekti ginčijamos nuostatos tikslą. Šiuo atžvilgiu reikia
pažymėti, kad nagrinėjamas draudimas gaminti yra ypač tinkamas siekiant užkirsti kelią Bendrijoje pagamintų ir eksportui į
trečiąsias šalis skirtų cigarečių prekybos srautų iškraipymui, kurie yra tam tikros formos sukčiavimas, su kuriuo net pagal
apibrėžtį neįmanoma tiek pat veiksmingai kovoti tokia alternatyvia priemone, kokia yra Bendrijos sienų kontrolės sustiprinimas.
Kalbant apie direktyvos 5 straipsnį reikia pažymėti, kad pareiga ant cigarečių pakelių pateikti nuorodas apie jose esančius
dervų, nikotino ir anglies monoksido kiekius ir ant tabako gaminių pakuotės nurodyti įspėjimus apie šių gaminių pavojų sveikatai,
yra tinkama priemonė aukštam sveikatos apsaugos lygiui pasiekti, šalinant nacionalinės teisės aktais dėl ženklinimo sukurtas
kliūtis. Tokia pareiga yra pripažinta vartotojų skatinimo vartoti mažiau arba ne tokius pavojingus sveikatai tabako gaminius
priemonė.
Todėl direktyvos 5 straipsniu reikalaudamas padidinti šioms nuorodoms ir įspėjimams skirtą tabako gaminių pakuotės tam tikrą
paviršiaus plotą,  paliekant pakankamai vietos gamintojams nurodyti kitą informaciją, pavyzdžiui, savo prekių ženklus, Bendrijos
teisės aktų leidėjas neviršijo šioje srityje turimos diskrecijos.
Dėl direktyvos 7 straipsnio nuostatų reikėtų pateikti šias pastabas.
Šios nuostatos tikslas yra paaiškintas direktyvos 27 konstatuojamojoje dalyje, iš kurios matyti, kad draudimas ant tabako
gaminių pakuočių nurodyti tam tikras sąvokas, kaip antai „mažai dervų“, „lengvos“, „ypač lengvos“, „švelnios“, ir tam tikrus
pavadinimus, vaizdus, vaizdinius ar kitokius ženklus, grindžiamas baime, kad tokie nurodymai klaidins vartotoją sudarydami
jam klaidingą įspūdį, jog šie gaminiai yra mažiau kenksmingi, ir turės įtakos vartojimui. Šioje konstatuojamojoje dalyje patikslinama,
kad įkvepiamų kenksmingų medžiagų kiekius lemia ne tik šių medžiagų kiekiai gaminyje iki vartojimo, bet ir rūkančiojo elgsena
bei įpročiai, todėl vartojant nagrinėjamas aprašomąsias sąvokas, kurios šio aspekto neatsispindi, direktyvoje nustatyti ženklinimo
reikalavimai gali netekti prasmės.
Direktyvos 7 straipsniu, skaitomu kartu su jos 27 konstatuojamąja dalimi, siekiama užtikrinti, kad vartotojas būtų objektyviai
informuotas apie tabako gaminių kenksmingumą.
Toks informavimo reikalavimas yra tinkamas siekiant aukšto lygio sveikatos apsaugos per tabako gaminiams aprašyti taikomų
nuostatų suderinimą.
Bendrijos teisės aktų leidėjas neviršija diskrecijos nuspręsdamas, kad dervos, nikotino ir anglies dioksido kiekių nurodymas
pagal direktyvos 5 straipsnio 1 dalį užtikrintų objektyvų vartotojų informavimą apie tabako gaminių kenksmingumą, susijusį
su šiomis sudedamosiomis medžiagomis, o aprašomųjų elementų, kaip antai direktyvos 7 straipsnyje nurodytųjų, naudojimas neužtikrina,
kad vartotojas informuojamas objektyviai.
Kaip savo išvados 241–248 punktuose nurodė generalinis advokatas, šie aprašomieji elementai gali suklaidinti vartotoją. Pirma,
žodis „švelnios“ gali reikšti skonį ir neturėti jokio ryšio su gaminio kenksmingų medžiagų kiekiu. Antra, sąvokos „mažai dervų“,
„lengvos“, „ypač lengvos“, nesant jų vartojimą reglamentuojančių taisyklių, nenurodo tikslaus medžiagų kiekio. Trečia, net
jei nagrinėjamas gaminys, palyginti su kitais, turi mažiau dervų, nikotino ir anglies dioksido, tai nepaneigia, viena vertus,
kad faktiškai vartotojo įkvepiamas šių medžiagų kiekis priklauso ir nuo jo rūkymo būdo, bei, kita vertus, kad šio gaminio
sudėtyje gali būti kitų kenksmingų medžiagų. Ketvirta, aprašomųjų elementų, kurie sudaro įspūdį, kad konkretus tabako gaminys
yra sveikesnis vartoti už kitus, naudojimas gali skatinti rūkymą.
Bendrijos teisės aktų leidėjas taip pat neviršija šioje srityje turimos diskrecijos nuspręsdamas, kad direktyvos 7 straipsnyje
įtvirtintas draudimas buvo būtinas siekiant užtikrinti objektyvų vartotojų informavimą apie tabako gaminių kenksmingumą ir
kad nėra alternatyvios priemonės, leidžiančios taip pat veiksmingai pasiekti šį tikslą mažiau apribojant tabako gamintojų
teises.
Nėra akivaizdu, jog vien ieškovių pagrindinėje byloje bei Graikijos, Liuksemburgo ir Vokietijos vyriausybių pasiūlytas direktyvos
7 straipsnyje numatytų aprašomųjų elementų naudojimo reglamentavimas arba
Japan Tobacco
siūlomas paminėjimas ant tabako gaminių pakuotės, kad įkvepiamų kenksmingų medžiagų kiekiai priklauso ir nuo rūkančiojo rūkymo
būdo, užtikrintų objektyvų vartotojų informavimą, nes minėti aprašomieji elementai savaime gali paskatinti rūkyti.
Iš to, kas išdėstyta atsakant į pirmojo klausimo c punktą, darytina išvada, kad direktyva nėra negaliojanti dėl proporcingumo
principo pažeidimo.

Dėl pirmojo klausimo d punkto
Pirmojo klausimo d punktu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar direktyva yra visiškai arba iš
dalies negaliojanti dėl EB 295 straipsnio, pagrindinės teisės į nuosavybę ir (arba) Pasaulinės prekybos organizacijos (toliau
– PPO) steigimo sutarties, kuri Europos bendrijos vardu jos kompetencijai priklausančių klausimų atžvilgiu buvo patvirtinta
1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu 94/800/EB (OL L 336, p. 1), 1C priede pateikiamos Sutarties dėl intelektinės nuosavybės
teisių aspektų, susijusių su prekyba (toliau – TRIPS), 20 straipsnio pažeidimo.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Ieškovės pagrindinėje byloje mano, kad direktyvos 5 ir 7 straipsniai pažeidžia EB 295 straipsnį ir pagrindinę teisę į nuosavybę
ir (arba) TRIPS sutarties 20 straipsnį, numatantį, kad prekės ženklo naudojimas prekyboje neturi būti nepateisinamai apsunkintas
tokių specialių reikalavimų, kaip antai naudojimas, dėl kurio nebūtų galima atskirti vienos įmonės prekių ar paslaugų nuo
kitos įmonės prekių ar paslaugų. Šiuo atžvilgiu jos tvirtina, kad labai ilgi direktyvos 5 straipsnyje numatytų naujų įspėjimų
dėl sveikatos tekstai rimtai pažeidžia jų intelektinės nuosavybės teises. Šie įspėjimai bus dominuojantis bendros tabako gaminių
pakuotės išvaizdos elementas ir dėl to ribos arba visiškai panaikins jų gamintojų galimybę naudoti savo prekių ženklus. Jos
taip pat tvirtina, kad dėl absoliutaus draudimo naudoti direktyvos 7 straipsnyje numatytas aprašomąsias sąvokas jos neteks
tam tikro kiekio įregistruotų prekių ženklų, nes joms nebebus leidžiama jų naudoti.

Japan Tabacco
manymu, direktyvos 7 straipsniu jai uždraudžiama naudotis intelektinės nuosavybės teisėmis, nes atimama galimybė naudoti
prekių ženklą
Mild Seven
Bendrijoje ir gauti ekonominės naudos iš išimtinių teisių į šį prekių ženklą. Toks poveikis pirmiausia pažeidžia teisę į
nuosavybę, kuri Bendrijos teisės sistemoje pripažįstama pagrindine teise, saugoma Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių
apsaugos konvencijos papildomo protokolo 1 straipsnio pirmąja pastraipa ir kuriai skirtas Europos Sąjungos pagrindinių teisių
chartijos 17 straipsnis.
Graikijos ir Liuksemburgo vyriausybės tvirtina, kad direktyvos 7 straipsnis pažeidžia tabako gamintojų intelektinės nuosavybės
teises ir jiems turi neigiamų ekonominių pasekmių, nes visiškai uždrausdamas vartoti tam tikras aprašomąsias sąvokas, paprasčiausiai
visai uždraudžia kai kuriuos šių gamintojų tinkamai įregistruotus prekių ženklus.
Belgijos, Jungtinės Karalystės, Nyderlandų, Prancūzijos ir Švedijos vyriausybės bei Parlamentas, Taryba ir Komisija pirmiausia
tvirtina, kad direktyvos nuostatos neturi poveikio valstybių narių normoms, reglamentuojančioms nuosavybės sistemą EB 295 straipsnio
prasme. Be to, jos nurodo, kad pagrindinė teisė į nuosavybę nėra absoliuti ir gali būti apribota dėl bendrojo intereso, kaip
antai visuomenės sveikatos apsauga, pagrindinės bylos atveju. Galiausiai jie mano, kad TRIPS sutartis neturi tiesioginio poveikio
ir bet kuriuo atveju direktyvos nuostatos neprieštarauja šios sutarties 20 straipsniui, nes neuždraudžia kiekvienam cigarečių
gamintojui toliau naudoti savo prekių ženklą, besiskiriantį nuo kitų jam būdingais žodžiais, simboliais, spalvomis ir piešiniais,
kurį gamintojas gali nurodyti ant likusių tabako gaminių pakuočių paviršių.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia dėl direktyvos galiojimo EB 295 straipsnio atžvilgiu reikia priminti, kad pagal šią nuostatą Sutartis „jokiu būdu
nepažeidžia valstybių narių normų, reglamentuojančių nuosavybės sistemą“. Ši nuostata tiktai pripažįsta valstybių narių teisę
priimti normas, reglamentuojančias nuosavybės sistemą, tačiau nedraudžia bet kokių Bendrijos veiksmų, turinčių įtakos naudojimuisi
teise į nuosavybę (šiuo klausimu žr. 1996 m. liepos 13 d. Sprendimo
Consten ir Grunding prieš Komisiją
, 56/64 ir 58/64, Rink. p. 429, 499 ir 500 punktus).
Taigi šiuo atveju reikia konstatuoti, kad direktyva visiškai neturi įtakos valstybių narių nuosavybės sistemą reglamentuojančioms
normoms EB 295 straipsnio prasme, ir šis straipsnis nėra svarbus poveikiui, kurį direktyva galbūt daro tabako gamintojams
naudojant prekių ženklus ant savo gaminių.
Dėl direktyvos galiojimo teisės į nuosavybę atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką
ši teisė yra vienas iš Bendrijos teisės bendrųjų principų, tačiau ne absoliuti teisė, ir turi būti nagrinėjama atsižvelgiant
į jos socialinę funkciją. Todėl naudojimasis teise į nuosavybę gali būti apribotas su sąlyga, kad šie apribojimai iš tikrųjų
atitinka Bendrijos siekiamus bendrojo intereso tikslus ir šio tikslo atžvilgiu nėra nepamatuotas ir netoleruotinas kišimasis,
pažeidžiantis pačią ja užtikrintų teisių esmę (žr., be kita ko, 1989 m. liepos 11 d. Sprendimo
Schräder,
265/87, Rink. p. 2237, 15 punktą; 1994 m. spalio 5 d. Sprendimo
Vokietija prieš Tarybą,
C‑280/93, Rink. p. I‑4973, 78 punktą ir 1999 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Standley ir kt.,
C‑293/97, Rink. p. I‑2603, 54 punktą).
Iš šio sprendimo 131 ir 132 punktų matyti, kad direktyvos 5 straipsniu tik apribojama tabako gaminių gamintojų teisė naudoti
cigarečių pakelių arba tabako gaminių pakuotės tam tikrų paviršių plotą savo prekių ženklams nurodyti, nepažeidžiant jų teisės
į prekių ženklą esmės, kad būtų užtikrinta aukšto lygio sveikatos apsauga šalinant ženklinimą reglamentuojančiais nacionalinės
teisės aktais sukuriamas kliūtis. Atsižvelgiant į šią analizę, direktyvos 5 straipsnis yra proporcingas naudojimosi teise
į nuosavybę apribojimas, suderinamas su Bendrijos teise jai užtikrinama apsauga.
Dėl direktyvos 7 straipsnio reikia priminti, jog iš šio sprendimo 134–141 punktų matyti, kad juo siekiama laikantis proporcingumo
principo užtikrinti aukšto lygio sveikatos apsaugą, suderinant tabako gaminiams aprašyti taikomas nuostatas.
Nors šiame straipsnyje iš tiesų įtvirtintas tik tabako gaminių pakuotei taikomas draudimas naudoti prekių ženklą, kurį sudaro
vienas iš šioje nuostatoje numatytų aprašomųjų elementų, tai nepaneigia to, kad, nepaisant šio aprašomojo elemento pašalinimo
nuo pakuotės, tabako gamintojas gali toliau individualizuoti savo gaminį kitais skiriamaisiais ženklais. Be to, direktyvoje
numatytas pakankamas laiko tarpas nuo jos priėmimo iki 7 straipsnyje numatyto draudimo įsigaliojimo.
Iš to, kas pasakyta, laikytina, kad galimi teisės į prekių ženklą apribojimai direktyvos 7 straipsniu iš tikrųjų atitinka
Bendrijos siekiamą bendrojo intereso tikslą ir jo atžvilgiu nėra nepamatuotas ir netoleruotinas kišimasis, galintis pažeisti
pačią šios teisės esmę.
Galiausiai dėl direktyvos galiojimo TRIPS sutarties 20 straipsnio atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo
Teismo praktiką Bendrijos akto teisėtumas neturėtų būti vertinamas atsižvelgiant į tarptautinės teisės instrumentus, kurie,
kaip antai PPO sutartis ir ją sudaranti TRIPS sutartis, atsižvelgiant į jų prigimtį ir bendrą struktūrą, iš principo nepriskiriami
normoms, kurių atžvilgiu Teisingumo Teismas atlieka Bendrijos institucijų aktų teisėtumo kontrolę (1999 m. lapkričio 23 d.
Sprendimo
Portugalija prieš Tarybą,
C‑149/96, Rink. p. I‑8395, 47 punktas; minėto sprendimo
Nyderlandai prieš Parlamentą ir Tarybą
52 punktas; 2001 m. lapkričio 22 d. Sprendimo
Nyderlandai prieš Tarybą,
C‑301/97, Rink. p. I‑8853, 53 punktas ir 2002 m. kovo 12 d. Sprendimo
Omega Air ir kt.,
C‑27/00 ir C‑122/00, Rink. p. I‑2569, 93 punktas).
Iš šios teismo praktikos taip pat matyti, kad jei Bendrija ketina įgyvendinti prisiimtą konkretų įsipareigojimą PPO arba jei
Bendrijos akte aiškiai nurodytos konkrečios PPO sutarčių nuostatos, Teisingumo Teismas gali atlikti nagrinėjamo Bendrijos
teisės akto teisėtumo PPO taisyklių atžvilgiu kontrolę (minėtų sprendimų
Portugalija prieš Tarybą
49 punktas;
Nyderlandai prieš Tarybą
54 punktas ir
Omega Air ir kt.
94 punktas).
Reikia konstatuoti, kad direktyvos atveju šios sąlygos nėra įvykdytos, todėl nereikia nagrinėti jos galiojimo TRIPS sutarties
20 straipsnio atžvilgiu.
Iš to, kas išdėstyta atsakant į pirmojo klausimo d punktą, matyti, kad direktyva nėra negaliojanti dėl EB 295 straipsnio arba
pagrindinės teisės į nuosavybę pažeidimo.

Dėl pirmojo klausimo e punkto
Pirmojo klausimo e punktu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyva yra visiškai,
ar iš dalies negaliojanti dėl EB 253 straipsnyje numatytos motyvavimo pareigos pažeidimo.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Ieškovės pagrindinėje byloje iš esmės tvirtina, jog net pripažinus, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas turi teisę priimti
naujus teisės aktus dėl dervų kiekių ir ženklinimo EB 95 straipsnio pagrindu, nepaisant to, kad šiuos klausimus Bendrija jau
suderino, tokie nauji teisės aktai turėtų būti grindžiami bent „visomis mokslo faktais pagrįstomis naujovėmis“ EB 95 straipsnio
3 dalies prasme. Todėl tai, kad direktyvoje nenurodyti jokie mokslo faktai jos 3 ir 5 straipsniuose nurodytų dervų kiekio
ir ženklinimo atžvilgiu, prieštarauja EB 253 straipsniui.

Japan Tabacco
teigimu, direktyva neatitinka EB 253 straipsnio reikalavimų, nes joje nepaaiškintos teisinės ir faktinės aplinkybės, dėl
kurių Bendrijos teisės aktų leidėjas nusprendė uždrausti naudoti tam tikrus direktyvos 7 straipsnyje numatytus aprašymus.
Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad direktyvos 3 straipsnio 1 ir 2 dalys negalioja tiek, kiek jomis draudžiama gaminti reikalavimų
dėl kenksmingų medžiagų maksimalių kiekių neatitinkančias cigaretes, skirtas eksportui į trečiąsias šalis, nes direktyvos
konstatuojamosiose dalyse nenurodytos priežastys, dėl kurių Bendrijoje pagamintų tabako gaminių neteisėtas reimportas labai
paveiktų sveikatos apsaugą.
Graikijos vyriausybė konkrečiai tvirtina, kad paprasčiausias direktyvos 11 konstatuojamojoje dalyje esantis nurodymas, jog
taisykles reikėtų priimti tam, kad nebūtų pakenkta su vidaus rinka susijusioms nuostatoms, neįvykdo EB 253 straipsnyje nustatytos
motyvavimo pareigos, nes joje neapibūdinamas nurodytas labai tikėtinas esamas ar būsimas pavojus.
Liuksemburgo vyriausybė mano, kad direktyvoje pažeista motyvavimo pareiga, nes jos konstatuojamosiose dalyse tik pakartojamas
„sklandus vidaus rinkos veikimas“ nepaaiškinant, kaip jis būtų pažeistas nepriėmus direktyvos.
Belgijos, Jungtinės Karalystės, Italijos, Nyderlandų, Prancūzijos vyriausybių bei Parlamento ir Tarybos nuomone, direktyvoje
pateikiama pakankamai motyvų EB 253 straipsnio reikalavimų atžvilgiu. Šiuo klausimu jie visų pirma nurodo, kad Bendrijos teisės
aktų leidėjas neprivalo motyvuoti kiekvieno techninio pasirinkimo.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad EB 235 straipsniu reikalaujami motyvai turi aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti ginčijamą aktą priėmusios
Bendrijos institucijos argumentus taip, kad suinteresuotieji asmenys galėtų įvertinti priimtos priemonės pateisinimus, o Teisingumo
Teismas – vykdyti kontrolę, tačiau nereikalaujama, kad ši institucija konkrečiai nurodytų visas susijusias teisines ir faktines
aplinkybes (žr., be kita ko, 1996 m. vasario 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
, C‑122/94, Rink. p. I‑881, 25 punktą).
Be to, motyvavimo pareigos laikymasis turėtų būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į ginčijamo akto formuluotę, bet ir į jo
kontekstą bei visas atitinkamą sritį reglamentuojančias teisės normas. Todėl jei iš ginčijamo akto matyti institucijos siekiamo
tikslo esmė, būtų beprasmiška reikalauti konkrečių motyvų kiekvienam techniniam institucijų pasirinkimui (žr., be kita ko,
2001 m. liepos 5 d. Sprendimo
Italija prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑100/99, Rink. p. I‑5217, 64 punktą).
Kalbant apie direktyvą, reikia pažymėti, jog iš jos konstatuojamųjų dalių aiškiai matyti, kad joje numatytomis priemonėmis
siekiama panaikinti dėl skirtumų atsirandančias kliūtis, kurios, nepaisant jau priimtų suderinimo priemonių, vis dar egzistuoja
tarp valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tabako gaminių gamyba, pateikimu ir pardavimu, trukdydamos
rinkai veikti.
Tai visų pirma pasakytina apie Direktyvos pirmąsias tris konstatuojamąsias dalis, iš kurių aiškiai matyti, kad Direktyvos
tikslas yra performuluoti direktyvų 89/622 ir 90/239 nuostatas adaptuojant ir papildant jų nuostatas tam, kad būtų pagerintas
vidaus rinkos veikimas tabako gaminių sektoriuje.
Tas pats taikytina ir direktyvos 5, 7, 9, 11, 14, 19 ir 27 konstatuojamosioms dalims, kur sukonkretinamos pagrindinės sritys,
dėl kurių Bendrijos teisės aktų leidėjas nusprendė esant būtina sustiprinti egzistuojančias suderinimo priemones arba priimti
naujas, skirtas maksimaliems dervų, anglies monoksido ir nikotino kiekiams cigaretėse, direktyvos poveikiui iš Bendrijos eksportuojamiems
tabako gaminiams, standartams, pagal kuriuos matuojami dervų, nikotino ir anglies monoksido kiekiai cigaretėse, įspėjimams
apie sveikatą ir nuorodoms apie minėtus kiekius ant tabako gaminių pakuotės, taip pat draudimams ant jos nurodyti tam tikrus
aprašomuosius elementus.
Negalima pritarti argumentui, kad direktyvoje turėtų būti nurodyti mokslo faktai pateisinti jos nuostatas, kurių nebuvo anksčiau
priimtose Bendrijos priemonėse. Iš šio sprendimo 80 punkto matyti, kad EB 95 straipsniu Bendrijos teisės aktų leidėjo nereikalaujama
nurodyti naujų mokslo žinių, kad galėtų priimti šia nuostata grindžiamas priemones.
Negalima pritarti ir argumentui, kad direktyvoje netinkamai motyvuotas draudimas gaminti cigaretes eksportui į trečiąsias
šalis, nes jam direktyvos 11 konstatuojamojoje dalyje skirtas nurodymas, kad šių gaminių atžvilgiu reikėtų priimti taisykles
siekiant užtikrinti, jog nebūtų pakenkta vidaus rinkos nuostatoms, yra pakankamas motyvas.
Iš to, kas išdėstyta atsakant į pirmojo klausimo e punktą, matyti, kad direktyva nėra negaliojanti dėl EB 253 straipsnyje
nustatytos motyvavimo pareigos pažeidimo.

Dėl pirmojo klausimo f punkto
Pirmojo klausimo f punktu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar direktyva yra visiškai arba iš
dalies negaliojanti dėl subsidiarumo principo pažeidimo.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Ieškovės pagrindinėje byloje tvirtina, kad subsidiarumo principas taikomas vidaus rinkai skirtoms priemonėms, kaip antai direktyva,
ir kad priimdamas ją Bendrijos teisės aktų leidėjas į šį principą visiškai neatsižvelgė arba bent jau tai padarė netinkamai.
Tinkamai atsižvelgęs jis būtų padaręs išvadą, kad direktyvos priimti nereikėjo, nes tabako gaminių prekybos kliūtims pašalinti
skirtos taisyklės jau buvo suderintos Direktyvomis 89/622 ir 90/239. Be to, nebuvo pateikta įrodymų, kad valstybės narės negalėtų
priimti tų visuomenės sveikatos apsaugos priemonių, kurias jos manytų esant reikalinga.
Belgijos vyriausybė ir Parlamentas tvirtina, kad subsidiarumo principas netaikomas direktyvai, nes šis principas taikomas
tik tose srityse, kur Bendrija neturi išimtinės kompetencijos, o direktyva, priimta siekiant sukurti vidaus rinką, priskiriama
išimtinės kompetencijos sričiai. Bet kuriuo atveju net darant prielaidą, kad šis principas taikomas direktyvai, jo buvo laikytasi,
nes valstybės narės negalėjo priimti sveikatos apsaugos priemonių, kurias manė esant reikalinga.
Jungtinės Karalystės, Nyderlandų, Prancūzijos ir Švedijos vyriausybės bei Taryba ir Komisija mano, kad šiuo atveju subsidiarumo
principas yra taikomas ir kad direktyva jo laikytasi. Jungtinės Karalystės ir Prancūzijos vyriausybės bei Komisija tvirtina,
kad minėto sprendimo
Nyderlandai prieš Parlamentą ir Tarybą
30–34 punktuose nurodyti kriterijai taikytini taip pat nagrinėjamam atvejui ir kad jais vadovaujantis darytina išvada, jog
subsidiarumo principo atžvilgiu direktyva yra galiojanti. Nyderlandų vyriausybės ir Komisijos manymu, įvykdžius EB 95 straipsnio
sąlygas, kartu įvykdomos ir Bendrijos veiksmo pagal EB 5 straipsnio antrąją pastraipą sąlygos, nes viena valstybė narė neabejotinai
neturi galimybių imtis priemonių, būtinų visiems skirtumams tarp valstybių narių teisės aktų, turinčių įtakos prekybai, panaikinti.
Teisingumo Teismo vertinimas
Subsidiarumo principas yra įtvirtintas EB 5 straipsnio antrojoje pastraipoje, pagal kurią Bendrija imasi veiksmų srityse,
kurios nepriklauso jos išimtinei kompetencijai, tik tada ir tokia dalimi, kai siūlomo veiksmo tikslų valstybės narės negali
deramai pasiekti, o Bendrija dėl siūlomo veiksmo masto arba poveikio gali juos pasiekti geriau.
Protokolo „Dėl subsidiarumo ir proporcingumo principų taikymo“, pridedamo prie Europos bendrijos steigimo sutarties, 3 punkte
pabrėžiama, kad subsidiarumo principas neleidžia abejoti įgaliojimais, kuriuos Sutartis suteikia Europos bendrijai, kaip juos
aiškina Teisingumo Teismas.
Pirma, reikia pažymėti, kad subsidiarumo principas taikomas Bendrijos teisės aktų leidėjui remiantis EB 95 straipsniu, nes
šiuo straipsniu jam suteikiama ne išimtinė kompetencija reglamentuoti ekonominę veiklą vidaus rinkoje, o tik kompetencija
gerinti vidaus rinkos kūrimo ir veikimo sąlygas šalinant laisvo prekių judėjimo ir laisvės teikti paslaugas kliūtis bei naikinant
konkurencijos iškraipymus (žr. sprendimo dėl tabako gaminių reklamos 83 ir 95 punktus).
Siekiant atsakyti į klausimą, ar direktyva buvo priimta laikantis proporcingumo principo, visų pirma reikia išnagrinėti, ar
numatomo veiksmo tikslą Bendrija gali pasiekti geriau.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad šio sprendimo 124 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, jog direktyvos tikslas yra pašalinti
kliūtis, kylančias iš vis dar egzistuojančių skirtumų tarp valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų tabako gaminių gamybos,
pateikimo ir pardavimo srityje, ir užtikrinti aukšto lygio sveikatos apsaugą, kaip numatyta EB 95 straipsnio 3 dalyje.
Pavienės valstybės narės šio tikslo negalėtų deramai pasiekti ir dėl to reikia Bendrijos veiksmo, kaip tai patvirtina nevienalytė
nacionalinės teisės aktų raida (žr. šio sprendimo 61 punktą).
Iš to darytina išvada, kad direktyvos atveju Bendrija galėjo geriau pasiekti numatomo veiksmo tikslą.
Antra, reikia konstatuoti, kad Bendrijos veiksmo apimtis šiuo atveju taip pat atitiko subsidiarumo principo reikalavimus,
nes, kaip matyti iš šio sprendimo 122–144 punktų, neviršijo to, kas būtina šia priemone siekiamam tikslui pasiekti.
Iš to, kas išdėstyta atsakant į pirmojo klausimo g punktą, matyti, kad direktyva nėra negaliojanti dėl subsidiarumo principo
pažeidimo.

Dėl pirmojo klausimo g punkto
Pirmojo klausimo g punktu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar direktyva yra visiškai arba iš
dalies negaliojanti dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Ieškovės pagrindinėje byloje ir Graikijos vyriausybė tvirtina, kad direktyva viršijami įgaliojimai tiek, kiek vienintelis
jos tikslas yra visuomenės sveikatos apsauga, o ne vidaus rinkos ar bendrosios prekybos politikos plėtojimas. Jos, be to,
nurodo, kad vienintelis draudimo gaminti cigaretes eksportui į trečiąsias šalis tikslas yra trečiųjų šalių gyventojų sveikatos
apsauga.
Belgijos, Jungtinės Karalystės, Prancūzijos ir Švedijos vyriausybių bei Parlamento ir Komisijos manymu, argumentas dėl piktnaudžiavimo
įgaliojimais yra grindžiamas klaidingu teiginiu, kad direktyva yra paslėpta visuomenės sveikatos priemonė.
Teisingumo Teismo vertinimas
Teisingumo Teismas nuosekliai sprendė, jog teisės aktu piktnaudžiaujama įgaliojimais, tik jeigu iš objektyvių, tinkamų ir
nuoseklių požymių matyti, kad jis priimtas siekiant vien ar daugiausia kitų nei nurodytieji tikslų arba siekiant išvengti
nagrinėjamoms aplinkybėms specialiai Sutartyje numatytos procedūros (žr. 1990 m. lapkričio 13 d. Sprendimo
Fedesa ir kt.,
C‑331/88, Rink. p. I‑4023, 24 punktas; 1995 m. liepos 13 d. Sprendimo
Parlamentas prieš Komisiją,
C‑156/93, Rink. p. I‑2019, 31 punktas; 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo
Windpark Groothusen prieš Komisiją,
C‑48/96 P, Rink. p. I‑2873, 52 punktas ir 2001 m. lapkričio 22 d. Sprendimo
Nyderlandai prieš Tarybą,
C‑110/97, Rink. p. I‑8763, 137 punktas).
Dėl EB sutarties 129 straipsnio 4 dalies pirmoje įtraukoje (po pakeitimo –EB 152 straipsnio 4 dalies pirmoji pastraipa) aiškiai
numatyto negalėjimo suderinti žmonių sveikatos apsaugai ir gerinimui skirtus valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad negalima kaip teisiniu pagrindu remtis kitais EB straipsniais šiai išimčiai apeiti
(sprendimo dėl tabako gaminių reklamos 79 punktas). Tačiau Teisingumo Teismas patikslino, kad nors rėmimosi EB sutarties 100a straipsniu,
57 straipsnio 2 dalimi (po pakeitimo EB 47 straipsnio 2 dalis) ir EB sutarties 66 straipsniu (po pakeitimo EB 55 straipsnis)
kaip teisiniu pagrindu sąlygos yra įvykdytos, Bendrijos teisės aktų leidėjui negalima kliudyti remtis šiuo teisiniu pagrindu
motyvuojant tuo, jog pasirinkimą lemiantis veiksnys yra visuomenės sveikatos apsauga (sprendimo dėl tabako gaminių reklamos
88 punktas).
Pirma,  šio sprendimo 91 punkte konstatuota, kad direktyvos priėmimo remiantis EB 95 straipsniu sąlygos buvo įvykdytos, ir,
antra, kad nenustatyta, jog jos priėmimo vienintelis ar bent pagrindinis tikslas skirtųsi nuo tikslo pagerinti vidaus rinkos
veikimo sąlygas tabako gaminių sektoriuje.
Iš to, kas išdėstyta atsakant į pirmojo klausimo e punktą, matyti, kad direktyva nėra negaliojanti dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais.

Dėl atsakymo į visą pirmąjį klausimą
Į visą pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad šio klausimo nagrinėjimas neatskleidė jokių veiksnių, kurie galėtų turėti įtakos
direktyvos galiojimui.

Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar direktyvos 7 straipsnį reikia aiškinti
kaip taikomą tik tiems gaminiams, kuriais prekiaujama Bendrijoje, ar ir joje pakuojamiems eksportui į trečiąsias šalis skirtiems
tabako gaminiams.

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Ieškovės pagrindinėje byloje, Airijos, Graikijos, Liuksemburgo, Nyderlandų ir Švedijos vyriausybės bei Parlamentas, Taryba
ir Komisija mano, kad direktyvos 7 straipsnį reikia aiškinti taip taikomą tik Bendrijoje prekiaujamiems tabako gaminiams ir
netaikomą joje pakuojamiems bei eksportui į trečiąsias šalis skirtiems tabako gaminiams.
Šiuo klausimu jie pirmiausia nurodo, kad nei iš šio straipsnio formuluotės, nei iš šios direktyvos konstatuojamųjų dalių,
būtent – iš 27 konstatuojamosios dalies, nematyti Bendrijos teisės aktų leidėjo ketinimo taikyti direktyvos 7 straipsnyje
nustatytą draudimą ir eksportui į trečiąsias šalis skirtiems gaminiams.
Jie, be to, tvirtina, kad, atsižvelgiant į šiame straipsnyje nustatyto draudimo neigiamas pasekmes tabako gamintojams, jo
taikymo sritis turėtų būti aiškinama siaurai.
Galiausiai jie mano, kad direktyvos 7 straipsnis, kaip matyti iš jos 27 konstatuojamosios dalies, yra skirtas užtikrinti,
kad direktyvos 5 straipsnyje nustatyti ženklinimo reikalavimai nepasidarytų beprasmiai. Todėl abi nuostatas reikia suprasti
kaip turinčias tą pačią taikymo sritį. Direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje šiuo tikslu įtvirtintos konkrečių kalbų vartojimo,
atsižvelgiant į atskirų valstybių narių oficialiąsias kalbas, taisyklės, taigi šis straipsnis taikomas tik Bendrijoje prekiaujamiems
tabako gaminiams.
Belgijos, Italijos, Jungtinės Karalystės, Prancūzijos ir Suomijos vyriausybių manymu, direktyvos 7 straipsnį reikia aiškinti
kaip taikomą ir Bendrijoje pakuojamiems eksportui į trečiąsias šalis skirtiems tabako gaminiams.
Šiuo atžvilgiu jos tvirtina, kad nors direktyvos 7 straipsnyje numatyta, jog tam tikri aprašomieji elementai negali būti naudojami
„ant tabako gaminių pakuotės“, šio draudimo apimtis neribojama nuoroda į vėlesnio šių gaminių vartojimo vietą.
Be to, jos mano, kad EB 152 straipsnio 1 dalimi reikalaujama, jog aukšto lygio žmonių sveikatos apsauga būtų užtikrinama nustatant
ir įgyvendinant visas Bendrijos politikos ir veiklos kryptis. Ši pareiga apima ir bendrąją prekybos politiką, o tai reiškia
ir tai, kad jei Bendrijos teisės aktų leidėjas ketino pašalinti eksportą į trečiąsias šalis iš direktyvos 7 straipsnio taikymo
srities, jis būtų tai aiškiai nurodęs.
Galiausiai jos tvirtina, kad ant tabako gaminių pakuotės reikalaujama nurodyti identiškus aprašomuosius elementus, neatsižvelgiant
į šių produktų paskirties vietą dėl pavojaus, kad eksportui į trečiąsias šalis skirti gaminiai bus reimportuoti į Bendriją.

Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, aiškinant Bendrijos teisės nuostatą, reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą,
bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji nustatyta, tikslus (žr. 1999 m. spalio 14 d. Sprendimo
Adidas
, C‑223/98, Rink. p. I‑7081, 23 punktą; 2000 m. gegužės 18 d. Sprendimo
KVS International,
C‑301/98, Rink. p. I‑3583, 21 punktą; 2000 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją,
C‑156/98, Rink. p. I‑6857, 50 punktą ir 2001 m. birželio 14 d. Sprendimo
Kvaerner,
C‑191/99, Rink. p. I‑4447, 30 punktą).
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad vien direktyvos 7 straipsnio formuluotės nepakanka atsakyti į klausimą, ar jame nustatytas
draudimas taikomas tik Bendrijoje prekiaujamiems tabako gaminiams ar ir Bendrijoje pakuojamiems ir eksportui į trečiąsias
šalis skirtiems tabako gaminiams.
Šiuo atžvilgiu direktyvos 7 straipsnis skiriasi nuo jos 3 straipsnio, iš kurio aiškiai matyti, kad jo nuostatos dėl kenksmingų
medžiagų maksimalių kiekių cigaretėse taikomos ir Bendrijoje pagamintoms, ir iš jos eksportuojamoms cigaretėms. Kitaip nei
direktyvos 7 straipsnyje, jos 3 straipsnio 2 dalyje nurodytas papildomas laikotarpis šio straipsnio 1 daliai įgyvendinti į
trečiąsias šalis eksportuojamų cigarečių atžvilgiu.
Todėl siekiant išsiaiškinti direktyvos 7 straipsnio taikymo sritį būtina atsižvelgti į kontekstą, kurį sudaro kitos direktyvos
nuostatos.
Šiuo atžvilgiu iš direktyvos 27 konstatuojamosios dalies matyti, kad jos 7 straipsniu siekiama užkirsti kelią, kad 5 straipsnyje
įtvirtinti ženklinimo reikalavimai pasidarytų beprasmiai.
Direktyvos sistemoje 5 ir 7 straipsniai iš esmės yra dvi papildomos nuostatos, nes 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog ant
cigarečių pakelių turi būti pateikiamos nuorodos apie kenksmingų medžiagų kiekius, taip užtikrinant objektyvų vartotojų informavimą
apie tabako gaminių kenksmingumą, susijusį su šiomis sudedamosiomis medžiagomis, o direktyvos 7 straipsniu draudžiama naudoti
aprašomuosius elementus, kurie šiuo atžvilgiu gali suklaidinti vartotojus.
Iš direktyvos 5 straipsnio matyti, kad jame nustatyti reikalavimai tabako gaminių ženklinimui taikomi tik Bendrijoje prekiaujamiems
gaminiams.
Toks aiškinimas išplaukia visų pirma iš to, kad direktyvos 5 straipsnio 6 dalies e punkte nurodyta, jog pagal šį straipsnį
reikalaujami įspėjamųjų užrašų ir kiekių nuorodų tekstai yra „spausdinami valstybės narės, kurioje gaminys pateikiamas į rinką,
oficialiąja kalba ar kalbomis“.
Dėl direktyvos siekiamų tikslų primintina, kad jos pagrindinis tikslas yra gerinti vidaus rinkos veikimą tabako gaminių sektoriuje,
užtikrinant aukštą sveikatos apsaugos lygį.
Iš to darytina išvada, kad direktyvos nuostatos iš esmės skirtos tiems tabako gaminiams, kuriais prekiaujama vidaus rinkoje.
Dėl direktyvos 3 straipsnio Teisingumo Teismas šio sprendimo 82–91 punktuose pripažino, kad pavojus pakenkti vidaus rinkai
gali pateisinti nuostatos, susijusios su eksportui į trečiąsias šalis skirtais gaminiais, priėmimą EB 95 straipsnio pagrindu,
kaip priemonės, skirtos išvengti vidaus rinkos nuostatų apėjimo.
Tačiau Bendrijos teisės aktų leidėjas, įvertinęs su maksimaliais kenksmingų medžiagų kiekiais cigaretėse susijusių direktyvos
nuostatų apėjimo pavojų dėl neteisėto reimporto į Bendriją arba prekybos iškraipymų joje, šiuo atveju aiškiai nurodė, kad
direktyvos 3 straipsnis taikomas eksportui į trečiąsias šalis skirtiems tabako gaminiams.
Kita vertus, direktyvos 7 straipsnio, kaip ir 5 straipsnio, nuostatos taikomos tabako gaminių pateikimui, o ne su jų sudėčiai.
Tačiau dėl neteisėtos prekybos cigaretėmis, neatitinkančiomis direktyvos reikalavimų maksimaliems kenksmingų medžiagų kiekiams,
ir tabako gaminiais, neatitinkančiais ženklinimui bei ant pakuotės nurodytinos informacijos keliamų reikalavimų, kylantys
pavojai vidaus rinkai nebūtinai yra tos pačios apimties ar pobūdžio, todėl jų atžvilgiu nebūtina imtis tų pačių priemonių.
Todėl šiuo atžvilgiu direktyvoje nesant jokios užuominos, nėra priežasties preziumuoti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas
ketino papildyti draudimą Bendrijoje prekiauti direktyvos 7 straipsnio reikalavimų neatitinkančiais tabako gaminiais panašiu
draudimu, taikomu Bendrijoje pakuojamiems bei prekybai trečiosiose šalyse skirtiems tabako gaminiams.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad direktyvos 7 straipsnį reikia aiškinti kaip
taikomą tik tiems tabako gaminiams, kuriais prekiaujama Bendrijoje.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Savo pastabas Teisingumo teismui pateikusių Airijos, Belgijos, Graikijos, Italijos, Jungtinės Karalystės, Liuksemburgo, Nyderlandų,
Prancūzijos, Suomijos, Švedijos ir Vokietijos vyriausybių bei Parlamento, Tarybos ir Komisijos bylinėjimosi išlaidos nėra
atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio
teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS,
atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 2001 m. gruodžio 6 d. Nutartimi pateikė
High

Court of Justice (England & Wales) Queen‘s Bench Division (Administrative Court)
, nusprendžia:
1.
Pirmojo klausimo nagrinėjimas neatskleidė jokių veiksnių, kurie galėtų turėti įtakos 2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento
ir Tarybos direktyvos 2001/37/EB dėl valstybių narių ir kitų teisės aktų, taikomų tabako gaminių gamybai, pateikimui ir pardavimui,
derinimo galiojimui.
2.
Direktyvos 2001/27 7 straipsnį reikia aiškinti kaip taikomą tik tiems tabako gaminiams, kuriais prekiaujama Bendrijoje.
Rodríguez Iglesias
Puissochet
Wathelet
Schintgen
Timmermans
Edward
La Pergola
Jann
Skouris
Macken
Colneric
von Bahr

Cunha Rodrigues

Paskelbta 2002 m. gruodžio 10 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Proceso kalba: anglų.