CELEX: 62005CJ0222
Žemės ūkis
Snukio ir nagų ligos kontrolė
Direktyva 85/511/EEB
Bendrijos teisės taikymas nacionaliniame teisme ex officio
Procesinė autonomija
Ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principai

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą yra susiję, pirma, su Bendrijos teisės išaiškinimu dėl nacionalinio teismo galių
ex officio
vertinti nacionalinio administracinės teisės akto atitiktį 1985 m. lapkričio 18 d. Tarybos direktyvai 85/511/EEB dėl Bendrijos
snukio ir nagų ligos kontrolės priemonių įdiegimo (OL L 315, p. 22), iš dalies pakeistai 1990 m. birželio 26 d. Tarybos direktyva 90/423/EEB
(OL L 224 p. 13, toliau – Direktyva 85/511), ir, antra, su šios direktyvos išaiškinimu.
Šie prašymai buvo pateikti bylose
M. van der Weerd, Maatschap Van der Bijl, MM. Schoonhoven, de Rooy sr. ir de Rooy jr., Maatschap H. en J. van ‘t Oever, Maatschap
F. van ‘t Oever en W. Fien, M. van ‘t Oever, Maatschap A. en J. Fien, Maatschap K. Koers en J. Stellingwerf, Koers, Maatschap
K. en G. Polinder, MM. van Wijhe
ir
van Middendorp prieš Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
, dėl jiems priklausančių gyvūnų skerdimo.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Direktyva 85/511 nustato Bendrijos snukio ir nagų ligos kontrolės priemones. Jos 4 straipsnyje numatyta, jog valstybės narės
užtikrina, kad ūkiuose, kuriuose yra vienas ar daugiau gyvūnų, įtariamų sergant ar užsikrėtusių snukio ir nagų ligos virusu,
būtų nedelsiant pradėtas oficialus tyrimas, kuriuo liga būtų patvirtinta arba paneigta, ir visų pirma, kad oficialiai patvirtintas
veterinarijos gydytojas paimtų arba nurodytų paimti reikalingus mėginius laboratoriniam tyrimui.
Be to, šios direktyvos 5 straipsnyje numatoma, kad valstybės narės užtikrina, jog patvirtinus, kad ūkyje yra vienas ar daugiau
užkrėstų gyvūnų, kompetentinga institucija nurodo taikyti šiame straipsnyje numatytas priemones, be kita ko, ir reikalaujančias,
kad visi ūkyje laikomi imlių rūšių gyvūnai, prižiūrint oficialiai patvirtintam veterinarijos gydytojui, būtų paskersti, jog
būtų išvengta bet kokios snukio ir nagų ligos viruso plitimo rizikos.
Šios direktyvos 11 straipsnio 1 dalyje ir 13 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad valstybės narės užtikrina, jog laboratorinis
tyrimas snukio ir nagų ligai nustatyti, darbas su virusu dėl tyrimo ar diagnostikos ir (arba) vakcinos gamyba būtų atliekami
patvirtintose įstaigose ir laboratorijose, išvardytose šios direktyvos prieduose.
Direktyvos 85/511 B priede „Nacionalinės laboratorijos, tiriančios snukio ir nagų ligą“ Nyderlandams skirtoje eilutėje nurodytas
„Centraal Diergeneeskundig Instituut, Lelystad“.

Nacionalinės teisės aktai
Bendrojo įstatymo dėl administracinės teisenos (Algemene Wet Bestuursrecht) 8:69 straipsnyje numatyta:
„1.      Teismas, į kurį kreiptasi, ginčą iš esmės sprendžia remdamasis ieškiniu, pateiktais dokumentais, išankstiniu bylos tyrimu
ir bylos nagrinėjimu teismo posėdyje.
2.      Teismas
ex officio
papildo teisinius pagrindus.
3.      Teismas
ex officio
gali papildyti faktines aplinkybes.“
Ši nuostata taikoma
College van Beroep voor het bedrijfsleven
vykstantiems procesams pagal Įstatymo dėl administracinių skundų teikimo ekonominiais klausimais (Wet bestuursrechtspraak
bedrijfsorganisatie) 19 straipsnio 1 dalį.

Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
2001 m. vasario mėnesį Nyderlanduose buvo paskelbta snukio ir nagų ligos epidemija. Tuo metu ieškovai pagrindinėse bylose
turėjo skeltakanopių gyvulių auginimo ūkius. Jų ūkiai buvo nutolę mažiau nei 2 kilometrus nuo tų ūkių, kuriuos
Rijksdienst voor de keuring van Vee en Vlees
(Valstybinė galvijų ir mėsos kontrolės tarnyba, toliau – RVV) direktorius pripažino užkrėstais snukio ir nagų liga. Pastarasis
vadovavosi laboratorijoje
ID‑Lelystad BV
(toliau –
ID‑Lelystad
) atliktais tyrimais, kurie buvo perduoti telefaksu ir kurių metu nustatyta, kad iš užkrėstais pripažintų ūkių paimti bandiniai
yra teigiami.
Konstatavus užkrėtimą snukio ir nagų liga, RVV direktorius ieškovų pagrindinėse bylose atžvilgiu priėmė sprendimą, pagal kurį
visi jų ūkiuose esantys skeltakanopiai gyvūnai laikytini įtariamais užsikrėtus snukio ir nagų liga, nes netoliese buvo nustatytas
snukio ir nagų ligos atvejis, ir todėl negalima atmesti galimybės, kad šiuose ūkiuose esantys gyvuliai galėjo būti užkrėsti
šia liga.
Šiais sprendimais RVV direktorius ieškovus pagrindinėse bylose informavo apie kovos su snukio ir nagų ligos virusu priemonėmis,
tarp kurių buvo nurodyta jų ūkiuose esančių skeltakanopių gyvūnų vakcinacija ir vėlesnis paskerdimas. Todėl šie gyvūnai buvo
vakcinuoti ir paskersti.
Ieškovai pagrindinėse bylose šiuos sprendimus apskundė RVV direktoriui, o jam šiuos skundus atmetus dėl šių sprendimų atmesti
skundus kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą.
Ginčydami konstatavimą dėl įtariamo užsikrėtimo snukio ir nagų liga ir atitinkamai RVV direktoriaus sprendimus, ieškovai pagrindinėse
bylose nurodė pagrindus, grindžiamus, be kita ko, tuo, kad ši valdžios institucija nesilaikė gyvūno, įtariamo užsikrėtus,
apibrėžimo, klinikinių sirgimo snukio ir nagų liga simptomų ir kraujo bandinių ėmimo tvarkos.
Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas visus šiuos pagrindus atmetė. Tačiau jis nurodė, kad jo nagrinėjamose
susijusiose bylose, dėl kurių buvo priimtas 2006 m. birželio 15 d. Sprendimas
Dokter ir kt.
(C‑28/05, Rink. p. I‑5431), panašūs sprendimai buvo ginčijami remiantis kitais pagrindais, kurių nenurodė ieškovai pagrindinėse
bylose.
Šiais pagrindais buvo teigiama, kad RVV direktorius negalėjo imtis kovos su snukio ir nagų liga priemonių vadovaudamasis
ID‑Lelystad
atliktais tyrimais, nes šiai laboratorijai Direktyva 85/511 nebuvo suteikta teisės juos atlikti. Be to, direktorius negalėjo
kovos su snukio ir nagų liga priemonių pagrįsti vien
ID‑Lelystad
atsiųstos faksogramos, kurioje buvo nurodyti tyrimų rezultatai, turiniu. Jis turėjo paprašyti laboratorijos užvestos bylos,
ją išnagrinėti ir patikrinti, ar šie tyrimai buvo tinkamai atlikti.

College van Beroep voor het bedrijfsleven
konstatuoja, kad šie pagrindai taip pat galėtų turėti įtakos šių pagrindinių bylų baigčiai. Tačiau kadangi šie pagrindai
nebuvo nurodyti šiose jo nagrinėjamose bylose, nacionalinės proceso taisyklės draudžia į juos atsižvelgti. Iš Bendrojo įstatymo
dėl administracinės teisenos 8:69 straipsnio išeitų, kad teismas ginčą sprendžia remdamasis tik jam pateiktais ginčo elementais.
Nors šio straipsnio 2 dalyje nurodoma, kad teismas
ex officio
papildo teisinius pagrindus, šią nuostatą reiktų suprasti taip, kad teismas teisiškai suformuluoja ieškovo ginčijant administracinį
aktą nurodytus teisinius pagrindus. Reiktų skirti pareigą
ex officio
papildyti šiuos pagrindus ir teismo
ex officio
atliekamą vertinimą. Pastarąjį reikia atlikti tik tuomet, kai taikomos viešąją tvarką reglamentuojančios taisyklės, pavyzdžiui,
susijusios su administracinių organų ir pačio teismo įgaliojimais, taip pat priimtinumo nuostatos.
Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas nėra tikras, ar pagal Bendrijos teisę jis turi atsižvelgti į iš šios teisės
kylančius argumentus, kuriais nesirėmė ieškovai pagrindinėse bylose. Iš tiesų kyla klausimas, ar nacionalinės procesinės teisės
nuostata, kurioje pabrėžiama, kad teismas negali vertinti už ginčo ribų esančių pagrindų, nereiškia, kad dėl jos naudojimasis
Bendrijos teisėje nustatytomis teisėmis netaps praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas.
Šiomis aplinkybėmis C
ollege van Beroep voor het bedrijfsleven
nusprendė sustabdyti šių keturių pagrindinių bylų nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Bendrijos teisė įpareigoja
ex officio
nagrinėti Direktyvoje 85/511 <...> nurodytus pagrindus, t. y. išnagrinėti pagrindus, kuriais nėra pagrįstas ginčas?
2      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
Ar valstybių narių įpareigojimas pagal Direktyvos 85/511/EEB <...> 11 straipsnio 1 dalies pirmą įtrauką kartu su 13 straipsnio
1 dalies antra įtrauka užtikrinti, kad laboratorinį tyrimą SNL nustatyti atliktų Direktyvos 85/511/EEB <...> B priede nurodytos
laboratorijos, veikia tiesiogiai?
3.      a)     Ar Direktyvos 85/511/EEB <...> 11 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad aplinkybė, jog SNL nustatė Direktyvos 85/511/EEB
<...> B priede nenurodyta laboratorija, sukelia teisines pasekmes?
b)     Jei į 3a klausimą būtų atsakyta teigiamai:
ar Direktyvos 85/511/EEB <...> 11 straipsnio 1 dalimi siekiama apsaugoti privačių asmenų, kaip antai ieškovų pagrindinėse
bylose, interesus? Jei ne, ar tokie privatūs asmenys, kokie yra ieškovai pagrindinėse bylose, gali remtis galimu valstybių
narių institucijų pareigų pagal šią nuostatą neįvykdymu?
c)     Jei iš atsakymo į 3b klausimą išplauktų, kad privatūs asmenys gali remtis Direktyvos 85/511/EEB <...> 11 straipsnio 1 dalimi:
kokių teisinių pasekmių atsiranda, kai SNL nustato Direktyvos 85/511/EEB B priede nenurodyta laboratorija?
4.      Ar Direktyvos 85/511/EEB B priedas, atsižvelgiant į šios direktyvos 11 ir 13 straipsnių nuostatas, aiškintinas taip, kad nuoroda
į „Centraal Diergeneeskundig Instituut, Lelystad“ taip pat gali arba turi reikšti
ID‑Lelystad
B. V.?
5.      Jei iš atsakymų į pirmiau pateiktus klausimus išplauktų, kad SNL gali nustatyti Direktyvos 85/511/EEB <...> B priede nenurodyta
laboratorija arba kad Direktyvos 85/511/EEB B priedą reikia aiškinti taip, jog nuoroda į „Centraal Diergeneeskundig Instituut,
Lelystad“ taip pat gali arba turi reikšti
ID‑Lelystad
B. V.:
ar Direktyvą 85/511/EEB reikia aiškinti taip, kad ji nustato, jog kompetentingai nacionalinei administracijos institucijai
yra privalomi Direktyvos 85/511/EEB B priede nurodytos laboratorijos atlikto tyrimo rezultatai; arba jei iš atsakymo į 3a klausimą
išplauktų, kad administracijos institucijos priimtos SNL kontrolės priemonės gali būti paremtos ir Direktyvos 85/511/EEB B priede
nenurodytos laboratorijos gautais rezultatais, – pastarosios laboratorijos atlikto tyrimo rezultatai; arba vis dėlto laboratorijos
autoriteto nustatymas priskirtinas valstybės narės proceso autonomijai, ir pagrindinę bylą nagrinėjantis teismas turi patikrinti
atitinkamos teisės nuostatos galiojimą, neatsižvelgdamas, kaip atliekami laboratoriniai tyrimai – pagal Bendrijos ar nacionalinę
teisę – bei ar nacionalinės proceso teisės taikymas labai neapsunkina arba nepadaro praktiškai neįmanomo Bendrijos teisės
aktų taikymo?
6.      Jei iš atsakymo į penktąjį klausimą išplauktų, kad nacionalinių institucijų pareigą laikytis laboratorinių rezultatų reglamentuoja
Direktyva 85/511/EEB <...>:
ar nacionalinėms institucijoms privalomi laboratorijos atlikto SNL tyrimo rezultatai? Jei ne, kokią vertinimo laisvę nacionalinėms
institucijoms palieka Direktyva 85/511/EEB?“
2005 m. liepos 7 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑222/05– C‑225/05 buvo sujungtos tam, kad būtų bendrai vykdoma
rašytinė ir žodinė proceso dalys bei priimtas galutinis sprendimas.

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
Šiuo klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Bendrijos teisė numato nacionaliniam
teismui pareigą
ex officio
atlikti administracinio teisės akto kontrolę dėl pagrindų, grindžiamų Direktyvos 85/511 11 ir 13 straipsnių pažeidimais.
Dėl priimtinumo
M. van der Weerd, Maatschap Van der Bijl, M. Schoonhoven, Maatschap H. en J. van ‘t Oever, Maatschap F. van ‘t Oever en W. Fien,
M. van ‘t Oever, Maatschap A. en J. Fien, Maatschap K. Koers en J. Stellingwerf, K. Koers, Maatschap K. en G. Polinder ir
M. van Wijhe (toliau – M. van der Weerd ir kt.) ginčija prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusiame teisme vykusio proceso
aprašymą. Jie teigia, kad nacionaliniame teisme jie rėmėsi Direktyva 85/511 ir kad Teisingumo Teismas neturėtų nagrinėti pirmojo
klausimo.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Bendrijos teisės aiškinimo,
atsižvelgiant į jo paties nurodytas faktines aplinkybes ir teisinius pagrindus, kurių Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti,
taikoma svarbumo prezumpcija (žr. 2003 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Salzmann
C‑355/97, Rink. p. I‑4899, 29 ir 31 punktus). Nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo
Teismas gali atmesti, tik jei yra akivaizdu, jog prašymas išaiškinti Bendrijos teisę yra visiškai nesusijęs su pagrindinės
bylos faktais ar dalyku, kai problema yra hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės aplinkybės ar teisiniai
pagrindai, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo
PreussenElektra
C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 39 punktą ir 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimo
Cipolla ir kt.
C‑466/04, Rink. p. I‑0000, 25 punktą).
Tačiau ši svarbumo prezumpcija negali būti paneigta vien dėl to, kad viena iš pagrindinės bylos šalių užginčija tam tikrus
faktus, kurių Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti ir nuo kurių priklauso šio ginčo dalyko apibrėžimas (minėto sprendimo
Cipolla ir kt
. 26 punktas).
Šioje byloje
M. van der Weerd ir kt.
teigia, jog prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas klaidingai manė, kad jame vykusio proceso metu nebuvo remtasi
svarbiomis Direktyvos 85/511 nuostatomis. Taigi čia kalbama būtent apie tokį faktą, kurio tikrumo Teisingumo Teismui nepriklauso
tikrinti.
Todėl M. van der Weerd ir kt. argumentai negali būti priimti.
Tas pats taikoma ir teismo posėdyje išdėstytiems Komisijos, kuri suabejojo tuo, ar prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusiam
teismui iš tiesų būtina užduoti pirmąjį klausimą atsižvelgiant į Teisingumo Teismo išvadas minėtoje byloje
Dokter ir kt
., argumentams. Iš tiesų dėl šio sprendimo Teisingumo Teismo atsakymas, susijęs su sprendimu, kurį turi priimti prašymą dėl
prejudicinio sprendimo pateikęs teismas, šiose bylose nėra nesvarbus.
Todėl reikia, kad Teisingumo Teismas atsakytų į pirmąjį klausimą.
Dėl esmės
Pagal Teisingumo Teismo praktiką kiekviena valstybė narė savo nacionalinės teisės sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus
ir nustatyti ieškinių, skirtų užtikrinti iš Bendrijos teisės kylančių asmenų teisių apsaugą, procesines taisykles su sąlyga,
kad, visų pirma, tokios taisyklės nebus mažiau palankios nei taikomos panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams
(lygiavertiškumo principas) ir, antra, kad dėl jų naudojimasis Bendrijos teisėje nustatytomis teisėmis netaps praktiškai neįmanomas
arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas) (1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Van Schijndel ir van Veen
, C‑430/93 ir C‑431/93, Rink. 1995 p. I‑4705, 17 punktas bei 2003 m. gruodžio 9 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑129/00, Rink. p. I‑14637, 25 punktas).
Kalbant apie lygiavertiškumo principą, reikia pažymėti, kad iš
College van Beroep voor het bedrijfsleven
sprendimo prašyti prejudicinio sprendimo aišku, jog nacionalinis teismas turi kompetenciją
ex officio
iškelti teisinius pagrindus, grindžiamus viešąją tvarką reglamentuojančių taisyklių, kurios Nyderlandų teisėje suprantamos
kaip taisyklės, susijusios su administracinių organų ir pačio teismo įgaliojimais, taip pat priimtinumo nuostatos pažeidimu.
Tačiau atitinkamos Direktyvos 85/511 nuostatos Bendrijos teisės sistemoje neužima panašios vietos. Jomis nenustatomos nei
sąlygos, kurioms esant gali būti taikomos snukio ir nagų ligos kontrolės priemones, nei valdžios institucijų, kurios būtų
kompetentingos neviršydamos įgaliojimų nustatyti asmenų teisių ir pareigų ribas.
Todėl šios nuostatos negali būti laikomos lygiavertėmis anksčiau minėtoms nacionalinėms viešąją tvarką reglamentuojančioms
nuostatoms. Tad lygiavertiškumo principo taikymas šiose bylose nereiškia, kad prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs
teismas privalo
ex officio
patikrinti atitinkamų administracinių aktų teisėtumą pagal Direktyvoje 85/511 nustatytus kriterijus.
Be to, jei šios nuostatos yra susijusios su visuomenės sveikatos politika, jomis turėjo būti remiamasi pagrindinėse bylose,
siekiant atsižvelgti į asmeninius asmenų interesus, kurie ir buvo kovos su snukio ir nagų liga priemonių objektas.
Kalbant apie veiksmingumo principą, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad kiekvieną kartą, kai kyla klausimas, ar nacionalinė
procesinė norma neužkerta kelio arba pernelyg neapsunkina Bendrijos teisės taikymo, tai turi būti išsiaiškinta atsižvelgiant
į šios normos vietą visame nacionaliniame teisme vykstančiame procese, proceso eigą ir jo ypatumus. Žvelgiant iš šios perspektyvos
reikia atsižvelgti į valstybės narės teismų sistemą pagrindžiančius principus, pavyzdžiui, teisės į gynybą apsaugą, teisinio
saugumo ir sklandaus proceso principus (šia prasme žr. 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Peterbroeck
, C‑312/93, Rink. p. I‑4599, 14 punktą ir minėto sprendimo
Van Schijndel ir van Veen
19 punktą).
Bylose, dėl kurių buvo priimtas minėtas sprendimas
Van Schijndel ir van Veen
, Teisingumo Teismas išnagrinėjo, ar nacionalinės teisės principas, pagal kurį nacionalinio teismo pareiga
ex officio
remtis teisiniais pagrindais apsiriboja pareiga nenukrypti nuo ginčo objekto ir pagrįsti savo sprendimą jam pateiktais faktais,
nepažeidžia veiksmingumo principo.
Teisingumo Teismas nurodo, kad toks nacionalinio teismo įgaliojimų apribojimas pateisinamas principu, jog iniciatyva procese
priklauso šalims, o teismas
ex officio
turi veikti tik išimtiniais atvejai gindamas viešąjį interesą. Šis principas apsaugo teises į gynybą ir užtikrina sklandų
procesą, visų pirma apsaugodamas nuo didesnių laiko sąnaudų, kurios yra neišvengiamos vertinant naujus pagrindus (šiuo klausimu
žr. minėto sprendimo
Van Schijndel ir van Veen
21 punktą).
Remdamasis tuo, kas išdėstyta, Teisingumo Teismas nusprendė, kad veiksmingumo principas nedraudžia nacionalinės teisės nuostatos,
kuri draudžia nacionaliniams teismams
ex officio
iškelti teisinį pagrindą, grindžiamą Bendrijos teisės pažeidimu, jei šio pagrindo nagrinėjimas įpareigotų atsisakyti jiems
nustatytos pasyvumo pareigos, peržengiant šalių apibrėžtas ginčo ribas ir dėl to jie turėtų remtis kitais faktais nei tie,
kuriais grįsdama savo prašymą rėmėsi šių nuostatų taikymu suinteresuota šalis (žr. minėto sprendimo
Van Schijndel ir van Veen
22 punktą).
Šioje byloje
College van Beroep voor het bedrijfsleven
nurodo, kad jame vykstantis procesas šiuo požiūriu nesiskiria nuo nagrinėto minėtame sprendime
Van Schijndel ir van Veen
. Visų pirma teisinių pagrindų, kurių nenurodė ieškovai pagrindinėse bylose, nagrinėjimas
ex officio
išeitų už jam pateikto spręsti ginčo ribų. Šie du procesai skiriasi tik tuo, kad šiose bylose
College van Beroep voor het bedrijfsleven
priima ne tik galutinį sprendimą, kaip tai buvo byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas, bet pirmą ir galutinį sprendimą.
Tačiau ši vienintelė aplinkybė nereiškia, kad pagrindinės bylos šalys atsidūrė ypatingoje padėtyje, dėl kurios reikėtų pakeisti
minėtus principus. Todėl ji nėra pagrindas Teisingumo Teismui priimti kitokį sprendimą nei minėtas
Van Schijndel ir van Veen
. Iš tiesų ši aplinkybė visai neturi įtakos tam faktui, kad, esant ankstesniame punkte minėtoms aplinkybėms, jei prašymą dėl
prejudicinio sprendimo pateikęs teismas
ex officio
atsižvelgtų į pagrindinės bylos šalių nenurodytus pagrindus, kaip ir byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas, tai
galėtų padaryti žalos gynybos teisėms bei proceso sklandumui ir lemti didesnes laiko sąnaudos, kurios yra neišvengiamos vertinant
naujus pagrindus.
Tokios išvados nekeičia Teisingumo Teismo praktika minėtame  sprendime
Peterbroeck
, 1999 m. birželio 1 d. Sprendime
Eco Swiss
(C‑126/97, Rink. p. I‑3055), 2000 m. birželio 27 d. Sprendime
Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores
(C‑240/98– C‑244/98, Rink. p. I‑4941), 2002 m. lapkričio 21 d. Sprendime
Cofidis
(C‑473/00, Rink. p. I‑10875) ir 2006 m. spalio 26 d. Sprendime
Mostaza Claro
(C‑168/05, Rink. p. I‑10421).
Minėta Teisingumo Teismo praktika šioje byloje nėra svarbi. Iš tiesų, viena vertus, joje buvo susidariusios tik tai bylai
būdingos aplinkybės, dėl kurių ieškovas pagrindinėse bylose negalėjo veiksmingai remtis  nacionalinės nuostatos neatitiktimi
Bendrijos teisei (žr. minėto sprendimo
Peterbroeck
16 paskesnius punktus). Kita vertus, ji grindžiama būtinybe užtikrinti vartotojui efektyvią apsaugą pagal 1993 m. balandžio
5 d. Tarybos direktyvą 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, p. 29) (žr. minėtų sprendimų
Océano Grupo Editorial it Salvat Editores
26 punktą;
Cofidis
33 punktą bei
Mostaza Claro
29 punktą). Be to, ja negalima remtis nagrinėjant veiksmingumo principo pažeidimą, nes joje buvo nagrinėjamas nacionaline
teise ir Bendrijos teise grindžiamų pagrindų lygiavertiškumas (žr. minėto sprendimo
Eco Swiss
37 punktą).
Iš to, kas pasakyta, aišku, kad veiksmingumo principas nenustato tokiose bylose nacionaliniams teismams pareigos
ex officio
iškelti teisės pagrindą, grindžiamą Bendrijos nuostata, neatsižvelgiant į jos svarbą Bendrijos teisės sistemai, kai bylos
šalys pačios turi realią galimybę remtis Bendrijos teise grindžiamu pagrindu nacionaliniuose teismuose. Kadangi ieškovai pagrindinėse
bylose turėjo realią galimybę nurodyti Direktyva 85/511 grindžiamus pagrindus, veiksmingumo principas nenumato prašymą dėl
prejudicinio sprendimo pateikusio teismo pareigos
ex officio
svarstyti pagrindą, grindžiamą šios direktyvos 11 ir 13 straipsniais.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Bendrijos teisė tokiame procese, koks vyksta
pagrindinėse bylose, nenumato nacionalinio teismo pareigos
ex officio
iškelti pagrindą dėl Bendrijos teisės aktų nuostatų pažeidimo, nes to nereikalauja nei lygiavertiškumo, nei veiksmingumo principai.

Dėl kitų klausimų
Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, nereikia atsakyti į kitus klausimus, kurie buvo užduoti su prielaida, kad prašymą
dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas turi pareigą
ex officio
atsižvelgti į ieškovų pagrindinėse bylose nenurodytus pagrindus.

Dėl išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamose
bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
Bendrijos teisė tokiame procese, koks vyksta pagrindinėse bylose, nenumato nacionalinio teismo pareigos
ex officio
iškelti pagrindą dėl Bendrijos teisės aktų nuostatų pažeidimo, nes to nereikalauja nei lygiavertiškumo, nei veiksmingumo principai.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.