CELEX: 62005TJ0024
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Raakatupakan oston ja ensijalostuksen markkinat Espanjassa
Päätös, jossa todetaan EY 81 artiklan rikkominen
Hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen
Perusteluvelvollisuus
Kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen
Yhdenvertainen kohtelu

Asian tausta
1.
Kantajat ja hallinnollinen menettely
World Wide Tobacco España, SA (jäljempänä WWTE) on yksi neljästä yrityksestä, jotka harjoittavat raakatupakan ensijalostusta
Espanjassa (jäljempänä jalostajat tai espanjalaiset jalostajat).
Kolme muuta espanjalaista jalostajaa ovat Compañia española de tabaco en rama, SA (jäljempänä Cetarsa), Agroexpansión, SA
ja Tabacos Españoles, SL (jäljempänä Taes).
Kaksi kolmasosaa WWTE:n osakepääomasta omisti vuoden 1995 ja 5.5.1998 välisenä aikana Trans-Continental Leaf Tobacco Corp.
Ltd (jäljempänä TCLT), joka on Standard Commercial Tobacco Co., Inc:n (jäljempänä SCTC) kokonaan omistama tytäryhtiö; viimeksi
mainittu on puolestaan yhdysvaltalaisen ylikansallisen Standard Commercial Corp:n (jäljempänä SCC) kokonaan omistama tytäryhtiö.
Jäljelle jäänyt kolmasosa oli WWTE:n pääjohtajan ja kahden hänen perheenjäsenensä omistuksessa.
TCLT nosti 5.5.1998 omistusosuutensa WWTE:n pääomasta 86,94 prosenttiin; loput osakepääomasta jäi WWTE:n itsensä (9,73 prosenttia)
ja yhden luonnollisen henkilön (3,33 prosenttia) omistukseen. Vuoden 1998 lokakuussa WWTE osti tämän luonnollisen henkilön
osakkeet ja SCC hankki WWTE:n osakepääomasta 0,04 prosentin välittömän omistusosuuden. Vuoden 1999 toukokuussa TCLT ja SCC
nostivat omistusosuutensa WWTE:n osakepääomasta 89,64 ja 0,05 prosenttiin; loput pääomasta jäi WWTE:n itsensä omistukseen.
SCC, SCTC ja TCLT ovat nyt esillä olevan asian kantajat. Konserniin, johon ne kuuluvat, viitataan jäljempänä nimellä Standard-konserni.
Euroopan komissio, jonka hallussa olevien tietojen mukaan espanjalaiset raakatupakan jalostajat olivat mahdollisesti rikkoneet
EY 81 artiklaa, suoritti 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus)
(EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan nojalla 3.10. ja 4.10.2001 tarkastukset kolmen jalostajan eli Cetarsan, Agroexpansiónin
ja WWTE:n toimitiloissa sekä Asociación Nacional de Empresas Transformadoras de Tabacon (jäljempänä Anetab) toimitiloissa.
Komissio suoritti 3.10.2001 tarkastuksen myös Maison des métiers du tabacin ja Fédération européenne des transformateurs de
tabacin toimitiloissa ja 5.10.2001 Federación nacional de cultivadores de tabacon (jäljempänä FNCT) toimitiloissa.
Jalostajat ja Anetab toimittivat komissiolle vuoden 2002 tammikuussa ja helmikuussa joitakin tietoja. Tämän jälkeen komissio
osoitti niille ja FNCT:lle useita tietopyyntöjä asetuksen N:o 17 11 artiklan perusteella. Komissio pyysi tietoja myös Espanjan
maatalous-, kalastus- ja elintarvikeministeriöstä maataloustuotteita koskevasta Espanjan lainsäädännöstä.
Komissio aloitti 11.12.2003 nyt esillä olevaan asiaan johtaneen menettelyn ja antoi väitetiedoksiannon, jonka se osoitti 20
yritykselle ja yhdistykselle, muun muassa espanjalaisille jalostajille, Anetabille, FNCT:lle, kantajille ja Deltafina SpA:lle.
Deltafina on italialainen yhtiö, jonka pääasialliseen toimintaan kuuluu raakatupakan ensijalostaminen Italiassa ja jalostetun
tupakan markkinointi. Se kuuluu Taesin kanssa samaan konserniin eli siihen, jota johtaa Universal Corp. ‑niminen yhdysvaltalainen
yhtiö.
Kyseessä olevat yritykset ja yhdistykset saivat tutustua komission tutkinta-aineistoon niille CD-ROMilla lähetettynä jäljennöksenä,
ja ne toimittivat kirjallisia huomautuksia vastauksena komission esittämiin väitteisiin.
Kuuleminen järjestettiin 29.3.2004.
Kuultuaan kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa ja otettuaan huomioon kuulemismenettelystä
vastaavan neuvonantajan lopullisen kertomuksen komissio teki 20.10.2004 [EY] 81 artiklan 1 kohdan mukaisesta menettelystä
(asia COMP/C.38.238/B.2 – Raakatupakka-ala – Espanja) päätöksen K(2004) 4030 (jäljempänä riidanalainen päätös), jonka tiivistelmä
julkaistiin 19.4.2007 Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL L 102, s. 14).
2.
Riidanalainen päätös
Riidanalainen päätös koskee kahta horisontaalisia rajoituksia käsittävää kartellia, joista sovittiin ja jotka toteutettiin
espanjalaisilla raakatupakan markkinoilla.
Ensimmäisen kartellin, jossa olivat osallisina jalostajat ja Deltafina, tavoitteena oli vahvistaa vuosina 1996–2001 kunkin
vuoden (korkein) keskimyyntihinta kullekin raakatupakkalajille, kaikki laadut mukaan luettuina, ja jakaa jokaisen raakatupakkalajin
määrät, jotka jokainen jalostaja saattoi ostaa tuottajilta (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 74–76 ja 276 perustelukappale).
Jalostajat ja Deltafina sopivat vuosina 1999–2001 myös kunkin raakatupakkalajin laatuluokkien hintahaarukoista, jotka esitetään
”viljelysopimusten” liitteenä olevissa taulukoissa, sekä ”lisäehdoista” eli tuottaja- ja tuottajaryhmittymäkohtaisesta keskimääräisestä
vähimmäishinnasta (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 77–83 ja 276 perustelukappale).
Jäljempänä viitataan edellä 14 kohdassa kuvailtuun kartelliin nimellä ”jalostajien kartelli”.
Toisen riidanalaisessa päätöksessä yksilöidyn kartellin osallisina olivat kolme espanjalaista maatalousalan etujärjestöä eli
Asociación agraria de jóvenes agricultores (jäljempänä ASAJA), Unión de pequeños agricultores (jäljempänä UPA) ja Coordinadora
de organizaciones de agricultores y ganaderos (jäljempänä COAG) ja lisäksi Confederación de cooperativas agrarias de España
(jäljempänä CCAE). Tämän kartellin tavoitteena oli vahvistaa vuosina 1996–2001 kullekin vuodelle kunkin raakatupakkalajin
laatuluokkien hintahaarukat, jotka ovat ”viljelysopimusten” liitteenä olevassa taulukossa, sekä ”lisäehdot” (ks. mm. riidanalaisen
päätöksen 77–83 ja 277 perustelukappale).
Jäljempänä viitataan edellä 16 kohdassa kuvailtuun kartelliin nimellä ”tuottajien edustajien kartelli”.
Komissio katsoo riidanalaisessa päätöksessä, että kummassakin näistä kartelleista on kyse EY 81 artiklan 1 kohdan yhtenä kokonaisuutena
pidettävästä jatketusta rikkomisesta (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 275–277 perustelukappale).
Tämän päätöksen 1 artiklassa komissio katsoo, että jalostajien kartellista ovat vastuussa espanjalaiset jalostajat, Deltafina,
Dimon Inc. – eli sen konsernin emoyhtiö, johon Agroexpansión kuuluu – ja kantajat ja että tuottajien edustajien kartellista
ovat vastuussa ASAJA, UPA, COAG ja CCAE (jäljempänä yhdessä tuottajien edustajat).
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa komissio määrää nämä yritykset ja tuottajien edustajat päättämään välittömästi 1 artiklassa
tarkoitetut kilpailusääntöjen rikkomiset, sikäli kuin ne eivät olleet vielä tehneet näin, ja vastaisuudessa pidättymään todetusta
kilpailusääntöjä rikkovasta toiminnasta sekä kaikista tavoitteiltaan tai vaikutuksiltaan vastaavista toimenpiteistä.
Riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa määrätään seuraavat sakot:
–        Deltafina: 11 880 000 euroa
–        Cetarsa: 3 631 500 euroa
–        WWTE: 1 822 500 euroa
–        Agroexpansión: 2 592 000 euroa
–        Taes: 108 000 euroa
–        ASAJA: 1 000 euroa
–        UPA: 1 000 euroa
–        COAG: 1 000 euroa
–        CCAE: 1 000 euroa.
Riidanalaisen päätöksen 3 artiklasta käy ilmi myös, että kantajat ovat yhteisvastuussa WWTE:lle määrätyn sakon maksamisesta
ja että Dimon on yhteisvastuussa Agroexpansiónille määrätyn sakon maksamisesta.
3.
Riidanalaisen päätöksen adressaatit
Riidanalaisen päätöksen 2.4 kohdassa käsitellään adressaatteja koskevaa kysymystä (riidanalaisen päätöksen 357–400 perustelukappale).
Siinä komissio toteaa ensimmäiseksi, että on osoitettu, että espanjalaiset jalostajat ja Deltafina osallistuivat suoraan jalostajien
kartelliin ja että ASAJA, UPA, COAG ja CCAE osallistuivat tuottajien edustajien kartelliin, minkä vuoksi jokaista näistä yrityksistä
ja yhdistyksistä ”kehotetaan ottamaan vastuu kilpailusääntöjen rikkomisesta ja että ne ovat näin ollen kaikki [riidanalaisen
päätöksen] adressaatteja” (riidanalaisen päätöksen 357 ja 358 perustelukappale). Tämän päätöksen 359–369 perustelukappaleessa
komissio arvioi erityisesti sitä, mikä tehtävä Deltafinalla oli jalostajien kartellissa.
Seuraavaksi komissio arvioi kysymystä emoyhtiön joutumisesta vastuuseen tytäryhtiön kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä
toiminnasta ja totesi, että nyt esillä olevassa asiassa tämä kysymys nousee esille kolmessa tapauksessa, joita ovat Agroexpansiónin,
WWTE:n ja Taesin tapaukset (riidanalaisen päätöksen 370–400 perustelukappale).
Tältä osin komissio muistuttaa ensimmäiseksi periaatteista, joita sen mukaan asiassa on sovellettava (riidanalaisen päätöksen
371–374 perustelukappale).
Erityisesti komissio esittää seuraavat toteamukset:
–        Sen määrittelemiseksi, onko emoyhtiön katsottava olevan vastuussa tytäryhtiönsä lainvastaisesta toiminnasta, on tarpeellista
osoittaa, että tytäryhtiö ”ei päätä markkinakäyttäytymisestään itsenäisesti vaan noudattaa pääasiallisesti emoyhtiön antamia
ohjeita” (asia 48/69, Imperial Chemical Industries v. komissio, tuomio 14.7.1972, Kok., s. 619, Kok. Ep. II, s. 25, 132 ja
133 kohta).
–        Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiönsä, voidaan perustellusti olettaa, että
emoyhtiö todella on vaikuttanut ratkaisevasti tytäryhtiönsä toimintaan (asia 107/82, AEG-Telefunken v. komissio, tuomio 25.10.1983,
Kok., s. 3151, Kok. Ep. VII, s. 281, 50 kohta; asia C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags v. komissio, tuomio 16.11.2000,
Kok., s. I-9925, 29 kohta; yhdistetyt asiat T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja
T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, niin sanottu PVC II ‑tapaus, tuomio 20.4.1999, Kok., s. II-931, 961
ja 984 kohta).
–        Tämä olettama voidaan vahvistaa ”tietyille asioille ominaisten erityisten tekijöiden” avulla.
–        Sellaisten tytäryhtiöiden tapauksessa, jotka eivät ole kokonaan emoyhtiön määräysvallassa, emoyhtiö voi unionin tuomioistuimen
mukaan vaikuttaa tytäryhtiönsä politiikkaan, kun sillä on sinä ajankohtana, jolloin rikkominen tapahtui, hallussaan enemmistö
tytäryhtiön osakepääomasta (em. asia Imperial Chemical Industries v. komissio, tuomion 136 kohta) tai kun sille annetaan ”jatkuvasti”
tietoa kyseisen tytäryhtiön toimintatavoista ja kun se määrittelee suoraan sen toiminnan (em. asia AEG-Telefunken v. komissio,
tuomion 52 kohta).
–        Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yrityksen käsitteellä on katsottava tarkoitettavan kilpailuoikeuden alalla taloudellista
kokonaisuutta kysymyksessä olevan sopimuksen kohteen kannalta arvioiden, vaikka oikeudellisesti katsoen tämän taloudellisen
kokonaisuuden muodostaisikin useampi kuin yksi luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö (asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio
20.3.2002, Kok., s. II-1487, 66 kohta, jossa viitataan asiaan 170/83, Hydrotherm, tuomio 12.7.1984, Kok., s. 2999, 11 kohta).
Toiseksi ja ennen Agroexpansiónin ja WWTE:n tapausten yksityiskohtaisempaa tarkastelua komissio toteaa riidanalaisen päätöksen
375 perustelukappaleessa seuraavaa:
”Nyt esillä olevassa asiassa kolme neljästä espanjalaisesta raakatupakan jalostajasta ovat (100- tai 90-prosenttisesti) yhdysvaltalaisten
ylikansallisten yhtiöiden määräysvallassa. Lisäksi on olemassa muita tosiseikkoja, jotka vahvistavat olettaman, jonka mukaan
Agroexpansiónin ja WWTE:n emoyhtiöiden on katsottava olevan vastuussa niiden toiminnasta. Tässä tapauksessa molempien yhtiöiden
– emoyhtiön ja sen tytäryhtiön – on katsottava olevan yhteisvastuussa – – [riidanalaisessa] päätöksessä todetuista kilpailusääntöjen
rikkomisista.”
Komissio lisää riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappaleessa seuraavaa:
”[Sitä vastoin] väitetiedoksiannon toimittamisen ja asianosaisten kuulemisen jälkeen kävi ilmi, että asiakirja-aineistoon
lisättyjen todisteiden avulla ei voitu perustella samankaltaista toteamusta siltä osin kuin on kyse Universalin – – ja Universal
Leaf [Tobacco Co. Inc:n] omistusosuuksista Taesissa ja Deltafinassa. Emoyhtiöiden ja niiden tytäryhtiöiden yhtiöoikeudellista
yhteyttä lukuun ottamatta asiakirja-aineistossa ei ole minkäänlaista viittausta Universalin – – ja Universal Leafin aineelliseen
osallistumiseen [riidanalaisessa päätöksessä] tarkasteltuihin tekoihin. Ei siis ole aiheellista yksilöidä niitä päätöksen
adressaateiksi tässä asiassa. Sama toteamus on tehtävä sitä suuremmalla syyllä Intabex [Netherlands BV:n] osalta, koska sen
100-prosenttinen omistusosuus Agroexpansiónissa oli puhtaasti rahoituksellinen.”
Riidanalaisen päätöksen 377–386 perustelukappaleessa komissio tarkastelee Agroexpansiónin tapausta. Se toteaa muun muassa,
että vuoden 1997 jälkimmäisestä puolikkaasta lähtien tämä yhtiö on ollut kokonaan Dimonin määräysvallassa sen kokonaan omistaman
tytäryhtiön Intabex Netherlands BV:n (jäljempänä Intabex) välityksellä. Komissio päättelee tästä, että on perusteltua olettaa,
että Dimonilla on ollut ainakin kyseisestä ajankohdasta lähtien ratkaiseva vaikutus Agroexpansiónin toimintaan. Komissio lisää,
että muut sen asiakirja-aineiston seikat – joita se kuvailee riidanalaisen päätöksen 379–380 perustelukappaleessa – vahvistavat
tämän olettaman. Lisäksi se hylkää tietyt Dimonin väitetiedoksiantoon antamassa vastauksessa esittämät väitteet, muun muassa
väitteen, jonka mukaan komissio rikkoi syrjintäkiellon periaatetta, kun se katsoi, että Dimon oli vastuussa tytäryhtiönsä
kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta, mutta ei katsonut, että Cetarsan emoyhtiö eli Sociedad estatal de participaciones
industriales (jäljempänä Sepi) oli vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta. Komissio perustelee
tätä erilaista kohtelua sillä, että toisin kuin Dimon esitti, ”sen asiakirja-aineistoon – – ei sisälly Cetarsan ja Sepin välistä
suoraa yhteydenpitoa nyt esillä olevan asian kohteesta”, että ”Sepin omistusosuus Cetarsasta vaikuttaa olevan ensisijaisesti
taloudellinen ja vastaa Intabexin ja Agroexpansiónin välistä yhteyttä”, että ”(toisin kuin Agroexpansión) Cetarsa huolehtii
kaikesta Sepi-konsernin tupakanjalostustoiminnasta ja tästä samasta syystä on ilmeistä, että sen hallinnointi tapahtuu erikseen”
ja lopuksi että ”Cetarsa ei ole Sepin kokonaan omistama tytäryhtiö” (riidanalaisen päätöksen 384 perustelukappale).
Komissio toteaa edellä 30 kohdassa esitettyjen seikkojen perusteella, että Dimonin ”on katsottava olevan Agroexpansiónin kanssa
yhdessä vastuussa tämän viimeksi mainitun toiminnasta, joka [riidanalaisessa päätöksessä] on näytetty toteen sen ajanjakson
osalta, joka alkoi vuoden 1997 jälkimmäisen puolikkaan aikana ja päättyi 10.8.2001” (riidanalaisen päätöksen 386 perustelukappale).
Komissio tarkastelee riidanalaisen päätöksen 387–400 perustelukappaleessa WWTE:n tapausta.
Se katsoo, että on aiheellista erotella kaksi ajanjaksoa, joista ensimmäinen alkoi vuonna 1995 ja päättyi vuoden 1998 toukokuussa
ja toinen alkoi tästä viimeksi mainitusta ajankohdasta ja päättyi riidanalaisen päätöksen antamispäivänä.
Ensimmäisen ajanjakson osalta komissio toteaa ensinnäkin riidanalaisen päätöksen 388–390 perustelukappaleessa seuraavaa:
–        Kaksi kolmasosaa WWTE:n osakepääomasta oli SCC:n omistuksessa TCLT:n kautta, joka oli SCTC:n tytäryhtiö.
–        Loput WWTE:n osakepääomasta oli kolmen luonnollisen henkilön eli WWTE:n pääjohtajan ja kahden hänen perheenjäsenensä omistuksessa.
–        WWTE:n yhtiökokouksissa tehtävien päätösten edellytyksenä oli, että niiden puolesta äänestävät osakkeenomistajat, jotka edustavat
vähintään 75:tä prosenttia osakepääomasta.
–        WWTE:n hallituksessa oli neljä yhtiökokouksen nimittämää jäsentä.
–        Kaksi näistä jäsenistä – joista toinen oli WWTE:n pääjohtaja, jonka ääni oli ratkaiseva – edusti osakkeenomistajien vähemmistöä.
–        Kahdesta muusta jäsenestä toinen oli SCC:n apulaisjohtaja V., joka oli vastuussa konsernin toiminnasta Euroopassa.
–        WWTE:n hallituksen päätösten syntymiseen tarvittiin yksinkertainen enemmistö.
Riidanalaisen päätöksen 391 perustelukappaleessa komissio toteaa edellä esitettyjen seikkojen perusteella, että ensimmäisen
jakson aikana WWTE oli SCC:n (SCTC:n ja TCLT:n kautta) sekä WWTE:n pääjohtajan ja hänen perheensä yhteisessä määräysvallassa.
Seuraavaksi komissio ilmoittaa samassa perustelukappaleessa useista asiakirja-aineistoon sisältyvistä tekijöistä, jotka komission
mukaan osoittavat, että tämän saman jakson aikana SCC:llä ”ja/tai sen tytäryhtiöillä” oli tosiasiallista vaikutusta WWTE:n
toimintaan Espanjassa.
Lopuksi komissio esittää riidanalaisen päätöksen 392 perustelukappaleessa, että kyseiset seikat huomioon ottaen ”on todettava,
että vaikka vuoden 1996 ja vuoden 1998 toukokuun välisenä aikana SCC:n määräysvallassa oli sen tytäryhtiöiden TCLT:n ja SCTC:n
kautta vain kaksi kolmasosaa WWTE:n osakepääomasta, se oli kuitenkin ottanut käyttöön tiettyjä mekanismeja, jotka yhdessä
mahdollistivat sen, että SCC tiesi tytäryhtiönsä toiminnasta Espanjassa, ja näin ollen sen, että se päätti tosiasiallisesti
tämän kaupallisesta politiikasta”.
Jälkimmäisen ajanjakson osalta komissio ilmoittaa riidanalaisen päätöksen 393–398 perustelukappaleessa useita seikkoja, joista
sen mukaan käy ilmi, että vuoden 1998 toukokuusta alkaen WWTE oli yksinomaan SCC:n määräysvallassa joko suoraan tai SCTC:n
ja TCLT:n kautta ja että SCC:llä oli ratkaiseva vaikutus WWTE:n kaupalliseen politiikkaan. Nämä seikat ovat seuraavat:
–        Vuoden 1998 toukokuussa TCLT korotti omistusosuutensa WWTE:n osakepääomasta 86,94 prosenttiin siten, että loput osakepääomasta
jäi WWTE:n itsensä (9,73 prosenttia) ja yhden luonnollisen henkilön (3,33 prosenttia) omistukseen.
–        Vuoden 1998 lokakuussa WWTE osti tämän viimeksi mainitun henkilön osakkeet ja SCC hankki WWTE:stä 0,04 prosentin suuruisen
välittömän omistusosuuden.
–        Vuoden 1999 toukokuussa TCLT ja SCC korottivat omistusosuutensa WWTE:n osakepääomasta 89,64 ja 0,05 prosenttiin.
–        Äänestystä koskeviin sääntöihin WWTE:n yhtiökokouksessa ei ole tehty muutoksia, joten vuoden 1998 toukokuusta lähtien määräysvalta
päätösten tekemisessä tässä hallituksessa on ollut SCC:llä.
–        Kaksi WWTE:n hallituksen jäsentä, jotka edustivat vähemmistöosakkeenomistajia, irtisanoutui ja heidän tilalleen tuli yhtiökokouksessa
nimitetyt kaksi uutta jäsentä.
–        Vuoden 1998 toukokuusta lähtien WWTE:n hallituksen päätösten syntymiseen tarvittiin sen jäsenistä kolmen neljäsosan puoltava
äänten enemmistö.
–        V on osallistunut vuodesta 1998 WWTE:n ja tuottajien ryhmittymien välisten sopimusten tekemiseen.
–        WWTE:n ”menettelyiden ja sisäisen tarkastuksen järjestelmien käsikirjassa” vuodelta 2000 (jäljempänä WWTE:n käsikirja) mainitaan,
että ”pääjohtaja on hankintajohtajan kanssa suoraan vastuussa [sopimusten tekomenettelystä] emoyhtiön, joka hyväksyy kauden
talousarvion joka vuosi maaliskuussa, ennalta myöntämällä luvalla”.
Riidanalaisen päätöksen 399 perustelukappaleessa komissio toteaa, että ”väitteillä, jotka SCC esitti väitetiedoksiantoon antamassaan
vastauksessa, ei voida perustella sitä, että tältä osin tehdään erilainen päätös”. Erityisesti komissio katsoo, että ”se,
että sen espanjalaisella tytäryhtiöllä on paikallinen johto, [ei kumoa päätelmää, jonka mukaan] SCC:llä oli ratkaiseva vaikutus
tähän tytäryhtiöön”.
Näiden eri seikkojen valossa komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 400 perustelukappaleessa, että ”SCC:llä ja/tai sen tytäryhtiöillä
SCTC:llä ja TCLT:llä” on ollut ratkaiseva vaikutus WWTE:n kaupalliseen politiikkaan ainakin vuodesta 1996 ja että niiden on
siis katsottava olevan yhteisvastuussa toiminnasta, josta WWTE:tä arvostellaan, ja että ne on siis yksilöitävä riidanalaisen
päätöksen adressaateiksi.

Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantajat nostivat nyt käsiteltävänä olevan kanteen unionin yleiseen tuomioistuimeen 21.1.2005 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Samana päivänä WWTE nosti kanteen, jossa se vaati sille riidanalaisessa päätöksessä määrätyn sakon määrän alentamista (asia
T-37/05).
Agroexpansión nosti 22.1.2005 myös kanteen, jossa se vaati sille riidanalaisessa päätöksessä määrätyn sakon määrän alentamista
(T-38/05).
Dimon nosti 28.1.2005 kanteen, jossa se vaati riidanalaisen päätöksen kumoamista osittain tai toissijaisesti sille tässä päätöksessä
määrätyn sakon määrän alentamista (asia T‑41/05).
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 1.8.2005 toimittamallaan kirjeellä kantajat vaativat nyt esillä olevan asian yhdistämistä
asioihin T‑37/05, T‑38/05 ja T‑41/05.
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 7.9.2005 toimittamallaan kirjeellä komissio ilmoitti unionin yleiselle tuomioistuimelle
katsovansa, että menettelyn tehokkuutta ei voitu huomattavasti parantaa yhdistämällä neljä asiaa ja että se antaisi unionin
yleisen tuomioistuimen päättää, oliko yhdistämistä koskeva vaatimus aiheellista hyväksyä vai ei.
Unionin yleinen tuomioistuin ei hyväksynyt tätä yhdistämistä koskevaa vaatimusta.
Esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella unionin yleinen tuomioistuin (neljäs jaosto) päätti aloittaa suullisen käsittelyn
ja kehotti työjärjestyksensä 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimenpiteenä komissiota toimittamaan yhden asiakirjan ja
vastaamaan tiettyihin kysymyksiin. Komissio vastasi näihin pyyntöihin asetetussa määräajassa.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 17.6.2009 pidetyssä istunnossa.
Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen niitä koskevilta osin
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Kantajat vetoavat kanteensa tueksi kahteen kanneperusteeseen. Ensimmäinen kanneperuste jakautuu kahteen osaan. Ensimmäinen
osa koskee sitä, että EY 81 artiklan 1 kohtaa ja [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta
16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 23 artiklan 2 kohtaa on sovellettu virheellisesti.
Toinen osa, johon on vedottu toissijaisesti, koskee sitä, että perustelut ovat riittämättömät. Toinen kanneperuste koskee
sitä, että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu. Koska nämä kaksi kanneperustetta liittyvät toisiinsa läheisesti,
niitä on aiheellista tarkastella yhdessä.
1.
Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa, että komissio sovelsi virheellisesti EY 81 artiklan 1
kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa, kun se katsoi, että ne ovat vastuussa WWTE:n tekemästä kilpailusääntöjen
rikkomisesta.
Kantajat esittävät, että oikeuskäytännön ja komission päätöskäytännön mukaan kahden kumulatiivisen edellytyksen on täytyttävä,
jotta yrityksen voidaan katsoa olevan vastuussa toisen yrityksen tekemästä kilpailusääntöjen rikkomisesta: ensimmäisen yrityksen
on paitsi kyettävä vaikuttamaan ratkaisevalla tavalla jälkimmäisen yrityksen toimintaan myös pitänyt tosiasiallisesti käyttää
tätä vaikutusvaltaa.
Ensimmäisen edellytyksen osalta kantajat väittävät, että vuoden 1998 toukokuuta edeltäneen ajanjakson aikana TCLT ei kyennyt
vaikuttamaan ratkaisevalla tavalla WWTE:n kaupalliseen politiikkaan eikä sillä ollut valtaa johtaa WWTE:tä siinä määrin, että
se olisi voinut evätä WWTE:ltä kaiken todellisen itsenäisyyden sen markkinatoiminnan määrittelyssä. Kantajat katsovat, että
komissio katsoi näin ollen virheellisesti TCLT:n ja vastaavasti SCTC:n ja SCC:n olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta,
johon WWTE syyllistyi kyseisen ajanjakson aikana.
Kantajat vetoavat väitteidensä tueksi muun muassa siihen, että SCTC:llä ja SCC:llä oli vain välillinen omistusosuus WWTE:ssä,
siihen, että yhtäältä TCLT ja toisaalta WWTE:n pääjohtaja ja hänen perheensä käyttivät jaettua määräysvaltaa WWTE:ssä ja siihen,
että ”asiakirja-aineiston seikoista”, joihin komissio vetoaa riidanalaisen päätöksen 391 perustelukappaleessa, ei käy ilmi,
että kantajat kykenivät vaikuttamaan ratkaisevalla tavalla WWTE:hen.
Kantajat katsovat, että yrityskeskittymien valvonnasta 20.1.2004 annetussa asetuksessa (EY) N:o 139/2004 (EUVL L 24, s. 1)
tarkoitetulla ”yhteisen määräysvallan” käsitteellä ei tarkoiteta valtaa käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa. Tältä osin ne
väittävät ensiksi, että kyseistä asetusta ei voida soveltaa analogisesti nyt esillä olevaan asiaan. Toiseksi ne väittävät,
että vaikka kyseisestä asetuksesta voitaisiin löytää jonkinlaista ohjeistusta, käsitteen ”valta vaikuttaa ratkaisevalla tavalla
tytäryhtiön kaupalliseen politiikkaan” määrittelemiseen soveltuu ”yksinkäytetyn määräysvallan” käsite eikä ”yhteisen määräysvallan”
käsite.
Siltä osin kuin on kyse vuoden 1998 toukokuun jälkeisestä ajanjaksosta, kantajat tunnustavat, että ne kykenivät vaikuttamaan
ratkaisevalla tavalla WWTE:hen.
Toisen edellytyksen osalta kantajat väittävät ensiksi, että jotta tämä edellytys täyttyisi, emoyhtiön on pitänyt antaa tytäryhtiölleen
suoria toimintaohjeita kilpailusääntöjen rikkomiseksi tai sen on pitänyt osallistua rikkomiseen suoraan. Tämän väitteen tueksi
ne vetoavat muun muassa komission riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappaleessa tekemään toteamukseen, jonka mukaan ”emoyhtiöiden
ja niiden tytäryhtiöiden yhtiöoikeudellista yhteyttä lukuun ottamatta asiakirja-aineistossa ei ole minkäänlaista viittausta
Universalin – – ja Universal Leafin aineelliseen osallistumiseen [riidanalaisessa päätöksessä] tarkasteltuihin tosiseikkoihin”.
Kantajat katsovat, että komissio erehtyy väittäessään, että ratkaisevan vaikutusvallan todellisen käyttämisen osoittamiseksi
riittää, kun esitetään todisteet siitä, että tytäryhtiö ei määrittele täysin itsenäisesti markkinatoimintaansa, osoittamatta
erityistä yhteyttä kilpailusääntöjä rikkovan toiminnan kanssa. Yhtäältä ne katsovat, että oikeuskäytäntö, johon komissio viittaa,
ei tue komission puoltamaa kantaa. Toisaalta ne toteavat, että kyseistä vaikutusvaltaa on käytettävä ”rikkomiseen liittyvään
kaupalliseen politiikkaan”. Nyt esillä olevassa asiassa kilpailusääntöjen rikkominen kuitenkin tehtiin kantajien mukaan raakatupakan
oston markkinoilla eli sellaisilla markkinoilla, joilla WWTE on täysin itsenäinen ja jotka eivät ole osa sen ”kaupallista
politiikkaa tai myyntipolitiikkaa”. Vastaavasti kantajat arvostelevat sitä, että komission käyttämä selvitysaineisto koskee
vain rahoitusta ja tupakan myyntiä eikä raakatupakan ostoja.
Toiseksi kantajat väittävät, että kun on kyse vertikaalisesti integroituneesta konsernista, konsernin johdossa olevan yrityksen
ei voida automaattisesti katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta. Tällaisessa vastuussa
voidaan katsoa olevan vain sellaisen emoyhtiön, joka on antanut ohjeita kyseessä olevalle tytäryhtiölle tai joka on johtanut
olennaisesti tämän tytäryhtiön toimintaa.
Kolmanneksi kantajat väittävät, että komission tehtävänä on osoittaa, että ne antoivat ohjeita WWTE:lle. Ne väittävät, ettei
voida olettaa, että kun yritys omistaa toisen yrityksen osakepääoman kokonaan, se käyttää tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa
tämän viimeksi mainitun kaupallisen politiikan määrittämisessä. Kantajat korostavat muun muassa sitä, että edellä 27 kohdassa
mainituissa asiassa AEG-Telefunken vastaan komissio ja niin sanotussa PVC II ‑tapauksessa annetuissa tuomioissa yhteisöjen
tuomioistuimet eivät vain käyttäneet tällaista olettamaa vaan ne tarkastelivat myös perusteellisesti kysymystä emoyhtiön osallisuudesta
kilpailusääntöjen rikkomiseen.
Kantajat katsovat joka tapauksessa, että komissio ei esittänyt edellä mainittua olettamaa väitetiedoksiannossa eikä riidanalaisessa
päätöksessä. Näin ollen komissio ei voi viitata siihen ensimmäistä kertaa vastineessa. Kantajat lisäävät, että komissio totesi
riidanalaisen päätöksen 18 ja 376 perustelukappaleessa, että vaikka kyseessä on tapaus, jossa emoyhtiö omistaa tytäryhtiön
osakepääoman kokonaan, komission oli hankittava lisäselvitystä, jotta tytäryhtiön emoyhtiön voitiin katsoa olevan vastuussa
tytäryhtiön toiminnasta.
Lisäksi kantajat korostavat sitä, että komission on osoitettava, että niistä jokainen on tosiasiallisesti käyttänyt ratkaisevaa
vaikutusvaltaa. Tässä yhteydessä ne väittävät muun muassa, ettei komissio voi väittää, että V ”on hoitanut tehtäviä konsernin
johdossa” asiassa T-31/99, ABB Asea Brown Boveri vastaan komissio, 20.3.2002 annetun tuomion (Kok., s. II-1881) 37 kohdassa
tarkoitetulla tavalla. Kantajat korostavat, että V ei koskaan ole toiminut SCC:n nimittämänä johtotehtävissä toimivana henkilönä
– häntä ei siten voida rinnastaa tässä tuomiossa tarkoitettuihin ”ylimpään johtoon” kuuluviin henkilöihin – ja että hän ei
ollut myöskään henkilö, joka vastasi kaikesta Standard-konsernin toiminnasta jollakin tietyllä alueella tai jossakin tietyssä
maassa, tai henkilö, joka vastaa kyseisessä konsernissa kaikkien kyseisellä toimialalla toimivien yritysten maailmanlaajuisesta
kaupallisesta johtamisesta. Kantajat täsmentävät, että V:n tehtävänä oli edustaa Standard Commercial Tobacco Services Ltd:tä
(jäljempänä SCTL) Euroopassa mutta että hänen toimivaltuutensa perustuivat siihen, että hän oli paikallisten tytäryhtiöiden
– kuten WWTE:n – hallituksen jäsen, eivätkä siihen, että SCC olisi antanut hänelle toimeksiannon. V:n tehtävät rajoittuivat
kantajien mukaan Standard-konsernin kansainvälisten myyntien verkoston kautta toteutettavan jalostetun tupakan myynnin koordinointiin.
Neljänneksi kantajat käsittelevät vuoden 1998 toukokuuta edeltänyttä ajanjaksoa. Ne väittävät, että komissio ei ole esittänyt
riittävää näyttöä siitä, että joku niistä antoi tämän jakson aikana WWTE:lle ohjeet ryhtyä toimimaan kilpailusääntöjen vastaisella
tavalla. Kantajat katsovat erityisesti, että riidanalaisen päätöksen 391 perustelukappaleessa mainittujen seikkojen todistusvoima
ei ole tältä osin riittävä.
Tämän viimeksi mainitun kohdan osalta kantajat väittävät ensiksi, että komissio ei ole esittänyt lainkaan selvitystä tai perusteluja
TCLT:n osalta. Kantajat korostavat etenkin sitä, että tämä viimeksi mainittu on yritys, jolla ei ole omaa toimintaa ja jonka
omistusosuus WWTE:ssä on luonteeltaan puhtaasti rahoituksellinen.
Toiseksi kantajat väittävät, että V työskenteli SCTL:n eikä SCC:n palveluksessa. Ne lisäävät, että komission väite, jonka
mukaan V oli yleisesti vastuussa Standard-konsernin toiminnasta Euroopassa ja toimi SCC:n edustajana, on hyvin yleisluonteinen
ja näin ollen täysin perusteeton. Joka tapauksessa kantajat katsovat, että nämä seikat eivät osoita, että SCTC antoi WWTE:lle
suoria ohjeita toimia kilpailusääntöjen vastaisella tavalla.
Kolmanneksi kantajat toteavat, että komission ilmoitus, jonka mukaan V ”vastasi WWTE:n ja sen emoyhtiöiden välisistä suhteista”
(riidanalaisen päätöksen 391 perustelukappale) on myös hyvin yleisluonteinen ja näin ollen täysin perusteeton. Kantajat väittävät
muun muassa, ettei komissio osoita, että kyseisiin ”suhteisiin” kuului ohjeiden antaminen WWTE:lle.
Neljänneksi kantajat väittävät, että WWTE:n hallituksen 25.3. ja 26.3.1996 pitämän kokouksen pöytäkirjassa, joka mainitaan
riidanalaisen päätöksen 391 kohdassa, viitataan vain SCTC:hen siten, että komission sen perusteella esittämät väitteet eivät
koske SCC:tä ja TCLT:tä. SCTC lisää, että tästä pöytäkirjasta ei käy ilmi, että se antoi WWTE:lle ohjeen toimia kilpailusääntöjen
vastaisella tavalla. SCTC:tä kuultiin vain kysymyksistä, jotka eivät liity raakatupakan ostoon eli muun muassa jalostetun
tupakan myynnistä ja poikkeuksellisista menoista, ja sen suostumus tarvitaan vain kyseisessä yhteydessä.
Viidenneksi TCLT esittää, että komissio ei väittänyt, että yksikään riidanalaisen päätöksen 391 perustelukappaleessa mainituista
fakseista koski sitä. SCC väittää, että nämä faksit lähetettiin SCTC:hen, ei SCC:hen, sidoksissa olevan yhtiön työntekijälle.
Kyseisten faksien lähettäjä on erehtynyt mainitessaan nimen ”Standard Commercial UK” tietyissä fakseissa, koska SCC:llä ei
ole edustajaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Myös se, että V mainitaan SCC:n vuosikertomuksissa SCC:n apulaispääjohtajan
ominaisuudessa, on virhe. SCTC puolestaan toteaa, että kyseessä olevissa fakseissa vain mainitaan, että on mahdollista, että
V:lle ilmoitettiin WWTE:n toiminnasta, ja katsoo, ettei siitä voida päätellä, että SCTC antoi WWTE:lle ohjeen toimia kilpailusääntöjen
vastaisella tavalla.
Viidenneksi kantajat tarkastelevat vuoden 1998 toukokuun jälkeistä ajanjaksoa. Ne väittävät, että komissio ei esittänyt riittävästi
selvitystä siitä, että jokin kantajista olisi antanut tämän jakson aikana WWTE:lle ohjeen ryhtyä toimimaan kilpailusääntöjen
vastaisella tavalla.
Tältä osin ne esittävät ensiksi, että riidanalaisen päätöksen 396 ja 398 perustelukappaleessa esitetyt toteamukset koskevat
vain SCTC:tä.
Toiseksi kantajat arvostelevat toteamuksia, jotka komissio tekee riidanalaisen asetuksen 398 perustelukappaleessa ja alaviitteessä
nro 313. Ensimmäiseksi kantajat katsovat, että ”espanjalaiset pitkän aikavälin toimitussopimukset”, joihin tässä alaviitteessä
viitataan, eivät liity millään tavoin kyseessä oleviin kilpailusääntöjen rikkomisiin eikä niiden avulla siis voida osoittaa,
että jokin kantajista antoi WWTE:lle ohjeen ryhtyä kilpailusääntöjen vastaiseen toimintaan. Seuraavaksi kantajat väittävät,
että komissio ei myöskään voi tukeutua WWTE:n käsikirjaan. Tältä osin kantajat väittävät yhtäältä, että käsikirja ei osoita
riittävällä tavalla, että SCTC antoi WWTE:lle ohjeen rikkoa kilpailusääntöjä. Toisaalta kantajat esittävät, että kyseisessä
käsikirjassa ”todetaan, että SCTC:n on annettava suostumuksensa ennen sopimuksentekomenettelyn alkua”, mikä merkitsee käytännössä
sitä, että sen ”on annettava suostumus Espanjasta ostettavan tupakan määriin”. Kantajat täsmentävät, että suostumus annetaan
vuosittaisen talousarvion hyväksymisen yhteydessä eikä suostumus ole lupa ostaa tiettyyn hintaan tai vahvistaa hinta tietyn
menetelmän tai kaavan/laskukaavan avulla. SCTC:n sallimien menojen rajoissa WWTE ”toteuttaa riippumatonta ostopolitiikkaa
täysin itsenäisesti”. Kantajat lisäävät, että käsikirja on laadittu vuonna 2000, joten sen avulla ei voida osoittaa, että
SCTC käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:ssä vuoden 1998 toukokuusta alkaen.
Kuudenneksi kantajat katsovat osoittaneensa oikeudellisesti riittävällä tavalla, että WWTE toimi markkinoilla itsenäisesti
eikä kantajien ohjeiden mukaan, kun EY 81 artiklan 1 kohdan rikkominen tapahtui.
Tältä osin kantajat toteavat ensiksi, että komissio ei ole kiistänyt sitä, että WWTE:llä on oma paikallisjohto.
Toiseksi ne vetoavat siihen, että WWTE:llä oli omat varat ja oma henkilöstö.
Kolmanneksi kantajat toistavat, että SCTC osallistui jalostetun tupakan markkinointiin ja myyntiin, kun taas WWTE vastasi
yksin raakatupakan ostoista.
Neljänneksi kantajat esittävät, että Standard-konsernin rakenne on hajautettu ja että ”Espanjan tupakkamarkkinat edustavat
mitättömän pientä osaa konsernin yleisestä toiminnasta”.
Viidenneksi kantajat toteavat vastauksessaan, että TCLT:llä oli vain rahoitusomaisuutta, että se ei harjoittanut minkäänlaista
toimintaa ja että sillä ei ollut palveluksessaan henkilöstöä. Kantajat esittävät, että TCLT osti WWTE:ltä jalostettua tupakkaa
vain ”muodollisesti”, ”jotta WWTE:n kirjanpitoon voitiin merkitä voittoa”, ja että SCTC ei ollut lainkaan kiinnostunut tämän
viimeksi mainitun ostostrategiasta, joka kuluu olennaisilta osin WWTE:n pääjohtajan yksinomaiseen vastuualueeseen.
Kantajat toteavat kaikkien edellä esitettyjen toteamusten perusteella, että komissio ei osoittanut riittävällä tavalla, että
jokin niistä antoi WWTE:lle ohjeen ryhtyä kilpailusääntöjen vastaiseen toimintaan. Näin ollen komissio sovelsi kantajien mukaan
virheellisesti EY 81 artiklan 1 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa.
Kantajat väittävät ensimmäisen kanneperusteen toisessa osassa, johon ne vetoavat toissijaisesti, että komissio rikkoi EY 253
artiklaa, kun se jätti perustelematta riittävällä tavalla arviotaan, jonka mukaan kantajien on katsottava olevan yhteisvastuussa
WWTE:n toiminnasta.
Toisen kanneperusteen yhteydessä kantajat väittävät ensiksi, että komissio käytti kahta erilaista arviointiperustetta sen
toteamiseksi, että Universal, Universal Leaf Tobacco Co. Inc. (jäljempänä Universal Leaf) ja Sepi eivät olleet vastuussa tytäryhtiöidensä
kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta. Kantajien mukaan komissio tarkasti, oliko asiakirja-aineistossa yhtäältä ”viitteitä
siitä, että Universal ja Universal Leaf osallistuivat [riidanalaisessa päätöksessä] tarkasteltuihin tekoihin” (riidanalaisen
päätöksen 376 perustelukappale) ja toisaalta ”Cetarsan ja Sepin välisiä suoria yhteydenpitoja nyt esillä olevan asian kohteesta”
(riidanalaisen päätöksen 384 perustelukappale).
Komissio ei kuitenkaan esittänyt riidanalaisessa päätöksessä minkäänlaista selvitystä SCC:n, SCTC:n tai TCLT:n aineellisesta
osallistumisesta WWTE:n tekemään kilpailusääntöjen rikkomiseen tai niistä minkään suorasta yhteydenpidosta WWTE:n kanssa nyt
esillä olevan asian kohteesta.
Toiseksi kantajat väittävät, että komissio myös kohteli suotuisammin Intabexiä kuin TCLT:tä. Ne arvostelevat sitä, että toisin
kuin Intabex, TCLT luettiin riidanalaisen päätöksen adressaatiksi ja sen katsottiin olevan vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen
vastaisesta toiminnasta, vaikka sen omistusosuus tässä tytäryhtiössä on puhtaasti rahoituksellinen; komissio ei myöskään esittänyt
näyttöä TCLT:n aineellisesta osallistumisesta tekoihin, joista WWTE:tä arvostellaan.
Kantajien mukaan sillä, että TCLT ei maininnut väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa, että sen omistusosuus WWTE:stä
oli puhtaasti rahoituksellinen, ei ole merkitystä. Ne katsovat, että komission kuului osoittaa, että TCLT:n voitiin katsoa
olevan vastuussa. Lisäksi ne katsovat, että komissio ei voi tehokkaasti väittää, että TCLT oli WWTE:n pääasiallinen ostaja
vuodesta 1996 vuoteen 1999. Yhtäältä nimittäin ostot suoritettiin yksinomaan verotuksellisista syistä eikä TCLT vastaanottanut
käytännössä yhtään tupakan toimitusta. Toisaalta komissio ei esittänyt tätä väitettä riidanalaisessa päätöksessä.
Kolmanneksi kantajat korostavat, etteivät ne vetoa omaksi edukseen lainvastaiseen toimenpiteeseen, joka on toteutettu kolmannen
osapuolen eduksi. Tarkemmin sanottuna ne eivät väitä, että se, ettei komissio katsonut Universalin, Universal Leafin, Sepin
tai Intabexin olleen vastuussa tai se, ettei se osoittanut näille riidanalaista päätöstä, olisi lainvastaista. Kantajat väittävät,
että jos komissio katsoo tietyn arviointiperusteen perusteella, että jonkin yrityksen ei kuulu olla riidanalaisen päätöksen
adressaatti, sen on sovellettava tätä samaa arviointiperustetta kaikkiin muihinkin asianomaisiin yrityksiin yhtäkään syrjimättä.
Komissio katsoo, että ensimmäinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Ensieksi komissio on samalla kannalla kantajien kanssa siitä, että jotta emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön
toiminnasta, sillä on yhtäältä oltava mahdollisuus käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tämän tytäryhtiön kaupallisen toiminnan
harjoittamisessa ja sen on toisaalta pitänyt käyttää tätä vaikutusvaltaa.
Ensimmäisen näistä edellytyksistä lainsäätäjä on komission mukaan määritellyt melko täsmällisesti asetuksessa N:o 139/2004.
Komissio viittaa erityisesti asetuksen 3 artiklan 2 ja 3 kohtaan. Lisäksi se hylkää kantajien väitteen, jonka mukaan vaikutusvalta
on ”ratkaiseva” vain, jos se kuuluu yhdelle taholle (ks. edellä 57 kohta).
Kun on kyse edellä 88 kohdassa tarkoitetuista edellytyksistä jälkimmäisestä, komissio kiistää kantajien kannan, jonka mukaan
sen täyttyminen edellyttää, että emoyhtiö on antanut tytäryhtiölleen ohjeen rikkoa EY 81 artiklaa tai osallistunut suoraan
kilpailusääntöjen rikkomiseen. Komissio toteaa, että kun oikeuskäytännössä määritellään tämä edellytys, siinä viitataan jatkuvasti
siihen, että tytäryhtiö ei päätä itsenäisesti markkinatoiminnastaan, eikä siinä edellytetä erityistä yhteyttä kilpailusääntöjen
vastaisen toiminnan kanssa.
Komissio väittää, että se, että emoyhtiö on edustettuna tytäryhtiön hallituksessa, on yksi todiste, joka saattaa osoittaa,
että valtaa määrätä tytäryhtiön politiikasta on tosiasiallisesti käytetty. Komissio lisää, että tytäryhtiö on todennäköisesti
vähemmän itsenäinen, kun se toimii emoyhtiön kanssa samoilla markkinoilla tai emoyhtiön markkinoihin läheisesti liittyvillä
markkinoilla. Näiden yleisten tekijöiden lisäksi tietyt erityiset tekijät voivat edesauttaa sen osoittamista, että emoyhtiö
osallistuu tytäryhtiönsä kaupalliseen politiikkaan tai että se on ottanut käyttöön mekanismeja, joiden avulla se voi valvoa
tytäryhtiönsä toimintaa.
Komissio lisää, että oikeuskäytännössä on katsottu, että kun emoyhtiö omistaa tytäryhtiönsä kokonaan, emoyhtiön oletetaan
käyttävän mahdollisuuttaan vaikuttaa tytäryhtiönsä toimintaan. Emoyhtiö voi kumota tämän olettaman esittämällä todisteita,
jotka osoittavat, että todellisuudessa kyseinen tytäryhtiö toimii markkinoilla itsenäisesti.
Komissio täsmentää, että edellä mainittua olettamaa sovelletaan sekä siinä tapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa tytäryhtiönsä
välittömästi ja kokonaan, että siinä tapauksessa, jossa se omistaa tytäryhtiönsä kokonaan mutta vain välillisesti.
Toiseksi komissio tarkastelee vuoden 1998 toukokuuta edeltänyttä ajanjaksoa.
Tässä yhteydessä se väittää ensimmäiseksi, että se osoitti riidanalaisen päätöksen 388, 390 ja 391 perustelukappaleessa oikeudellisesti
riittävällä tavalla, että kantajilla oli mahdollisuus käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:hen tämän ajanjakson aikana.
Toiseksi komissio väittää, että riidanalaisen päätöksen 391 perustelukappaleessa mainitaan useita tekijöitä, jotka osoittavat,
että WWTE:n emoyhtiöt olivat ottaneet käyttöön asianmukaisia mekanismeja, joiden avulla ne saattoivat käyttää tehokkaasti
ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n kaupallisen toiminnan harjoittamisessa. Tässä asiayhteydessä komissio täsmentää, että se,
että ratkaisevaa vaikutusvaltaa on tosiasiallisesti käytetty, on paras objektiivinen arviointiperuste sen määrittelemiseksi,
kykenikö emoyhtiö käyttämään tällaista vaikutusvaltaa.
Mainittujen tekijöiden osalta komissio korostaa ensimmäiseksi V:n tehtäviä ja vastuuta Standard-konsernissa. Se katsoo etenkin,
että kantajat eivät voi käyttää perusteena sitä, että V ei ollut SCC:n, SCTC:n tai TCLT:n työntekijä ja että hän ei toiminut
yhdessäkään näistä yhtiöistä ”corporate officerin” tehtävissä. Komission mukaan merkitystä on vain sillä, ”hoitiko hän tehtäviä
konsernin johdossa” (ks. edellä 64 kohdassa mainittu asia ABB Asea Brown Boveri v. komissio, tuomion 37 kohta).
Seuraavaksi komissio viittaa 25.3. ja 26.3.1996 pidetyn WWTE:n hallituksen kokouksen pöytäkirjaan.
Lisäksi komissio väittää, että riidanalaisen päätöksen 391 perustelukappaleessa mainitusta kirjeenvaihdosta käy ilmi, että
WWTE:n pääjohtaja antoi V:lle tietoa paitsi tämän yhtiön tupakan ostotoiminnasta myös hintasopimuksista ja muiden jalostajien
kanssa sovituista määristä.
Kolmanneksi komissio väittää, että se, että TCLT on Standard-konsernissa ainoa yhtiö, jolla on suora omistusosuus WWTE:stä,
ei ole esteenä sille, että SCC ja SCTC käyttävät ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:ssä. Komissio väittää, että useat tekijät
osoittavat, että WWTE:n ja kantajien välillä on yhteys. Tältä osin se korostaa etenkin sitä, että TCLT nimesi WWTE:n hallituksen
neljästä jäsenestä kaksi ja oli WWTE:n pääasiallinen asiakas vuodesta 1996 vuoteen 1999, että SCTC harjoittaa toimintaa tupakan
jalostuksen ja markkinoinnin alalla ja on ollut vuodesta 2000 lähtien WWTE:n pääasiallinen asiakas ja että SCC:n apulaispääjohtaja,
joka vastaa toiminnasta tupakka-alalla Euroopassa, on WWTE:n hallituksen jäsen. Komissio katsoo, että jokaisella yhtiöllä
on tässä konsernissa määritelty tehtävä: WWTE ostaa raakatupakan Espanjasta ja jalostaa sen, minkä jälkeen TCLT ja SCTC ostavat
suoraan sen tuotannon ja seuraavaksi nämä viimeksi mainitut saattavat tämän tuotannon markkinoille SCC:n, joka koordinoi konsernin
eri operatiivisten yhtiöiden toimintoja, myyntiverkoston kautta.
Komissio toteaa kaikesta edellä esitetystä, ettei se tehnyt minkäänlaista oikeudellista virhettä katsoessaan, että vuoden
1998 toukokuuta edeltäneen ajanjakson aikana WWTE muodosti Standard-konsernin kanssa taloudellisen kokonaisuuden ja että kantajien
on todettava olevan yhteisvastuussa sakon maksamisesta.
Kolmanneksi komissio tarkastelee vuoden 1998 toukokuun jälkeistä ajanjaksoa.
Tässä yhteydessä se toteaa ensiksi, että kantajat eivät kiistä sitä, että niillä oli tämän jakson aikana mahdollisuus käyttää
ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:ssä.
Toiseksi komissio toteaa, että WWTE on ollut vuoden 1998 toukokuusta lähtien yksinomaan Standard-konsernin määräysvallassa
vuoden 1998 lokakuusta lähtien kokonaan Standard-konsernin omistuksessa. Komissio katsoo, että se saattoi näin ollen perustellusti
olettaa, että kantajat käyttivät ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä kaupalliseen politiikkaan.
Komissio torjuu kantajien väitteen, jonka mukaan se ei käyttänyt riidanalaisessa päätöksessä tätä olettamaa katsoakseen kantajien
olevan vastuussa WWTE:n kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta. Se kiistää erityisesti tavan, jolla kantajat tulkitsevat
riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappaletta (ks. edellä 59 kohta), kun ne toteavat, että tästä perustelukappaleesta ja
riidanalaisen päätöksen 18 perustelukappaleesta käy ilmi, että ”syy, jonka vuoksi [se] ei osoittanut [päätöstä] Intabexille
ja Universalille, oli huomautuksissa, joita ne esittivät väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa ja kuulemistilaisuudessa,
ja jotka riittävät kumoamaan olettaman sellaisen määräysvallan tosiasiallisesta käytöstä, joka perustuu niiden omistusosuuteen
tytäryhtiöidensä osakepääomasta”. Komissio täsmentää, ettei se voinut käyttää tätä olettamaa perusteena Taesin tapauksessa,
koska sen emoyhtiöt eli Universal ja Universal Leaf omistivat sen osakepääomasta vain 90 prosenttia. Deltafinan osalta, joka
puolestaan oli kokonaan Universalin ja Universal Leafin määräysvallassa, komissio esittää, että nämä viimeksi mainitut onnistuivat
kumoamaan mainitun olettaman ja että kantajat eivät ole koskaan väittäneet, että sen asiakirja-aineisto sisälsi seikkoja,
jotka osoittaisivat, että kyseiset emoyhtiöt ovat käyttäneet ratkaisevaa vaikutusvaltaa kyseisen tytäryhtiön toiminnan harjoittamisessa.
Kolmanneksi komissio esittää, että se toi riidanalaisen päätöksen 395–398 perustelukappaleessa esille lisätekijöitä, jotka
tukevat sen toteamusta, jonka mukaan kantajat käyttivät tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n kaupallisen politiikan
määrittämisessä.
Komissio käyttää perusteena muun muassa tiettyjä osia SCTC:n johtokunnan V:lle osoittamasta muistiosta, joka koskee ”pitkän
aikavälin espanjalaisia hankintasopimuksia” (riidanalaisen päätöksen 396 perustelukappale ja alaviite 313).
Toinen tekijä, johon komissio on tukeutunut, on riidanalaisen päätöksen 398 perustelukappaleessa ja alaviitteessä nro 314
mainittu seikka eli se, että WWTE:n hallitus hyväksyy sen vuosittaisen talousarvion ”emoyhtiön ehdottamiin muutoksiin liittyvin
varauksin”.
Lisäksi komissio viittaa WWTE:n käsikirjaa koskeviin toteamuksiin, jotka se teki riidanalaisen päätöksen 398 perustelukappaleessa.
Se korostaa varsinkin sitä, että kantajat myöntävät, että SCTC:n oli hyväksyttävä tupakan ostoa koskeva talousarvio, ennen
kuin WWTE:n pääjohtaja saattoi aloittaa sopimuksentekomenettelyt.
Komissio lisää, että sen asiakirja-aineistossa on useita muita esimerkkejä, joista käy ilmi, että kantajat käyttivät ratkaisevaa
vaikutusvaltaa WWTE:ssä.
Neljänneksi komissio katsoo, että seikat, joihin kantajat vetoavat, kuten edellä 75–79 kohdassa mainitut seikat, eivät osoita
oikeudellisesti riittävällä tavalla, että WWTE toimi markkinoilla itsenäisesti.
Toiseen kanneperusteeseen vastatessaan komissio kiistää loukanneensa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Alustavasti komissio muistuttaa, että oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattaminen on sovitettava
yhteen laillisuusperiaatteen noudattamisen kanssa ja että laillisuusperiaatteen mukaan kukaan ei voi omaksi edukseen vedota
toisen hyväksi tapahtuneeseen lainvastaisuuteen. Se katsoo, että vaikka siis kävisi ilmi, että riidanalaista päätöstä ei osoitettu
tietyille yrityksille siitä huolimatta, että ne olivat kantajien kanssa vastaavassa tilanteessa, tällä seikalla ei ole merkitystä
näiden viimeksi mainittujen vastuun arvioinnin kannalta.
Tämän jälkeen komissio väittää ensimmäiseksi, että kantajien tilanne eroaa Universalin, Universal Leafin ja Sepin tilanteesta,
joten nyt esillä olevassa asiassa ei voi olla kyse yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisesta. Täsmällisemmin komissio
viittaa riidanalaisen päätöksen 18, 375, 376, 384 ja 385 perustelukappaleeseen ja toteaa, ettei sillä ollut riittäviä tietoja
sen toteamiseksi, että Taesin, Deltafinan ja Cetarsan kaupallinen toiminta ei ollut itsenäistä niiden emoyhtiöistä riippumatonta
toimintaa.
Taesista ja Deltafinasta komissio toteaa, että alun perin se osoitti väitetiedoksiannon paitsi näille yhtiöille myös niiden
kahdelle emoyhtiölle. Kyseiset emoyhtiöt kuitenkin esittivät väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa sekä kuulemistilaisuudessa
”yksityiskohtaisia ja vakuuttavia” perusteluita, joiden perusteella komissio katsoi, etteivät ne muodostaneet Taesin ja Deltafinan
kanssa taloudellista kokonaisuutta.
Komissio väittää, että riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappaleessa olevaa kohtaa, johon kantajat viittaavat (ks. edellä
59 ja 82 kohta), on luettava ”18 perustelukappaleen ja päätöksen asiayhteydessä kokonaisuudessaan”. Komissio korostaa sitä,
ettei se totea missään riidanalaisen päätöksen kohdassa, että jotta emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa sen tytäryhtiön
tekemästä kilpailusääntöjen rikkomisesta, on osoitettava kyseisen emoyhtiön ”osallistuneen merkittävästi” rikkomiseen. Komissio
katsoo, että viitatessaan riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappaleessa siihen, että ”– – osallistuminen tässä päätöksessä
tarkasteltuihin tekoihin ei ollut merkittävää”, se viittasi ”sellaisten merkityksellisten tosiseikkojen puuttumiseen, joista
käy ilmi, että ratkaisevaa vaikutusvaltaa on käytetty”. Sitä vastoin kantajien tapauksessa tällaisia merkityksellisiä seikkoja
on löydetty.
Erityisesti Deltafinasta komissio esittää, että riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappaleessa sen aikomus oli vain todeta,
että Universal ja Universal Leaf olivat esittäneet perusteluita, jotka osoittavat niiden tytäryhtiön olevan kaupallisesti
itsenäinen, ja siis ”kumonneet olettaman”. Komissio esittää, että ”on mahdollista, että [tämän perustelukappaleen] sanamuoto
ei ole tyydyttävä”, mutta katsoo, etteivät kantajat voineet sen perusteella kuvitella, että komissio saattoi katsoa Universalin
ja Universal Leafin olevan vastuussa Deltafinan toiminnasta vain, jos komissio oli osoittanut niiden osallistuneen suoraan
kilpailusääntöjen rikkomiseen.
Kun unionin yleinen tuomioistuin kehotti komissiota prosenssinjohtotoimien yhteydessä (ks. edellä 48 kohta) täsmentämään edellä
115 kohdassa mainittuja ”yksityiskohtaisia ja vakuuttavia” perusteluita, komissio kuitenkin myönsi, toisin kuin se oli kirjallisesti
ilmoittanut, ettei se, että Universal ja Universal Leaf onnistuivat hallinnollisen menettelyn aikana kumoamaan olettaman,
joka perustui siihen, että ne omistivat Deltafinan osakepääoman kokonaan ollut syy siihen, ettei komissio päätynyt katsomaan,
että ne ovat vastuussa Deltafinan kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta. Komissio esitti, että tämänhetkinen runsas oikeuskäytäntö
tukee sen näkemystä, jonka mukaan tytäryhtiön koko osakepääoman omistaminen on ”yksin ja sellaisenaan” riittävä peruste olettaa,
että emoyhtiö käyttää tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tämän tytäryhtiön toimintaan. Riidanalaisen päätöksen tekemisen
ajankohtana komission käytäntö oli kuitenkin se, että ”se käytti tätä olettamaa varoen ja että se käytti emoyhtiöiden vastuuta
koskevien toteamustensa perustana mahdollisuuksien mukaan kahta seikkaa: se käytti olettamaa emoyhtiön kokonaan omistamiin
tytäryhtiöihin ja pyrki vastustamaan yrityksiä kumota olettama esittämällä erityistä selvitystä ratkaisevan vaikutusvallan
tosiasiallisesta käytöstä lisätodisteiden avulla”. Komissio lisäsi, että koska sillä ei ollut asiakirja-aineistossaan yhtään
erityistä tekijää, joka osoittaisi, että Universal ja Universal Leaf käyttivät tosiasiallisesti tällaista vaikutusvaltaa Deltafinan
kaupallisen toiminnan harjoittamisessa, se päätti olla katsomatta, että ensin mainitut ovat vastuussa jälkimmäisen kilpailusääntöjen
rikkomisesta. Komissio täsmensi, että se oli sitäkin vähemmän taipuvainen käyttämään mainittua olettamaa perusteena Deltafinan
tapauksessa, koska tämä ei toiminut aktiivisesti raakatupakan ostojen ja ensijalostuksen markkinoilla Espanjassa.
Toisaalta Cetarsasta komissio esittää, että tämä yhtiö kuuluu Sepille, joka on valtion holdingyhtiö, joka osallistuu Espanjassa
käynnissä oleviin valtion tukemien teollisuusyritysten yksityistämisiin ja toimii Espanjan talous- ja valtiovarainministerin
alaisuudessa. Komissio väittää, että sillä ei ollut asiakirja-aineistossaan mitään, mikä osoittaisi, että Cetarsa ei määritellyt
kaupallista toimintaansa täysin itsenäisesti, ja muistuttaa tältä osin riidanalaisen päätöksen 384 perustelukappaleessa tehdyistä
toteamuksista (ks. edellä 30 kohta). Komissio lisää, että tätä perustelukappaletta ei voida tulkita niin, että se merkitsee,
että syy, jonka vuoksi Sepin ei katsottu olevan vastuussa Cetarsan toiminnasta, on se, että komissiolla ei ollut näyttöä näiden
kahden yhtiön välisistä suorista yhteydenpidoista. Komissio katsoo, että se vastasi kyseisessä perustelukappaleessa Dimonin
hallinnollisen menettelyn aikana esittämiin erityisiin väitteisiin ja keskittyi siis tämän Dimonin ja Sepin välisiin eroihin.
Toiseksi komissio väittää, että TCLT:n tilanne oli erilainen kuin Intabexin tilanne.
Se toteaa katsoneensa riidanalaisessa päätöksessä, että Intabex esitti väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa näyttöä
siitä, että kun otetaan huomioon sen puhtaasti rahoituksellinen omistusosuus Agroexpansiónissa, se ei kyennyt käyttämään vähäisintäkään
ratkaisevaa vaikutusvaltaa tässä tytäryhtiössään. Sitä vastoin TCLT ei komission mukaan esittänyt väitetiedoksiantoon antamassaan
vastauksessa yhtään tämänsuuntaista väitettä. Komissio lisää, että joka tapauksessa TCLT oli WWTE:n pääasiallinen asiakas
vuodesta 1996 vuoteen 1999 ja tästä syystä eri tilanteessa kuin Intabex.
2.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

Alustavat huomautukset siitä, voidaanko emoyhtiön katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta
On aiheellista muistuttaa, että yhteisön kilpailuoikeus koskee yritysten toimintaa (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00
P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 59
kohta) ja että yrityksen käsitteeseen kuuluvat kaikki taloudellista toimintaa harjoittavat yksiköt riippumatta niiden oikeudellisesta
muodosta tai rahoitustavasta (yhdistetyt asiat C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, Dansk Rørindustri
ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I‑5425, 112 kohta).
Oikeuskäytännössä on myös täsmennetty, että yrityksen käsitteellä on tässä samassa asiayhteydessä katsottava tarkoitettavan
taloudellista kokonaisuutta, vaikka oikeudellisesti tämän taloudellisen kokonaisuuden muodostaakin useampi kuin yksi luonnollinen
henkilö tai oikeushenkilö (asia C-217/05, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, tuomio 14.12.2006,
Kok., s. I-11987, 40 kohta ja asia T-325/01, DaimlerChrysler v. komissio, tuomio 15.9.2005, Kok., s. II‑3319, 85 kohta).
Kun tällainen yksikkö rikkoo kilpailusääntöjä, sen asiana on yksilöllisen vastuun periaatteen mukaisesti vastata kyseisestä
rikkomisesta (ks. vastaavasti asia C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4125, 145 kohta;
asia C-279/98 P, Cascades v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-9693, 78 kohta ja asia C-280/06, ETI ym., tuomio 11.12.2007,
Kok., s. I-10893, 39 kohta).
Yhteisön kilpailuoikeuden rikkominen on luettava yksiselitteisesti sen oikeushenkilön syyksi, jolle sakot mahdollisesti määrätään.
Komission kilpailuoikeuden alan päätösten soveltamiseksi ja toimeen panemiseksi on tarpeen yksilöidä adressaatiksi yksikkö,
joka on oikeushenkilö (ks. vastaavasti edellä 27 kohdassa mainittu PCV II-tapaus, tuomion 978 kohta).
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön toiminnasta erityisesti
silloin, kun siitä huolimatta, että tytäryhtiö on erillinen oikeushenkilö, se ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään
vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita (ks. edellä 27 kohdassa mainittu asia Imperial Chemical Industries
v. komissio, tuomion 132 ja 133 kohta; asia 52/69, Geigy v. komissio, tuomio 14.7.1972, Kok., s. 787, 44 kohta ja asia 6/72,
Europemballage ja Continental Can v. komissio, tuomio 21.2.1973, Kok., s. 215, Kok. Ep. II, s. 89, 15 kohta), kun otetaan
erityisesti huomioon taloudelliset, organisatoriset ja oikeudelliset yhteydet näiden kahden oikeudellisen yksikön välillä
(ks. analogisesti edellä 122 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 117 kohta ja edellä
124 kohdassa mainittu asia ETI ym., tuomion 49 kohta).
Tällaisessa tapauksessa emoyhtiö ja tytäryhtiö kuuluvat nimittäin samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin
ollen yhden ainoan edellä 122 ja 123 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetun yrityksen. Kyse ei siis ole yllytyksestä
rikkomiseen emoyhtiön ja sen tytäryhtiön välillä eikä varsinkaan edellisen syyllistymisestä kyseiseen rikkomiseen vaan siitä,
että ne muodostavat yhden ainoan yrityksen EY 81 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä, mikä antaa komissiolle toimivallan
osoittaa päätös, jossa määrätään sakkoja, emoyhtiölle (asia T-112/05, Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok.,
s. II-5049, 58 kohta).
Oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että komissio ei voi tyytyä toteamaan, että emoyhtiö kykenee käyttämään ratkaisevaa vaikutusvaltaa
tytäryhtiönsä toimintaan, vaan sen on myös tarkastettava, onko tätä vaikutusvaltaa tosiasiallisesti käytetty (ks. vastaavasti
edellä 27 kohdassa mainitut asia Imperial Chemical Industries v. komissio, tuomion 137 kohta ja asia AEG-Telefunken v. komissio,
tuomion 50 kohta).
Erityistapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiönsä, joka on rikkonut yhteisön kilpailusääntöjä, yhtäältä kyseisellä
emoyhtiöllä voi olla ratkaiseva vaikutus tämän tytäryhtiön käyttäytymiseen (ks. vastaavasti edellä 27 kohdassa mainittu asia
Imperial Chemical Industries v. komissio, tuomion 136 ja 137 kohta) ja toisaalta on olemassa yksinkertainen olettama, jonka
mukaan kyseisellä emoyhtiöllä todella on ratkaiseva vaikutus tytäryhtiönsä käyttäytymiseen (ks. vastaavasti edellä 27 kohdassa
mainitut asia AEG-Telefunken v. komissio, tuomion 50 kohta ja ns. PVC II-tapaus, tuomion 961 ja 984 kohta).
Tässä tilanteessa komissio voi olettaa, että emoyhtiöllä on ratkaiseva vaikutus tytäryhtiön kauppapolitiikkaan, jos se osoittaa,
että emoyhtiö omistaa täysin tämän tytäryhtiön. Komissio voi sitten katsoa, että emoyhtiö on yhteisvastuussa tytäryhtiölleen
määrätyn sakon maksamisesta, paitsi jos tämä emoyhtiö, jolle kuuluu tämän olettaman kumoaminen, näyttää riittävällä tavalla
toteen, että sen tytäryhtiö käyttäytyy itsenäisesti markkinoilla (ks. vastaavasti edellä 27 kohdassa mainittu asia Stora Kopparbergs
Bergslags v. komissio, tuomion 29 kohta).
Vaikka yhteisöjen tuomioistuin mainitsi edellä 27 kohdassa mainitussa asiassa Stora Kopparbergs Bergslags vastaan komissio
antamansa tuomion 28 ja 29 kohdassa sen ohella, että emoyhtiöllä on täysi määräämisvalta tytäryhtiössään, muita seikkoja,
joihin kuuluu esimerkiksi se, että emoyhtiön vaikutusta tytäryhtiönsä kauppapolitiikkaan ei kiistetä ja että kahdella yhtiöllä
on yhteinen edustus hallinnollisessa menettelyssä, on kuitenkin niin, että yhteisöjen tuomioistuin mainitsi nämä seikat yksinomaan
tarkoituksenaan esittää kaikki seikat, joihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli perustanut päättelynsä, eikä asettaakseen
edellä 129 kohdassa mainitun olettaman soveltamisen edellytykseksi sitä, että esitetään muita todisteita siitä, että emoyhtiöllä
on tosiasiallisesti ollut vaikutusta (asia T-69/04, Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio, tuomio 8.10.2008, Kok.,
s. II-2567, 57 kohta).
Lopuksi on täsmennettävä, että olettama, joka johdetaan siitä, että yhtiöpääoma on kokonaan emoyhtiön omistuksessa, on sovellettavissa
paitsi tapauksissa, joissa emoyhtiön ja tytäryhtiön välillä on suora yhteys, myös sellaisissa tapauksissa, kuin nyt esillä
oleva asia, joissa tämä yhteys on välillinen ja muodostuu niiden väliin sijoittuvan tytäryhtiön avulla.

Arviointiperusteet, joita komissio käytti riidanalaisessa päätöksessä katsoessaan, että emoyhtiö on vastuussa tytäryhtiönsä
tekemästä kilpailusääntöjen rikkomisesta
Riidanalaisesta päätöksestä käy ilmi, että katsoakseen emoyhtiön olevan vastuussa sen tytäryhtiön tekemästä kilpailusääntöjen
rikkomisesta, ottaakseen emoyhtiön tämän jälkeen tytäryhtiön kanssa tämän päätöksen adressaatiksi ja todetakseen emoyhtiön
olevan yhteisvastuussa kyseiselle tytäryhtiölle määrätyn sakon maksamisesta komissio noudatti seuraavaa päättelyä.
Komissio käytti lähtökohtana sitä, että tällainen syyksi lukeminen on mahdollista, kun emoyhtiö ja tytäryhtiö kuuluvat samaan
taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin ollen yhden ainoan EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen (ks. riidanalaisen
päätöksen 374 perustelukappale).
Keskeinen tekijä, jolla komissio perusteli väitettään, jonka mukaan emoyhtiön ja tytäryhtiön tapaus on tällainen, on se, että
tämä viimeksi mainittu ei ole markkinatoiminnassaan itsenäinen (ks. riidanalaisen päätöksen 371 perustelukappale), ja tämä
itsenäisyyden puuttuminen on seurausta siitä, että emoyhtiö käyttää ”ratkaisevaa vaikutusvaltaa” tytäryhtiönsä toimintaan
(ks. riidanalaisen päätöksen 18, 372, 373, 378, 380, 381, 383, 391, 392, 397, 399, 400, 422 ja 441 perustelukappale).
Komissio katsoi, ettei se voinut vain todeta, että emoyhtiöllä oli mahdollisuus käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä
toiminnassa, vaan sen tehtävänä oli osoittaa, että tätä vaikutusvaltaa tosiasiallisesti käytettiin (ks. mm. riidanalaisen
päätöksen 18, 376, 384, 391, 392, 397, 399 ja 400 perustelukappale).
Näin ollen etenkin riidanalaisen päätöksen 384 perustelukappaleesta käy ilmi, että komissio katsoi, että Sepin ei voitu katsoa
olevan vastuussa tytäryhtiönsä Cetarsan, jonka osakepääomasta se kuitenkin omisti lähes 80 prosenttia, kilpailusääntöjen rikkomisesta,
koska komission asiakirja-aineistossa mikään ei osoittanut, ettei Cetarsa määritellyt itsenäisesti toimintaansa markkinoilla.
Toisin kuin kantajat väittävät (ks. edellä 82 kohta), tässä samassa perustelukappaleessa olevaa toteamusta, jonka mukaan kyseiseen
asiakirja-aineistoon ei sisälly ”Cetarsan ja Sepin välistä suoraa yhteydenpitoa nyt esillä olevan asian kohteesta”, ei voida
tulkita siten, että tämä sellaisenaan johti komission katsomaan, ettei Sepi ollut vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Tällä toteamuksella komissio nimittäin pyrki ennen kaikkea vastaamaan väitteeseen, jonka Dimon oli esittänyt väitetiedoksiantoon
antamassaan vastauksessa ja jonka mukaan sitä kohdeltiin Sepiin nähden syrjivästi, koska Sepin ei katsottu olevan vastuussa
tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta, vaikka se oli – Dimonin tavoin – väitetysti täysin tietoinen tytäryhtiönsä
kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta. On vielä lisättävä, että komissio esittää riidanalaisen päätöksen 384 perustelukappaleessa
kolme lisätoteamusta erotellakseen Dimonin tilanteen Sepin tilanteesta ja perustellakseen päätöstään olla katsomatta Sepin
olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Samalla tavoin riidanalaisen päätöksen 18 perustelukappaleesta käy ilmi, että komissio ei katsonut Universalin tai sen kokonaan
omistaman tytäryhtiön, Universal Leafin, olevan vastuussa tämän viimeksi mainitun 90-prosenttisesti omistaman tytäryhtiön
Taesin kilpailusääntöjen rikkomisesta, koska sillä ei ollut riittävää selvitystä siitä, että ne käyttivät tosiasiallisesti
ratkaisevaa vaikutusvaltaa Taesiin.
Komissio päätti soveltaa kantajien tapauksessa näitä samoja periaatteita vuoden 1998 toukokuuta edeltäneen jakson osalta.
Näin ollen aluksi komissio pyrki osoittamaan, että kantajilla oli WWTE:ssä yhdessä määräysvalta sen pääjohtajan ja kahden
hänen perheenjäsenensä kanssa, ja komissio antoi näin ymmärtää, että kantajat kykenivät käyttämään tämän yhtiön toimintaan
ratkaisevaa vaikutusvaltaa (ks. riidanalaisen päätöksen 388–391 perustelukappale). Seuraavassa vaiheessa komissio pyrki osoittamaan,
että kantajat käyttivät tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n toiminnassa (ks. riidanalaisen päätöksen 391, 392
ja 400 perustelukappale).
Lisäksi komissio totesi, että siinä erityisessä tapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa tytäryhtiönsä kokonaan, oikeuskäytännön
mukaan voitiin olettaa, että emoyhtiö käytti tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä toimintaan (ks. riidanalaisen
päätöksen 372 perustelukappale).
Katsoakseen käsiteltävässä asiassa, että tällaisessa tilanteessa olevat emoyhtiöt ovat vastuussa tytäryhtiöidensä kilpailusääntöjen
rikkomisesta, komissio kuitenkin päätti olla käyttämättä tätä olettamaa ja käyttää perusteena myös tosiseikkoja, joilla se
pyrki osoittamaan, että emoyhtiöt käyttivät tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöihinsä, ja näin ollen tukemaan
kyseistä olettamaa (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 372, 375, 376 ja 378 perustelukappale).
Näin ollen riidanalaisen päätöksen 18 perustelukappaleesta käy nimenomaisesti ilmi, että komissio ei katsonut Deltafinan ylimmän
portaan emoyhtiön ja välissä olevan emoyhtiön eli Universalin ja Universal Leafin olevan vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen
vastaisesta toiminnasta siitä huolimatta, että Deltafina oli kokonaan niiden määräysvallassa, koska sillä ei ollut riittävää
selvitystä siitä, että ne käyttivät tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tässä tytäryhtiössään. Riidanalaisen päätöksen
376 perustelukappaleen osa, johon kantajat vetoavat (ks. edellä 59 ja 82 kohta), on käsitettävä samalla tavalla. Tämän osan
sanamuoto ei ole täysin yksiselitteinen. Kun sitä luetaan samanaikaisesti tämän päätöksen 18 perustelukappaleen kanssa ja
kun se sijoitetaan tämän perustelukappaleen asiayhteyteen, sitä ei kuitenkaan voida tulkita niin, että se merkitsee, että
syy, jonka vuoksi komissio ei katsonut näiden kahden emoyhtiön – tai jonkin muun emoyhtiön – olevan vastuussa, on se, ettei
niillä ollut vaikutusta kilpailusääntöjen rikkomiseen.
Samalla tavoin riidanalaisen päätöksen 18 perustelukappaleesta käy yhtä nimenomaisesti ilmi, että syy siihen, että komissio
ei katsonut Agroexpansiónin välissä olevan emoyhtiön eli Intabexin olevan vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen vastaisesta
toiminnasta, vaikka tämä tytäryhtiö oli kokonaan emoyhtiön määräysvallassa, sillä ei ollut riittävää näyttöä siitä, että Intabex
käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa kyseiseen tytäryhtiöön, sen takia, että Intabexin osuus tässä tytäryhtiössä on puhtaasti
taloudellinen (ks. myös riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappale).
Sitä vastoin juuri se, että tällaista selvitystä oli Dimonin, Agroexpansiónin ylimmän portaan emoyhtiön, osalta sen lisäksi,
että ensin mainittu omisti jälkimmäisen koko osakepääoman, johti siihen, että komissio katsoi tämän emoyhtiön olevan vastuussa
kilpailusääntöjen rikkomisesta (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 375 ja 378–380 perustelukappale).
Komissio pyrki noudattamaan samaa lähestymistapaa kantajien tapauksessa vuoden 1998 toukokuun ja riidanalaisen päätöksen tekemispäivän
välisen jakson osalta. Katsoakseen täten, että kantajat ovat vastuussa WWTE:n kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta, komissio
ei tyytynyt käyttämään perusteena olettamaa, joka johtui siitä seikasta, että ne omistivat WWTE:n kokonaan – tai muutaman
kuukauden ajan lähes kokonaan (ks. riidanalaisen päätöksen 375–393 perustelukappale) –, vaan se otti huomioon myös tiettyjä
lisätekijöitä, jotka komission mukaan osoittavat, että nämä yhtiöt käyttivät tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n
toiminnassa (ks. riidanalaisen päätöksen 375, 396 ja 398 perustelukappale). Komissio lisäsi, että perustelut, jotka SCC esitti
väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa, kun se pyrki osoittamaan, että WWTE toimi markkinoilla itsenäisesti, eivät olleet
riittäviä (ks. riidanalaisen päätöksen 399 perustelukappale).
On täsmennettävä, että komissio valitsi kyseisen lähestymistavan paitsi ylimmän portaan emoyhtiöitä varten, myös välissä olevia
emoyhtiöitä varten, kuten – kun on kyse näistä viimeksi mainituista – Universal Leafin, Intabexin, SCTC:n ja TCLT:n tapaukset
osoittavat.
Lopuksi on todettava, että komissio vahvisti unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen antamassaan vastauksessa
sekä istunnossa, että se valitsi riidanalaisessa päätöksessä, että kun on kyse tytäryhtiöistä, jotka ovat kokonaan emoyhtiöidensä
määräysvallassa, se ei tyydy käyttämään perusteena edellä 129, 130 ja 140 kohdassa tarkoitettua olettamaa katsoakseen emoyhtiöiden
olevan vastuussa kyseisten tytäryhtiöidensä tekemästä kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaan se aikoi ottaa huomioon myös lisätekijöitä,
jotka osoittavat, että ratkaisevaa vaikutusvaltaa käytettiin tosiasiallisesti. Komissio perusteli tätä lähestymistapaa sillä,
että kun otettiin huomioon riidanalaisen päätöksen tekemisen ajankohtana sovellettu merkityksellinen oikeuskäytäntö, se katsoi,
että on turvallisempaa osoittaa emoyhtiöiden vastuu tällaiselta ”kaksiosaiselta perustalta”.

Ensimmäisen kanneperusteen toinen osa
Aluksi on tarkasteltava ensimmäisen kanneperusteen toista osaa, jossa kantajat väittävät, ettei komissio perustellut riittävästi
päätöstään katsoa niiden olevan vastuussa WWTE:n kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 253 artiklassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimenpiteen luonteen
mukaisia ja niistä pitää selkeästi ja yksiselitteisesti ilmetä toimenpiteen tehneen yhteisön toimielimen päättely siten, että
niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden.
Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen
sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille päätös on osoitettu tai joita se koskee suoraan
ja erikseen, voi olla selvennyksen saamiseksi. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja
oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, koska tutkittaessa sitä, täyttävätkö päätöksen perustelut EY 253 artiklan
vaatimukset, on otettava huomioon päätöksen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt (ks.
asia C-367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok., s. I-1719, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen
ja asia T-304/02, Hoek Loos v. komissio, tuomio 4.7.2006, Kok., s. II-1887, 58 kohta).
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä todetaan myös, että jos EY 81 artiklan soveltamispäätös koskee useaa adressaattia ja vastuun
kohdistaminen kilpailusääntöjen rikkomisesta aiheuttaa ongelmia, päätöksessä on oltava riittävät perustelut kunkin adressaatin
osalta, erityisesti niiden osalta, joiden on päätöksen sanamuodon mukaan kannettava vastuu kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomisesta
(asia T-38/92, AWS Benelux v. komissio, tuomio 28.4.1994, Kok., s. II-211, 26 kohta ja asia T-330/01, Akzo Nobel v. komissio,
tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3389, 93 kohta).
Nyt esillä olevassa asiassa sen riidanalaisen päätöksen osan tiivistelmästä, joka koskee sen adressaatteja ja joka on toistettu
edellä 25–40 kohdassa, ja edellä 133–146 kohdassa esitetyistä toteamuksista käy ilmi, että komissio perusteli kyseisessä päätöksessä
riittävällä tavalla sitä, minkä vuoksi se päätti katsoa kantajien olevan vastuussa WWTE:n tekemästä kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Viittaamalla yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön komissio esitti täten periaatteet,
joita se aikoi soveltaa kyseisten adressaattien määrittelemiseksi. Erityisesti kantajien osalta komissio eritteli kaksi ajanjaksoa,
joista ensimmäinen alkoi vuonna 1995 ja päättyi vuoden 1998 toukokuussa ja joista jälkimmäinen alkoi tässä viimeksi mainitussa
kuussa ja päättyi riidanalaisen päätöksen tekemispäivään. Ensimmäisestä jaksosta komissio totesi ensin, että yhtäältä kantajat
ja toisaalta WWTE:n pääjohtaja ja kaksi hänen perheenjäsentään pystyivät käyttämään yhdessä määräysvaltaa WWTE:ssä, ja katsoi
tämän jälkeen, että sillä oli tiedossaan tosiseikat, jotka osoittavat, että kantajat käyttivät tosiasiallisesti ratkaisevaa
vaikutusvaltaa WWTE:n toiminnassa; lopuksi komissio esitti nämä tosiseikat. Jälkimmäisen ajanjakson osalta komissio toi ensiksi
esiin, että kantajat omistivat WWTE:n ensin (muutaman kuukauden ajan) lähes kokonaan ja tämän jälkeen kokonaan ja että näin
ollen WWTE oli niiden yksinomaisessa määräysvallassa. Seuraavaksi komissio katsoi, että oli osoitettu, että kantajat käyttivät
tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n kaupallisen politiikan määrittämisessä, ja komissio perusteli tätä paitsi
olettamalla, joka johtuu siitä, että tytäryhtiön osakepääoma oli emoyhtiön hallussa kokonaan (tai lähes kokonaan), myös tietyillä
lisätekijöillä, jotka tukevat kyseistä olettamaa. Lopuksi komissio katsoi, ettei yksikään SCC:n väitetiedoksiantoon antamassa
vastauksessa esittämä väite voinut johtaa päinvastaiseen toteamukseen.
Näin ollen ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.

Komission nyt esillä olevassa asiassa soveltaman menetelmän lainmukaisuus ja toinen kanneperuste
On aiheellista arvioida komission nyt esillä olevassa asiassa soveltaman menetelmän lainmukaisuutta EY 81 artiklan 1 kohdan
kannalta ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan kannalta edellä 134–136, 140, 141 ja 146 kohdassa tarkoitetulla tavalla,
jotta voidaan ratkaista, onko emoyhtiön katsottava olevan vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Tältä osin on riittävää, kun todetaan, että kyseinen menetelmä – tämän vaikuttamatta myöhemmin tarkasteltavaan kysymykseen
siitä, onko sitä sovellettu kantajien tapauksessa asianmukaisesti – on täysin oikeuskäytännössä asetettujen periaatteiden
mukainen, sellaisena kuin ne on kerrattu edellä 122–132 kohdassa.
Vaikka kyse on erityistapauksesta, jossa emoyhtiö omistaa kokonaan yhteisön kilpailusääntöjä rikkoneen tytäryhtiön, komissio
ei varovaisuuden vuoksi käyttänyt ainoana perusteena oikeuskäytännössä esille tuotua olettamaa (ks. edellä 129 ja 130 kohta)
osoittaakseen, että emoyhtiö käyttää tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiön kaupallisen politiikan määrittämisessä,
vaan se otti huomioon myös muita tosiseikkoja, joilla se pyrki osoittamaan tämän vaikutusvallan käyttämisen. Täten toimiessaan
komissio kuitenkin vain lisäsi vaadittua selvityksen määrää, jota edellytetään sen päätelmän, että ratkaisevan vaikutusvallan
tosiasiallista käyttämistä koskeva edellytys tosiasiallisesti täyttyy, tueksi noudattaen samalla täysin taloudellisen kokonaisuuden
peruskäsitettä, joka on kaiken sen oikeuskäytännön taustalla, joka koskee sitä, millä edellytyksin yhden yrityksen muodostavien
useiden oikeushenkilöiden voidaan katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisista.
Lopuksi on korostettava, että kun komissio käyttää asiassa, jossa on kyseessä useita yrityksiä koskeva kilpailusääntöjen rikkominen,
oikeuskäytännössä vahvistetuissa puitteissa tiettyä menetelmää ratkaistakseen, onko sekä tytäryhtiöiden, jotka ovat aineellisesti
toteuttaneet tämän kilpailusääntöjen rikkomisen, että emoyhtiöiden katsottava olevan vastuussa tästä kilpailusääntöjen rikkomisesta,
sen on käytettävä tässä tarkoituksessa perusteena samoja arviointiperusteita kaikkien näiden yritysten tapauksissa, jos erityisistä
olosuhteista ei muuta johdu.
Komission on nimittäin noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, joka vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan edellyttää,
että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tapauksia kohdella samalla tavalla, ellei tällaista
kohtelua voida objektiivisesti perustella (asia 106/83, Sermide, tuomio 13.12.1984, Kok., s. 4209, 28 kohta ja asia T-311/94,
BPB de Eendracht v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1129, 309 kohta).
Lisäksi on todettava, että komissio on noudattanut tätä kantaa, kun se riidanalaisen päätöksen 384 perustelukappaleessa toteaa,
että ”vaikka täsmälliset olosuhteet, joiden vuoksi [se] voi katsoa, että emoyhtiö on vastuussa tytäryhtiönsä toiminnasta,
voivat vaihdella eri tapauksissa, kyseessä ei kuitenkaan voi olla syrjintäkiellon periaatteen loukkaaminen niin kauan kun
vastuun periaatteita sovelletaan johdonmukaisesti”.
Edellä 137–139 ja 142–145 kohdassa todetusta seuraa, että komissio sovelsi riidanalaisessa päätöksessä kaikkiin asianomaisiin
emoyhtiöihin samoja periaatteita ratkaistakseen, oliko niiden katsottava olevan vastuussa tytäryhtiöidensä kilpailusääntöjen
rikkomisesta. Toisin kuin kantajat väittävät, ei ole erityisesti tullut esiin, että komissio on tältä osin kohdellut eri tavalla
niiden tilannetta kuin Universalin, Universal Leafin, Sepin tai Intabexin tilannetta.
Näin ollen toinen kanneperuste, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista, on hylättävä perusteettomana.

Kantajien ja WWTE:n muodostaman yhden taloudellisen yksikön olemassaolo
On vielä tarkasteltava, sovelsiko komissio jokaiseen kantajaan asianmukaisesti edellä 134–136, 140, 141 ja 146 kohdassa esitettyjä
arviointiperusteita, kun se totesi, että kantajat ja WWTE muodostavat yhden taloudellisen yksikön, ja näin ollen katsoi, että
ne ovat yhteisvastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta ja sakon maksamisesta, ja luokitteli ne riidanalaisen päätöksen adressaateiksi.
Seuraavaksi on tarvittaessa tarkastettava, tukevatko kantajien esittämät toteamukset, sellaisina kuin ne on toistettu edellä
74–79 kohdassa, niiden väitettä, jonka mukaan WWTE toimi markkinoilla itsenäisesti sen jakson aikana, jolloin kilpailusääntöjä
rikottiin.
On paikallaan erottaa kuten komissio on riidanalaisessa päätöksessä tehnyt, toisistaan kaksi ajanjaksoa, joista ensimmäinen
alkoi 13.3.1996, jolloin jalostajien kartelli alkoi, ja päättyi 5.5.1998 ja jälkimmäinen alkoi tänä viimeksi mainittuna päivänä
ja päättyi, kun riidanalainen päätös tehtiin.
Ajanjakso 13.3.1996–5.5.1998
Asianosaisten kesken on selvää ja asiakirja-aineistosta – ja etenkin riidanalaisen päätöksen 388–390 perustelukappaleessa
mainituista seikoista, sellaisena kuin ne toistetaan edellä 34 kohdassa – käy ilmi, että 13.3.1996 ja 4.5.1998 välisenä aikana
yhtäältä SCC – TCLT:n ja SCTC:n välityksellä – ja toisaalta WWTE:n pääjohtaja ja kaksi hänen perheenjäsentään pystyivät käyttämään
yhdessä määräysvaltaa WWTE:ssä.
Toisin kuin kantajat väittävät, tällaisessa tapauksessa ei ole lainkaan poissuljettua, että edellytys, joka koskee mahdollisuutta
käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiön toiminnassa (ks. edellä 128 kohta), voi täyttyä. Sen täyttymiseksi ei siis
ole tarpeen, että emoyhtiö käyttää tytäryhtiössään yksin määräysvaltaa.
Kun yritys on kahden tai useamman muun yrityksen tai henkilön yhteisessä määräysvallassa, näillä yrityksillä tai henkilöillä
on määritelmän mukaisesti mahdollisuus käyttää ensin mainittuun yritykseen ratkaisevaa vaikutusvaltaa. Tämä ei kuitenkaan
riitä, jotta niiden voidaan katsoa olevan vastuussa niiden yhteisessä määräysvallassa olevan yrityksen tekemästä kilpailusääntöjen
rikkomisesta, koska lisäksi edellytetään, että ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallista käyttämistä koskeva edellytys täyttyy
(ks. edellä 128 kohta). Jos asia on näin, yhdessä määräysvaltaa käyttävien eri yritysten tai henkilöiden voidaan katsoa olevan
vastuussa tytäryhtiönsä kilpailunvastaisesta toiminnasta, kuten asiassa T-314/10, Avebe vastaan komissio, 27.9.2006 annetussa
tuomiossa (Kok., s. II-3085), jossa vahvistettiin, että sellainen komission päätös on perusteltu, jonka mukaan kaksi yhtiötä,
joiden kummankin osuus tytäryhtiöstä oli 50 prosenttia ja joilla oli yhteinen valta määrätä tämän liikkeenjohdosta, olivat
vastuussa kyseisen tytäryhtiön kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta. Jos kävisi ilmi, että todellisuudessa niistä yrityksistä
tai henkilöistä, joilla on yhteinen määräysvalta, yksi ainoa käyttää tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiön
toiminnassa tai jos se olisi perusteltua muiden erityisten olosuhteiden takia, komissio voisi katsoa, että vain tämä yritys
tai henkilö on yhteisvastuussa kyseisen tytäryhtiön tekemästä kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Joka tapauksessa, kuten komissio on kirjelmissään perustellusti korostanut, jos nyt esillä olevassa asiassa osoitetaan, että
13.3.1996 ja 4.5.1998 välisenä aikana kantajat käyttivät tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n toiminnassa, tämä
merkitsee väistämättä, että niillä oli tähän mahdollisuus.
Ensisijainen kysymys, joka jää ratkaistavaksi, on siis se, osoitetaanko komission riidanalaisessa päätöksessä toteamilla seikoilla
oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kantajat käyttivät tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tarkastellun jakson
aikana.
Tässä yhteydessä on heti hylättävä perustelu, jolle kantajat perustavat suuren osan päättelystään ja joka koskee sitä, ettei
komissio niiden mukaan osoittanut riittävällä tavalla, että ne antoivat WWTE:lle ohjeen toteuttaa kilpailusääntöjen rikkominen
tai että ne olivat suoraan mukana siinä.
Kuten edellä 127 kohdassa on jo todettu, perusteena sille, että komissio voi määrätä päätöksellään emoyhtiölle sakkoa, ei
ole se, että emoyhtiö olisi yllyttänyt tytäryhtiötään kilpailusääntöjen rikkomiseen, eikä varsinkaan se, että emoyhtiö on
osallistunut kyseiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen, vaan se, että ne muodostavat yhden ainoan EY 81 artiklassa tarkoitetun
yrityksen. Edellä 142 kohdassa esitetyistä syistä kantajien riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappaleen kohtaan perustuvilla
väitteillä ei voida asettaa kyseenalaiseksi tätä toteamusta (ks. edellä 59 ja 82 kohta).
On myös hylättävä kantajien väite, jonka mukaan ratkaisevan vaikutusvallan, jota emoyhtiön on käytettävä, jotta sen voidaan
katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen rikkomisesta, on liityttävä toimintaan, joka koskee tytäryhtiön kaupallista
politiikkaa sen suppeassa merkityksessä ja joka lisäksi liittyy kyseiseen rikkomiseen suoraan, eli nyt esillä olevassa asiassa
raakatupakan ostoon (ks. edellä 60, 69, 73 ja 77 kohta).
Kuten edellä 126 kohdassa on jo todettu, sen osoittamiseksi varten, päättääkö tytäryhtiö itsenäisesti toiminnastaan markkinoilla,
on otettava huomioon kaikki merkitykselliset tekijät, jotka koskevat tytäryhtiön ja emoyhtiön välisiä taloudellisia, organisatorisia
ja oikeudellisia yhteyksiä, jotka voivat vaihdella tapauskohtaisesti ja joita ei siis voida luetella tyhjentävästi.
Seikat, joilla komissio riidanalaisessa päätöksessä perustelee toteamustaan, jonka mukaan tarkastelun kohteena olevan jakson
aikana kantajat käyttivät tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n toiminnassa markkinoilla, mainitaan kyseisen
päätöksen 391 perustelukappaleessa ja ne voidaan jakaa kolmeen eri luokkaan.
–       V:n tehtävät Standard-konsernissa
Ensimmäiseksi komissio viittaa tiettyihin seikkoihin, jotka koskevat V:n tehtäviä Standard-konsernissa.
On todettava, kuten kantajat totesivat vastauksessaan, jonka ne antoivat komission hallinnollisen menettelyn aikana niille
osoittamaan tietopyyntöön ja vahvistivat kirjelmissään, että V oli ainakin kilpailusääntöjen rikkomista koskevan jakson alusta
alkaen yksi WWTE:n hallituksen neljästä jäsenestä. Samassa vastauksessa kantajat täsmensivät, että 30.9.1989 alkaneen jakson
eri ajankohtina V oli myös neljän muun Italiaan ja Kreikkaan sijoittautuneen Standard-konsernin tytäryhtiön hallituksen jäsen.
Nämä tiedot vastaavat täysin kantajien väitettä, jonka ne esittivät väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessaan ja toistivat
vastineessa ja jonka mukaan V:llä oli sellainen ”edustajan tehtävä Euroopassa”, joka konkretisoitui siten, että hän oli näiden
eri tytäryhtiöiden hallituksen jäsen, ja hän vastasi Euroopassa ”jalostetun tupakan myynnin koordinoinnista SCC:n kansainvälisen
myyntiverkoston kautta”.
On myös todettava, että kantajat eivät kiistä komission riidanalaisen päätöksen 391 perustelukappaleessa esittämää toteamusta,
jonka mukaan V ”vastasi yleisesti [Standard-]konsernin toiminnasta Euroopassa”. Kantajat tyytyvät väittämään yhtäältä, että
V:n tilanne ei ole verrattavissa niiden johtajien tilanteeseen, joihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi edellä
64 kohdassa mainitussa asiassa ABB Asea Brown Boveri vastaan komissio, joten komissio ei voi viitata perusteluissaan tähän
asiaan, ja toisaalta, että kyseinen väite on hyvin yleinen eikä se osoita, että SCTC olisi antanut WWTE:lle ohjeen ryhtyä
toimimaan kilpailusääntöjen vastaisella tavalla. On lisättävä, että kantajat itse viittaavat kannekirjelmässä V:hen ”johtajana,
joka vastaa konsernin toiminnasta Euroopassa”.
Kantajat eivät kiistä kirjelmissään myöskään sitä komission toteamusta, joka myös esitetään riidanalaisen päätöksen 391 perustelukappaleessa
ja jonka mukaan V toimi SCC:n edustajana ja oli ”vastuussa WWTE:n ja emoyhtiöiden välisistä suhteista”. Kantajat tyytyvät
vain väittämään jälleen, että tämä toteamus on hyvin yleinen eikä osoita, että ne olisivat antaneet WWTE:lle ohjeen ryhtyä
toimimaan kilpailusääntöjen vastaisella tavalla.
V ei ollut yhdenkään kantajan työntekijä – vaan SCTL:n, joka on SCTC:n kokonaan omistama tytäryhtiö –, eikä häntä mainittu
SCC:n ”corporate directorsien” tai ”corporate officersien” luettelossa, jonka SCC toimitti komissiolle hallinnollisen menettelyn
aikana. Hän kuitenkin toimi Standard-konsernissa erittäin korkeissa tehtävissä ja hänellä oli tässä konsernissa erittäin paljon
vastuuta, erityisesti koska nämä tehtävät ja vastuu koskivat tämän konsernin kahta pääasiallista toiminnan alaa ja koko Euroopan
kattavaa aluetta.
V:n tehtävien merkitystä Standard-konsernissa korostaa vielä se, että SCC:n vuosien 1999–2001 vuosikertomuksissa hänet esitellään
tämän yhtiön tupakkajaoston ”apulaispääjohtajana ja Euroopan alueellisena johtajana”. Kantajien väite, jonka mukaan tätä titteliä
ei todellisuudessa ollut olemassa ja se oli myönnetty V:lle ainoastaan hänen imagonsa kohottamiseksi, ei ole uskottava.
Nämä eri tekijät huomioon ottaen V:n voitiin järkevin perustein katsoa kuuluvan Standard-konsernin johtoon. Näin ollen komissio
katsoi perustellusti, että tämän konsernin viimeisen portaan emoyhtiön eli SCC:n ja V:n välillä oli suora yhteys.
Tämä seikka, johon on lisättävä, että V oli yksi WWTE:n hallituksen neljästä jäsenestä, on vahva osoitus siitä, että SCC käytti
tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n toiminnassa markkinoilla.
–       WWTE:n 25.3. ja 26.3.1996 pidetyn hallituksen kokouksen pöytäkirja
Toiseksi komissio käyttää perusteena 25.3. ja 26.3.1996 pidetyn WWTE:n hallituksen kokouksen pöytäkirjaa, joka on laadittu
sekä espanjan että englannin kielellä.
Tältä osin on huomautettava, että tietyistä tämän pöytäkirjan osista, jotka ovat sen 2 kohdassa, jonka otsikko on ”Hallituksen
kokouksia koskeva menettely”, käy ilmi, että kaksi WWTE:n hallituksen jäsentä, jotka olivat Standard-konsernin nimeämiä, korostivat
sitä, että tämä yhtiö ei voinut toimia itsenäisesti SCTC:stä riippumatta. Täten V korosti, että vaikka WWTE:llä oli ”oma identiteetti/yksikkönsä”,
se oli myös ”SCTC:n tytäryhtiö” ja sen oli näin ollen ”noudatettava SCTC:n kulttuuria”. C puolestaan korosti, että ”vaikka
kaikilla [WWTE:n] hallituksen jäsenillä [oli] valtaa ja vastuuta, he [eivät] voineet tehdä vapaasti kaikkia päätöksiä ja heidän
[piti] monissa tapauksissa kuulla SCTC:n korkeimpia yksiköitä”.
Pöytäkirjan muista osista käy ilmi, että WWTE:n oli useiden kysymysten tai kustannusten osalta kuultava SCTC:tä tai saatava
ennalta sen hyväksyntä niitä varten.
Näin ollen ensinnäkin 3 kohdassa, jonka otsikko on ”Myyntimenettelyt”, mainitaan, että ”minkään suuruista tupakkamäärää ei
voida viedä maasta ilman, että sen mukana on lomake, jossa on kaksi allekirjoitusta ja jonka sisältö laaditaan sen jälkeen,
kun [F, joka on yksi kyseiseen WWTE:n hallituksen kokoukseen kutsutuista henkilöistä] on tällä viikolla käynyt Godalmingissa
[SCTC:n toiminnan kotipaikka Yhdistyneessä kuningaskunnassa]” ja että ”[D:n, joka on yksi WWTE:n hallituksen jäsenistä,] on
täytettävä tämä lomake huolellisesti sen jälkeen, kun [A] Godalmingissa on tarkastanut kaikki merkitykselliset tiedot”.
Toiseksi siinä todetaan pitkän aikavälin rahoituksesta seuraavaa: ”Toistaiseksi emme voi tehdä mitään, koska meillä ei ole
mahdollisuutta kiinnittää omaisuutta SCTC:n antamien ohjeiden johdosta.” Siinä mainitaan myös, että F lähtee Godalmingiin
tarkastellakseen tätä kysymystä muun muassa M:n kanssa. On täsmennettävä, että M oli kilpailusääntöjen rikkomista koskevan
jakson aikana yksi SCC:n ”corporate officereista” ja apulaisjohtajista sekä sen varainhoitaja.
Kolmanneksi pöytäkirjan 10 kohdassa olevassa taulukossa luetellaan useita investointihankkeita, joita varten tarvitaan ”SCTC:n
lopullinen hyväksyntä”. Merkittävimmän hankkeen eli uuden varaston rakentamisen osalta V ja M totesivat, että ”SCTC:n hyväksynnän
saaminen tälle hankkeelle seuraavan tilikauden aikana voi olla hyvin vaikeaa”. Samaan 10 kohtaan on merkitty tiedoksi, että
”kun otetaan huomioon, että tätä hanketta tarvitaan välittömästi, SCTC hyväksyy hyvin todennäköisesti hyvin pian” investoinnin,
joka koskee ”keskusten” siirtämistä viljelykseltä toiselle.
Edellä 182–186 kohdassa toistetut seikat viittaavat vahvasti siihen, että SCTC käytti tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa
WWTE:n toiminnassa markkinoilla. Kantajien väite, jonka mukaan SCTC:tä kuultiin vain kysymyksistä, jotka eivät liity raakatupakan
ostoon – eli muun muassa jalostetun tupakan myynnistä – ja jonka mukaan sen pitäisi antaa hyväksyntänsä vain niihin, on merkityksetön
edellä 170 ja 171 kohdassa esitetyistä syistä. Kantajien väite, jonka mukaan SCTC:n ennalta antamaa hyväksyntää edellytettiin
vain, kun on kyse poikkeuksellisista menoista, on tosiseikkojen osalta puutteellinen, koska pöytäkirjan 10 kohdassa olevassa
taulukossa on maininta investointihankkeista, joiden kustannukset vaihtelevat 1 220 ja 1 056 911 Yhdysvaltain dollarin (USD)
välillä ja joiden hinnat olivat niinkin alhaisia kuin 4 800, 5 600 tai 6 504 USD.
Muut kyseessä olevassa pöytäkirjassa olevat viittaukset tukevat edellä 187 kohdassa esitettyä toteamusta. Näin ollen yhtäältä
sen 4 kohdasta käy ilmi, että käytännesäännöt, joita sovellettiin SCTC:n henkilöstöön, oli tarkoitettu sovellettaviksi myös
WWTE:n henkilöstöön, tosin tiettyjen WWTE:n pääjohtajan esittämien vastalauseiden johdosta ne oli päätetty kääntää englannin
kielestä espanjan kielelle. Toisaalta kyseisen pöytäkirjan 7 kohdasta käy ilmi, että WWTE:n hallitus oli käsitellyt SCTC:n
taloudellista ja kaupallista tilannetta.
On myös korostettava, että kyseessä olevassa pöytäkirjassa mainitaan, että WWTE:n hallitus valmisteli raakatupakan ostostrategian
vuoden 1996 satoa varten Espanjassa. Tässä asiayhteydessä mainitaan nimenomaisesti Madridissa 13.3.1996 pidetty jalostajien
kartellin kokous seuraavin sanamuodoin:
”Madridissa pidettiin muutama päivä sitten kokous, johon osallistuivat kaikki ostoja tekevät yritykset ja jossa pyrittiin
tekemään useita sopimuksia, jotka koskevat sopimusstrategioita [vuoden 1996] satoa varten. Hyvin kireissä tunnelmissa tehtiin
vain seuraavat suulliset sopimukset:
1. Vähimmäishinta FCV:lle [flue cured Virginia] 3 [Espanjan pesetaa (ESP)]/kg
2. paljastettiin jokaisen yhtiön suunnittelemat keskimääräiset hinnat
Valitettavasti yhtään sopimusta ei syntynyt espanjalaisen tupakan jakamisesta neljän ostoja tekevän yrityksen kesken.”
On siis tuotu esiin, että WWTE:n hallitukseen kuuluneilla Standard-konsernin edustajilla oli tietoa jalostajien kartellin
käytännöistä. Lisäksi, kuten jäljempänä 192 ja 193 kohdassa yksityiskohtaisemmin esitetään, muista komission asiakirja-aineiston
seikoista käy ilmi, että V:lle ilmoitettiin henkilökohtaisesti ja WWTE:n hallituksen kokousten ulkopuolella tietyistä tämän
kartellin seikoista. Asianosaisten kesken on selvää, että kyseiset edustajat eivät koskaan ilmoittaneet vastustavansa näitä
käytäntöjä ja että SCC – siitä huolimatta, että se otti täten toimiessaan riskin joutua kolmansien osapuolten toimenpiteiden
ja korvausvaatimusten kohteeksi – ei kohdistanut WWTE:hen yhtään toimenpidettä estääkseen sitä jatkamasta kilpailusääntöjen
rikkomiseen osallistumista. Komissio saattoi perustellusti päätellä tästä, että SCC hyväksyi hiljaisesti tämän osallistumisen,
ja katsoa, että tällainen toimintatapa oli lisäosoitus siitä, että se käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä toiminnassa.
–       WWTE:n pääjohtajan V:lle lähettämät faksit
Kolmanneksi komissio viittaa neljään faksiin, jotka WWTE:n pääjohtaja S lähetti V:lle.
Näistä fakseista ensimmäisessä, joka on päivätty 28.10.1996 ja lähetetty SCTC:lle V:n luettavaksi, S ilmoittaa V:lle muun
muassa vuoden 1996 kampanjan aikana tehdyistä tupakan ostoista ja jokaisen espanjalaisen jalostajan maksamista keskimääräisistä
hinnoista ja antaa hänelle näin ollen yksityiskohtaista tietoa tietyistä jalostajien kartellin seikoista. Toisessa faksissa,
joka on päivätty 6.10.1997 ja lähetetty ”Standard Commercial – UK:lle” – tämä viittaus on hyvin todennäköisesti käsitettävä
niin, että sillä tarkoitetaan SCTC:tä, jolla oli toimintaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa (ks. edellä 184 kohta) ja joka oli
V:n työnantajayhtiön emoyhtiö (ks. edellä 177 kohta) –, S antaa yksityiskohtaista tietoa WWTE:n, Cetarsan ja Agroexpansiónin
kesken edellisen syyskuun lopulla pidetystä kokouksesta, jossa nämä yhtiöt sopivat vaihtavansa tietoja raakatupakan hinnoista
ja ostojen määristä. Kolmannessa faksissa, joka on päivätty 8.10.1997 ja lähetetty ”Standard Commercial – UK:lle”, S toimitti
V:lle jäljennöksen kirjeestä, jonka se oli osoittanut samana päivänä Cetarsan pääjohtajalle ja jossa hän valitti siitä, ettei
Cetarsa noudata jalostajien tekemiä hintasopimuksia. Lopuksi 10.10.1997 päivätyssä faksissa, joka lähetettiin ”Standard Commercial
– UK:lle” S antoi viitteitä jalostajien ostamista raakatupakan määristä ja maksetuista hinnoista.
Edellä 190 kohdassa esitetyistä syistä sitä seikkaa – jota kantajat eivät ole kiistäneet –, että WWTE:n pääjohtaja ilmoitti
V:lle henkilökohtaisesti jalostajien kartellin eri seikoista, voitiin perustellusti pitää lisäosoituksena siitä, että SCC
käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n toiminnassa.
–       Ajanjaksoa 13.3.1996–5.5.1998 koskeva päätelmä
Edellä 173–193 kohdassa mainituista toteamuksista käy ilmi, että komissio osoitti oikeudellisesti riittävällä tavalla, että
ajanjakson 13.3.1996–4.5.1998 aikana SCC ja SCTC käyttivät tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n toiminnassa.
Sitä vastoin on todettava, kuten kantajat ovat perustellusti korostaneet, että yhdenkään tekijän, johon komissio riidanalaisessa
päätössä viittaa, perusteella ei voida katsoa, että TCLT – joka kantajien mukaan on yhtiö, jolla ei ole omaa toimintaa ja
jonka osuus WWTE:ssä on puhtaasti rahoituksellinen – käytti tosiasiallisesti kyseisen ajanjakson aikana ratkaisevaa vaikutusvaltaa
WWTE:n toiminnassa markkinoilla. Nämä tekijät koskevat nimittäin vain SCC:tä ja SCTC:tä.
Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin ei voi ottaa huomioon sitä, että TCLT oli WWTE:n pääasiallinen asiakas vuodesta 1996
vuoteen 1999 saakka, koska komissio vetosi tähän ensimmäisen kerran vasta vastineessa, kun se pyrki osoittamaan, että TCLT
on vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta. Lisäksi WWTE:n hallituksen 25.3 ja 26.3.1996 pitämän
kokouksen pöytäkirjasta käy ilmi, että jalostetun tupakan ostot WWTE:ltä osoitettiin TCLT:lle puhtaasti kirjanpitoon ja verotukseen
liittyvistä syistä: ”[A]ikaisemmin [WWTE laskutti kyseiset ostot TCLT:ltä] merkitäkseen voiton WWTE:n kirjanpitoon.” TCLT:lle
ei toimitettu yhtään jalostetun tupakan toimitusta. Joka tapauksessa kyseinen seikka, vaikka se voi olla osoitus siitä, että
TCLT oli kiinnostunut WWTE:n kaupallisesta politiikasta, ei sellaisenaan ole riittävä osoitus siitä, että TCLT käytti tosiasiallisesti
ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n toiminnassa.
Tästä seuraa, ettei komissio voinut perustellusti katsoa TCLT:n olevan vastuussa WWTE:n kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta
ajanjakson 13.3.1996–4.5.1998 osalta eikä se täten voinut katsoa sen olevan yhteisvastuussa sakon maksamisesta tämän saman
jakson osalta.
Ajanjakso, joka alkoi 5.5.1998 ja päättyi riidanalaisen päätöksen antamiseen
Kun otetaan huomioon riidanalaisen päätöksen 393 perustelukappaleessa mainitut seikat (ks. edellä 38 kohdassa olevat kolme
ensimmäistä luetelmakohtaa), voidaan katsoa, että 5.5.1998 ja vuoden 1998 lokakuun välisenä aikana kantajat omistivat WWTE:n
lähes kokonaan ja tästä viimeksi mainitusta ajankohdasta alkaen riidanalaisen päätöksen tekemispäivään saakka kokonaan.
Tähän on lisättävä se, että 5.5.1998 lähtien kantajilla on ollut hallussaan enemmistö, jota vaaditaan päätösten tekemiseen
WWTE:n yhtiökokouksissa (riidanalaisen päätöksen 394 perustelukappale), ja että WWTE:n hallituksessa on kaksi uutta jäsentä,
jotka on nimitetty WWTE:n yhtiökokouksessa niiden jäsenten tilalle, jotka edustivat vanhoja vähemmistöosakkaita.
Edellä 198 ja 199 kohdassa esitettyjen seikkojen perusteella on selvää, että 5.5.1998 alkaen kantajilla on ollut mahdollisuus
käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n toiminnassa. Lisäksi kantajat myöntävät kirjelmissään nimenomaisesti tämän tosiseikan.
Näin ollen on aiheellista tarkastella, täyttyikö 5.5.1998 alkaneen ja riidanalaisen päätöksen antamispäivänä päättyneen jakson
aikana ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskeva edellytys jokaisen kantajan osalta, kuten komissio väittää.
Tältä osin on muistutettava, että esitettyään erisuuntaisen väitteen (ks. edellä 105 kohta) komissio myönsi vastauksessaan
unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen, ettei se tyytynyt riidanalaisessa päätöksessä, kun on
kyse tytäryhtiöistä, jotka ovat kokonaan emoyhtiöidensä määräysvallassa, käyttämään perusteena edellä 129, 130 ja 140 kohdassa
tarkoitettua olettamaa katsoakseen näiden tytäryhtiöiden olevan vastuussa kyseisten tytäryhtiöidensä tekemästä kilpailusääntöjen
rikkomisesta, vaan se otti huomioon myös lisäseikkoja, jotka osoittavat, että ratkaisevaa vaikutusvaltaa oli tosiasiallisesti
käytetty (ks. edellä 118 ja 147 kohta). Riidanalaisen päätöksen eri perustelukappaleista käy ilmi, että komissio todellakin
valitsi nyt esillä olevassa asiassa tämän lähestymistavan (ks. edellä 141–145 kohta).
On siis tarkastettava, osoitetaanko komission riidanalaisessa päätöksessä huomioon ottamilla seikoilla oikeudellisesti riittävällä
tavalla, että kantajat käyttivät tarkastellun jakson aikana tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n toiminnassa.
Nämä seikat mainitaan riidanalaisen päätöksen 396 ja 398 perustelukappaleessa ja alaviitteissä 313 ja 314.
–       V:n tehtävä viljelysopimusten tekemisessä
Ensimmäinen seikka, johon komissio viittaa, on se riidanalaisen päätöksen 396 perustelukappaleessa mainittu tosiseikka, että
vuodesta 1998 lähtien V:llä ”on ollut – – tehtävä WWTE:n tuottajien ryhmittymien kanssa tekemien viljelysopimusten tekemisessä”.
Riidanalaisen päätöksen alaviitteessä nro 313 viitataan tältä osin SCTC:n johtokunnan V:lle osoittamaan muistioon, joka koskee
”pitkän aikavälin espanjalaisia toimitussopimuksia” ja joka on päivätty alkuvuodesta 1998.
On todettava, että kyseisen muistion tarkoitus on todellakin antaa lupa siihen, että V – josta käytetään nimitystä ”Euroopan
aluejohtaja” – ”tekee kasvattajien kanssa toimitussopimukset tupakan toimittamiseksi [WWTE:lle]”. Tässä asiakirjassa kerrotaan
hyvin täsmällisesti, minkälaisin ehdoin V voi tehdä nämä sopimukset, erityisesti kun on kyse ostojen määristä, ostohinnoista,
laatubonuksista ja etumaksuista, joita tuottajille voidaan myöntää, sekä ”etumaksuihin liittyvistä takuista”, joita tuottajilta
voidaan vaatia.
Sen lisäksi, että edellä mainitulla muistiolla tehdään tyhjäksi kantajien toteamus, jonka mukaan V hoiti ainoastaan jalostetun
tupakan myyntejä, siinä osoitetaan selvästi se, että SCTC:llä oli aktiivinen tehtävä WWTE:n raakatupakan ostopolitiikassa,
ja näin ollen se, että se käytti tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n toimintaan markkinoilla.
Tämän muistion avulla voidaan myös osoittaa, että SCC käytti tosiasiallisesti tällaista vaikutusvaltaa. Yhtäältä H:n, joka
oli tämän yhtiön pääjohtaja ja toimitusjohtaja, ja C:n, joka oli yksi sen hallituksen kolmesta jäsenestä, piti allekirjoittaa
se. Toisaalta V – jolle oli täten myönnetty toimivalta tehdä tietyt raakatupakan toimitussopimukset – oli edelleen tänä ajankohtana
sekä WWTE:n hallituksen jäsen että suoraan yhteydessä SCC:hen, jonka yksi apulaispääjohtaja hän oli (ks. edellä 174–179 kohta).
Näitä toteamuksia ei voida asettaa kyseenalaiseksi kantajien väitteellä, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen kohteena olevat
kilpailusääntöjen rikkomiset koskivat vain yhden vuoden ajaksi tehtyjä viljelysopimuksia, kun taas SCTC:n johtokunnan vuoden
1998 muistiossa tarkoitettujen sopimusten kesto oli kolme vuotta tai enemmän. Jotta emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa
tytäryhtiön kilpailusääntöjen rikkomisesta, ei ole tarpeen osoittaa, että emoyhtiö vaikuttaa tytäryhtiönsä politiikkaan sillä
erityisellä alalla, jota kilpailusääntöjen rikkominen koskee (ks. edellä 170 ja 171 kohta).
Myöskään se kantajien väite, että pitkän aikavälin espanjalaisista toimitussopimuksista ei käy ilmi, että kantajat olivat
antaneet WWTE:lle ohjeen rikkoa kilpailusääntöjä, ei ole merkityksellinen, samoista syistä kuin edellä 168 ja 169 kohdassa
on esitetty.
–       WWTE:n käsikirja
Toinen seikka, johon komissio vetoaa, on se riidanalaisen päätöksen 398 perustelukappaleessa toistettu tosiseikka, että WWTE:n
käsikirjassa todetaan, että ”pääjohtaja vastaa ostojohtajan kanssa suoraan [sopimuksentekomenettelystä] emoyhtiön, joka hyväksyy
kampanjan talousarvion joka vuosi maaliskuussa, ennalta myöntämällä luvalla”.
Tältä osin on todettava, että kantajien itsensä antamien selitysten mukaan ja tämän käsikirjassa tehdyn toteamuksen mukaisesti
SCTC:n kuuluu sallia WWTE:n vuosittaisen talousarvion hyväksymismenettelyn yhteydessä ja ennen sopimuksentekomenettelyn aloittamista
raakatupakan enimmäismäärät, jotka WWTE voi ostaa Espanjassa (ks. edellä 73 kohta). Toisin sanoen SCTC:n tehtävänä on hyväksyä
raakatupakan ostoja koskeva talousarvio ennen kuin WWTE:n pääjohtaja voi aloittaa sopimuksentekomenettelyn. Tämä seikka vahvistaa
selkeästi sen, että SCTC käytti tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n toiminnassa markkinoilla.
Siitä kannattajien väitteestä, jonka mukaan WWTE:n käsikirja ei ole todistusvoimainen 5.10.1998 ja vuoden 2000 välisen ajanjakson
osalta, koska se laadittiin vasta tämän viimeksi mainitun vuoden aikana, on riittävää todeta, että kyseinen käsikirja on todiste
sen edellä 204 kohdassa mainitun SCTC:n johtokunnan V:lle osoittaman muistion lisäksi, jossa jo osoitetaan, ettei WWTE ollut
vuodesta 1998 alkaen kaupallisesti itsenäinen (ks. edellä 206 ja 207 kohta).
Lopuksi kantajien väite, jonka mukaan WWTE:n käsikirja ei osoita riittävällä tavalla, että SCTC antoi WWTE:lle ohjeen ryhtyä
toimimaan kilpailusääntöjen vastaisella tavalla, on hylättävä edellä 168 ja 169 kohdassa esitetyistä syistä.
–       WWTE:n hallituksen 20.1.2000 pitämän kokouksen pöytäkirja
Kolmas seikka, johon komissio riidanalaisessa päätöksessä tukeutuu, on sen alaviitteessä nro 314 mainittu tosiseikka, jonka
mukaan WWTE:n hallituksen 20.1.2000 pitämän kokouksen pöytäkirjasta käy ilmi, että tämän yhtiön toimintasuunnitelma verovuodelle
2001 hyväksyttiin ”sillä varauksella, että emoyhtiö ehdottaa siihen muutoksia”, millä toisin sanoen viitataan kantajien itsensä
mukaan SCTC:hen.
Tämä vahvistaa sen, että SCTC käytti tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n toiminnassa.
On havaittava, että edellä 214 kohdassa mainitussa pöytäkirjassa on muita viittauksia, jotka osoittavat, että tietyt WWTE:n
emoyhtiöt valvoivat sen kaupallista politiikkaa. Täten siinä mainitaan, että ”[V] [oli] vahvistanut lähettävänsä viljelysuunnitelman
Wilsoniin [eli paikkaan, jossa oli SCC:n ja SCTC:n kotipaikka], ja hän toivoi, että se hyväksyttäisiin maaliskuussa”.
–       Päätelmä, joka koskee 5.5.1998 alkanutta ja riidanalaisen päätöksen antamispäivänä päättynyttä ajanjaksoa.
Kun edellä 204–216 kohdassa mainitut seikat yhdistetään siihen, että SCC ja SCTC omistivat tarkastellun jakson aikana WWTE:n
ensin lähes kokonaan ja tämän jälkeen kokonaan, niistä käy ilmi, että komissio on osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla,
että tämän jakson aikana SCC ja SCTC käyttivät tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n toiminnassa.
Sitä vastoin on todettava, kuten kantajat ovat perustellusti korostaneet, että yhdenkään komission riidanalaisessa päätöksessä
esittämän tekijän perusteella ei voida katsoa, että TCLT käytti tosiasiallisesti tällaista vaikutusvaltaa sen jakson aikana,
joka alkoi 5.5.1998 ja päättyi riidanalaisen päätöksen antamispäivänä. Tältä osin komissio ei voi käyttää perusteena vain
sitä, että TCLT omisti koko WWTE:n, koska täten TCLT:tä syrjittäisiin Intabexiin (ks. edellä 143 kohta) sekä Universaliin
ja Universal Leafiin nähden (ks. edellä 142 kohta).
Näin ollen komissio ei voinut perustellusti katsoa TCLT:n olevan vastuussa WWTE:n kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta
edellä 218 kohdassa tarkoitetun ajanjakson aikana eikä täten katsoa sen olevan yhteisvastuussa sakon maksamisesta siltä osin
kuin on kyse samasta ajanjaksosta.
Kantajien esittämät väitteet sen osoittamiseksi, että WWTE toimi markkinoilla itsenäisesti kilpailusääntöjen rikkomista koskevan
ajanjakson aikana
Kantajat väittävät, että edellä 75–79 kohdassa esitetyt seikat osoittavat, että kilpailusääntöjen rikkomista koskevan ajanjakson
aikana WWTE oli ”suuressa määrin” itsenäinen SCTC:hen nähden ja ”lähes kokonaan” itsenäinen SCC:hen ja TCLT:hen nähden.
Koska on todettu, ettei TCLT:n voida katsoa olevan vastuussa WWTE:n kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta (ks. edellä
195–197, 218 ja 219 kohta), tätä kysymystä ei ole enää tarpeen tarkastella TCLT:n osalta.
Ensimmäiseksi on todettava, että se, että tytäryhtiöllä on oma paikallisjohto ja omat varat, ei sellaisenaan ole todiste siitä,
että se päättää toiminnastaan markkinoilla itsenäisesti emoyhtiöistä riippumattomasti. Vaikka siis WWTE oli nyt esillä olevassa
asiassa kiistatta tällaisessa tilanteessa, sen oli kuitenkin hankittava SCTC:n lausunto tai ennalta antama suostumus useisiin
kysymyksiin ja menoihin (ks. edellä 183 ja 187 kohta), sen pääjohtaja ei voinut aloittaa raakatupakan ostosopimusten tekomenettelyä
ennen kuin SCTC oli hyväksynyt sitä vastaavan talousarvion (ks. edellä 210 ja 211 kohta) ja SCC:llä ja SCTC:llä oli aktiivinen
tehtävä sen raakatupakan ostostrategiassa (ks. 204–207 kohta).
Toiseksi väitteestä, jonka mukaan vastuu raakatupakan ostoista kuului yksinomaan WWTE:lle, on todettava, kuten kantajat itse
myöntävät ja kuten edellä 210 ja 211 kohdassa on todettu, että SCTC:lle kuului raakatupakan ostoja koskevan talousarvion hyväksyminen
ennen sopimustentekomenettelyn aloittamista. On siis selvää, ettei WWTE ollut itsenäinen raakatupakan ostoihin liittyvissä
asioissa. Joka tapauksessa tytäryhtiön itsenäisyyttä on arvioitava vain sen tuotteen markkinoihin nähden, joilla kilpailusääntöjen
rikkominen tapahtui.
Kolmanneksi on todettava edellä 222 ja 223 kohdassa mainituista syistä, että kantajat eivät voi tehokkaasti vedota siihen
tosiseikkaan, että Standard-konsernin rakenne on hajautettu. Kantajien väitteestä, jonka mukaan WWTE:n toiminta on häviävän
pieni osa Standard-konsernin toimintaa, on todettava, ettei se sellaisenaan osoita, että SCC ja SCTC antoivat WWTE:n päättää
itsenäisesti toiminnastaan markkinoilla.
Edellä todetusta seuraa, että kantajien esiin tuomat seikat eivät osoita, että WWTE toimi markkinoilla itsenäisesti kilpailusääntöjen
rikkomista koskevan jakson aikana.

Loppupäätelmä
Kaikesta edellä todetusta seuraa, että komissio katsoi perustellusti, että SCC ja SCTC ovat vastuussa WWTE:n kilpailusääntöjen
rikkomisesta ja että ne näin ollen ovat yhteisvastuussa sakon maksamisesta, ja luokitteli ne perustellusti riidanalaisen päätöksen
adressaateiksi.
Sitä vastoin komissio ei voinut perustellusti tehdä samaa päätelmää TCLT:n osalta, kun on kyse koko ajanjaksosta, jota kilpailusääntöjen
rikkominen koski.
Riidanalainen päätös on täten kumottava siltä osin kuin se koskee TCLT:tä.
Tällä osittaisella kumoamisella ei ole seurauksia sen sakon määrään, jonka maksamisesta SCC ja SCTC ovat edelleen yhteisvastuussa.
Toisin kuin kantajat ovat vastauksessaan väittäneet, tällaisella kumoamisella ei varsinkaan ole vaikutuksia korjauskertoimeen
1,5, jota komissio sovelsi WWTE:lle määrätyn sakon lähtösummaan varmistaakseen, että sakon vaikutus on riittävän varoittava
(riidanalaisen päätöksen 423 perustelukappale), koska tämä korjauskerroin on vahvistettu SCC:n, joka johtaa taloudellista
kokonaisuutta, johon WWTE kuuluu, kokonaisliikevaihdon mukaan. Edelleen toisin kuin kantajat vastauksessaan väittävät, kyseisellä
osittaisella kumoamisella ei myöskään ole vaikutusta 50 prosentin korotukseen, jota sovellettiin WWTE:lle määrätyn sakon laskentapohjaan
kilpailusääntöjen rikkomisen keston takia (riidanalaisen päätöksen 432 ja 433 perustelukappale). Sillä, että TCLT:n ei voida
katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, ei nimittäin ole minkäänlaista vaikutusta sen kestoon.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Tämän artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti unionin yleinen
tuomioistuin voi jakaa oikeudenkäyntikulut, jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen
hyväksi.
Koska käsiteltävä kanne hyväksytään osittain, asian olosuhteita arvioidaan oikein, kun päätetään, että kantajat velvoitetaan
vastaamaan kahdesta kolmasosasta omia oikeudenkäyntikulujaan ja korvaamaan kaksi kolmasosaa komission oikeudenkäyntikuluista
ja että komissio velvoitetaan vastaamaan yhdestä kolmasosasta omia oikeudenkäyntikulujaan ja korvaamaan yksi kolmasosa kantajien
oikeudenkäyntikuluista.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
[EY] 81 artiklan 1 kohdan mukaisesta menettelystä (asia COMP/C.38.238/B.2 – Raakatupakka-ala – Espanja) 20.10.2004 tehty komission
päätös K(2004) 4030 lopullinen kumotaan siltä osin kuin se koskee Trans-Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd:tä.
2)
Kanne hylätään muilta osin.
3)
Alliance One International, Inc., Standard Commercial Tobacco Co., Inc. ja Trans-Continental Leaf Tobacco vastaavat kahdesta
kolmasosasta omia oikeudenkäyntikulujaan ja kahdesta kolmasosasta Euroopan komission oikeudenkäyntikuluja, ja Euroopan komissio
vastaa yhdestä kolmasosasta omia oikeudenkäyntikulujaan ja yhdestä kolmasosasta kantajien oikeudenkäyntikuluja.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Julistettiin Luxemburgissa 27 päivänä lokakuuta 2010.
Allekirjoitukset
Sisällys
Asian tausta
1.  Kantajat ja hallinnollinen menettely
2.  Riidanalainen päätös
3.  Riidanalaisen päätöksen adressaatit
Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Alustavat huomautukset siitä, voidaanko emoyhtiön katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta
Arviointiperusteet, joita komissio käytti riidanalaisessa päätöksessä katsoessaan, että emoyhtiö on vastuussa tytäryhtiönsä
tekemästä kilpailusääntöjen rikkomisesta
Ensimmäisen kanneperusteen toinen osa
Komission nyt esillä olevassa asiassa soveltaman menetelmän lainmukaisuus ja toinen kanneperuste
Kantajien ja WWTE:n muodostaman yhden taloudellisen yksikön olemassaolo
Ajanjakso 13.3.1996–5.5.1998
–  V:n tehtävät Standard-konsernissa
–  WWTE:n 25.3. ja 26.3.1996 pidetyn hallituksen kokouksen pöytäkirja
–  WWTE:n pääjohtajan V:lle lähettämät faksit
–  Ajanjaksoa 13.3.1996–5.5.1998 koskeva päätelmä
Ajanjakso, joka alkoi 5.5.1998 ja päättyi riidanalaisen päätöksen antamiseen
–  V:n tehtävä viljelysopimusten tekemisessä
–  WWTE:n käsikirja
–  WWTE:n hallituksen 20.1.2000 pitämän kokouksen pöytäkirja
–  Päätelmä, joka koskee 5.5.1998 alkanutta ja riidanalaisen päätöksen antamispäivänä päättynyttä ajanjaksoa.
Kantajien esittämät väitteet sen osoittamiseksi, että WWTE toimi markkinoilla itsenäisesti kilpailusääntöjen rikkomista koskevan
ajanjakson aikana
Loppupäätelmä
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.