CELEX: 62002TJ0357
Státní podpory
Podpory poskytované orgány spolkové země Sasko
Režim podpor malým a středním podnikům
Zrychlené schvalování
Časová působnost pokynů Společenství a nařízení o výjimce týkajících se podpor malým a středním podnikům
Záměr podpor oznámený před vstupem nařízení o výjimce v platnost
Legitimní očekávání
Právní jistota
Úplné oznámení

Právní rámec
1       Článek 87 odst. 1 ES uvádí:
„Podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž
tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné
se společným trhem, nestanoví-li tato smlouva jinak.“
2       Podle čl. 87 odst. 3 ES:
„Za slučitelné se společným trhem mohou být považovány:
a)      podpory, které mají napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností;
[…]
c)      podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu
v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem;
[…]“
3       Sdělení Komise ze dne 2. července 1992 o zrychleném schvalování režimů podpory malým a středním podnikům a o změnách stávajících
režimů (Úř. věst . C 213, s. 10, dále jen „sdělení o zrychleném schvalování“), uvádí:
„[…]
Komise nebude mít v zásadě námitky proti novým nebo upraveným stávajícím režimům podpory oznámeným podle čl. [88] odst. 3
[ES] a splňujícím tato kritéria:
1)      nové režimy podpor, kromě režimů podporujících průmyslová odvětví, na něž se vztahují zvláštní předpisy Společenství, jakož
i podpory v odvětví zemědělství, rybolovu, dopravy a uhlí.
Režimy musí být omezeny na malé a střední podniky […]
Režimy musí rovněž splňovat jedno z těchto kritérií:
[…]
Z tohoto postupu jsou vyloučeny veškeré podpory vývozů v rámci vnitřního trhu Společenství nebo provozní podpory;
2)      úpravy stávajících režimů podpor, které Komise dříve schválila, s výjimkou specifických případů, kdy Komise přesně omezila
své povolení na oznámené období, rozpočet a/nebo podmínky.
Úprava může obsahovat kterýkoli z níže uvedených prvků:
–       prodloužení lhůty bez navýšení rozpočtových zdrojů,
–       navýšení použitelného rozpočtu až do výše 20 % původní částky, avšak bez prodloužení lhůty,
–       prodloužení lhůty s navýšením rozpočtu až do výše 20 % původní částky,
–       zpřísnění prováděcích kritérií režimu.
[…]
Komise rozhodne o oznámeních ve lhůtě 20 pracovních dnů.“
4       Pokyny k vnitrostátní regionální podpoře (Úř. věst. 1998, C 74, s. 9, ve znění uvedeném v Úř. věst. 2000, C 258, s. 5, dále jen „pokyny k vnitrostátní regionální podpoře“) v bodě 2 nazvaném
„Rozsah“ stanoví, že Komise použije těchto pokynů na regionální podporu udělenou v každém odvětví hospodářství, s výjimkou
výroby, zpracování a uvádění na trh zemědělských produktů, které jsou uvedeny v příloze II Smlouvy, rybolovu a uhelného průmyslu.
5       Pokud jde o podpory na provoz, pokyny k vnitrostátní regionální podpoře uvádějí zejména:
„4.15. Regionální podpora zaměřená na snížení stávajících nákladů podniku (podpora na provoz) je běžně zakázána. Avšak ve
výjimečných případech lze takovou podporu poskytnout v regionech, které jsou způsobilé podle výjimky v čl. 87 odst. 3 písm. a)
[ES], za předpokladu, že je odůvodněná ve smyslu přispění k regionálnímu rozvoji a svou povahou a výší odpovídá znevýhodněním,
která mají být zmírněna. Je na členských státech, aby prokázaly znevýhodnění a posoudily jejich důležitost. Podpora na provoz
musí být časově omezena a postupně snižována.
[…]
4.17. Podpora provozu zamýšlená jako podpora vývozů mezi členskými státy není přípustná.“
6       Nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88] Smlouvy o ES (Úř.
věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339, dále jen „procesní nařízení týkající se státních podpor“) definuje postupy použitelné
při výkonu pravomoci Komise, kterou jí přiznává článek 88 ES, rozhodnout o slučitelnosti státní podpory se společným trhem.
7       Článek 2 odst. 2 procesního nařízení týkajícího se státních podpor, ohledně oznámení nové podpory, stanoví:
„V oznámení poskytne dotyčný členský stát všechny nezbytné informace, aby Komisi umožnil přijmout rozhodnutí podle článků
4 a 7 (dále jen ,úplné oznámení‘).“
8       Článek 4 procesního nařízení týkajícího se státních podpor stanoví, že Komise přezkoumá oznámení nové podpory ihned po jejich
obdržení a po předběžném přezkoumání přijme buď rozhodnutí konstatující, že oznámené opatření není podporou (čl. 4 odst. 2
procesního nařízení týkajícího se státních podpor), nebo rozhodnutí konstatující, že nejsou vzneseny žádné pochybnosti o slučitelnosti
oznámeného opatření se společným trhem (čl. 4 odst. 3 procesního nařízení týkajícího se státních podpor), nebo rozhodnutí
zahájit formální vyšetřovací řízení oznámeného opatření (čl. 4 odst. 4 procesního nařízení týkajícího se státních podpor).
Tato rozhodnutí „jsou učiněna ve lhůtě dvou měsíců. Tato lhůta začíná v den následující po dni obdržení úplného oznámení.
Oznámení je považováno za úplné, pokud Komise nepožádá o další informace ve lhůtě dvou měsíců od obdržení oznámení nebo od
obdržení požadovaných dodatečných informací. […]“ (čl. 4 odst. 5 procesního nařízení týkajícího se státních podpor).
9       Článek 4 odst. 6 procesního nařízení týkajícího se státních podpor uvádí:
„Pokud Komise nerozhodla v souladu s odstavci 2, 3 nebo 4 [článku 4 procesního nařízení týkajícího se státních podpor] ve
lhůtě stanovené v odstavci 5 [článku 4 procesního nařízení týkajícího se státních podpor], považuje se souhlas Komise s podporou
za udělený. Dotyčný členský stát může následně provést opatření, o kterých bylo rozhodováno, poté, co o nich předem podá Komisi
oznámení, ledaže Komise rozhodne podle tohoto článku ve lhůtě 15 pracovních dní od obdržení oznámení.“
10     Článek 5 odst. 3 procesního nařízení týkajícího se státních podpor stanoví:
„Oznámení se považuje za vzaté zpět, pokud není požadovaná informace poskytnuta během předepsané lhůty, ledaže před uplynutím
lhůty je lhůta buď prodloužena se společným souhlasem Komise a dotyčného členského státu, nebo dotyčný stát v řádně odůvodněném
prohlášení informuje Komisi, že považuje oznámení za úplné, protože dodatečně požadované informace nejsou dostupné nebo již
byly poskytnuty. V tomto případě počíná lhůta podle čl. 4 odst. 5 dnem následujícím po dni obdržení prohlášení […]“
11     Nařízení Rady (ES) č. 994/98 ze dne 7. května 1998 o použití článků [87] a [88] Smlouvy o založení Evropského společenství
na určité kategorie horizontální státní podpory (Úř. věst. L 142, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 312, dále jen „zmocňovací nařízení“)
svěřuje v čl. 1 odst. 1 písm. a) bodu i) Komisi pravomoc vyhlásit v souladu s článkem 87 ES, že za určitých podmínek jsou
podpory poskytnuté malým a středním podnikům slučitelné se společným trhem a nejsou předmětem oznamovací povinnosti podle
čl. 88 odst. 3 ES.
12     Nařízení Komise (ES) č. 70/2001 ze dne 12. ledna 2001 o použití článků 87 a 88 Smlouvy o ES na státní podpory malým a středním
podnikům (Úř. věst . L 10, s. 33; Zvl. vyd. 08/02, s. 141, dále jen „nařízení o výjimce pro MSP“) definuje kritéria, která
musejí splňovat jednotlivé podpory a režimy podpor malým a středním podnikům pro to, aby byly slučitelné se společným trhem
ve smyslu čl. 87 odst. 3 ES a aby ty, které těmto kritériím odpovídají, byly vyňaty z oznamovací povinnosti podle čl. 88 odst. 3 ES.
13     Zmíněné nařízení nicméně ve svém bodu 4 odůvodnění uvádí:
„Tímto nařízením není dotčena možnost členských států oznámit poskytnutí podpory malým a středním podnikům. Tato oznámení
budou hodnocena Komisí zejména s přihlédnutím ke kritériím stanoveným v tomto nařízení. Pokyny Společenství ke státní podpoře
malým a středním podnikům budou zrušeny dnem vstupu v platnost tohoto nařízení, protože se tímto nařízením nahrazují.“

Skutkový základ sporu
1.
Správní řízení
14     V rámci programu ministerstva hospodářství a práce Freistaat Sachsen (Svobodný stát Sasko) ve prospěch malých a středních
podniků, jehož cílem je zlepšení výkonnosti podniků (dále jen „program“), který byl poprvé přijat v roce 1992, Freistaat Sachsen
na žádost poskytuje členům svobodných povolání, jakož i malým a středním podnikům průmyslového či obchodního charakteru, jejichž
sídlo nebo jedna z provozoven se nachází na jeho území, nevratné dotace na projekty, které podporují rozvoj hospodářství.
Program byl poprvé oznámen Komisi podle čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES (nyní čl. 88 odst. 3 ES) dopisem Stálého zastoupení Spolkové
republiky Německo ze dne 3. července 1992. Byl schválen dopisem Komise ze dne 30. září 1992.
15     Platnost programu byla několikrát prodloužena, přičemž každé prodloužení bylo spojeno se změnou a aktualizací programu. Provedené
změny byly oznámeny při uplynutí každého období platnosti v souladu se sdělením o zrychleném schvalování. Následné oznámení
ze dne 26. února 1996 bylo tak Komisí schváleno dopisem ze dne 3. dubna 1996 a oznámení ze dne 6. října 1998 dopisem ze dne
12. listopadu 1998. Podpora oznámená dne 6. října 1998 a schválená dne 12. listopadu 1998 skončila dne 31. prosince 2000 (Úřední
věstník Freistaat Sachsen ze dne 8. dubna 1999, č. 14, s. 289).
16     Dopisem ze dne 29. prosince 2000, došlým Komisi dne 3. ledna 2001, Spolková republika Německo oznámila na základě čl. 88 odst. 3 ES
šest podprogramů, které jsou součástí nového znění programu. Oznámení mělo za cíl získat nové prodloužení platnosti programu
na období pěti let, ode dne 1. ledna 2001 do 31. prosince 2005. Oznámení bylo učiněno prostřednictvím formuláře Komise pro
zrychlené řízení podle vzoru dřívějších oznámení.
17     Dne 12. ledna 2001 přijala Komise nařízení o výjimce pro MSP, které bylo projednáváno ve fázi návrhu poradním výborem pro
státní podpory, složeným ze zástupců členských států a zřízeným podle článku 7 zmocňovacího nařízení. Podle svého článku 10
vstoupilo nařízení o výjimce pro MSP v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku, a to dne 2. února 2001, tedy
dva dny po uplynutí lhůty 20 pracovních dnů stanovené ve sdělení o zrychleném schvalování.
18     V dopisu ze dne 5. února 2001 Komise uvedla, že nemohla schválit režim podpor v rámci zrychleného schvalování. Komise požádala
Spolkovou republiku Německo, aby uvedla, „zda podporované činnosti ,soft aid‘ [jsou] slučitelné s [nařízením o výjimce pro
MSP], a sice zda objem podpory stanovený v dotčeném oznámení [může] být snížen na objem stanovený nařízením o výjimce […]“
a upřesnila, že „[v] případě, že to [není] možné, [je] nutné přesné odůvodnění (nezbytnost a slučitelnost z hlediska hospodářské
politiky)“.
19     V dopise ze dne 12. března 2001 Spolková republika Německo uvedla své vyjádření, v němž vyložila svoji analýzu, která podle
ní odůvodňovala schválení režimu podpor. Spolková republika Německo se znovu obrátila na Komisi dopisem ze dne 13. března
2001.
20     Dopisem ze dne 1. června 2001 se ministerstvo hospodářství a práce Freistaat Sachsen zúčastnilo řízení tím, že předalo Komisi
vyjádření na podporu argumentů dovolávaných Spolkovou republikou Německo během řízení o oznámení.
21     Dne 14. června 2001 se v Berlíně setkali zástupci Spolkové republiky Německo a Komise.
22     Sdělením ze dne 2. srpna 2001, založeném na čl. 9 odst. 1 nařízení o výjimce pro MSP, Spolková republika Německo informovala
Komisi o svém rozhodnutí provést šest podprogramů, které představují oznámený režim podpor, do 31. prosince 2008 nebo do dne
přijetí rozhodnutí schvalujícího záměr podpor, tak jak byl oznámen, v mezích jejich slučitelnosti s ustanoveními nařízení
o výjimce pro MSP.
23     Dne 5. září 2001 zaslala Komise Spolkové republice Německo novou žádost o informace, jejímž cílem bylo zjistit, zda Spolková
republika Německo trvala na původním oznámení. Dopisem ze dne 9. října 2001 Spolková republika Německo na tuto žádost odpověděla
kladně.
24     Dopisem ze dne 16. listopadu 2001 Komise informovala Spolkovou republiku Německo o tom, že opatření „prodejní seskupení“,
které bylo předmětem jiného řízení CP 92/01 – Německo, bylo spojeno s řízením (C 89/01) o dotčeném režimu podpor, jakožto
součást čtvrtého podprogramu nazvaného „spolupráce“.
25     Dopisem ze dne 11. prosince 2001 Komise oznámila Spolkové republice Německo své rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 ES
(dále jen „rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení“) ve vztahu k podprogramům „coaching“, „účast na veletrzích
a výstavách“, „spolupráce“ a „podpora designu“ (dále jen „dotčený režim podpor“). Komise naproti tomu nevznesla žádnou námitku
vůči podprogramům „poradenství v oblasti vnějšího obchodu“ a „řízení životního prostředí“.
26     V rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení Komise připomenula Spolkové republice Německo odkladný účinek čl. 88
odst. 3 ES a zdůraznila, že jednotlivé podpory, které splňují všechny podmínky nařízení o výjimce pro MSP, jsou slučitelné
se společným trhem podle čl. 3 odst. 1 zmíněného nařízení.
27     Dopisem ze dne 21. ledna 2002 se Spolková republika Německo vyjádřila k zahájení řízení. Poté se konala dvě další setkání
mezi zástupci Spolkové republiky Německo a Komise, a to dne 19. února 2002 v Bruselu a dne 10. června 2002 v Berlíně.
28     Dne 7. února 2002 bylo rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení zveřejněno v Úředním věstníku (Úř. věst. C 34,
s. 2). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby podaly připomínky k dotčenému režimu podpor. Neobdržela žádné připomínky.
2.
Napadené rozhodnutí
29     Dne 24. září 2002 Komise přijala rozhodnutí 2003/226/ES o režimu podpor zamýšleném Německem – „Program ve prospěch malých
a středních podniků – Zlepšení výkonnosti saských podniků“ – Podprogramy 1 (coaching), 4 (účast na veletrzích a výstavách),
5 (spolupráce) a 7 (podpora designu) (Úř. věst. 2003, L 91, s. 13, dále jen „napadené rozhodnutí“).
30     Výrok napadeného rozhodnutí zní takto:
„Článek 1
Čtyři podprogramy ,coaching‘, ,účast na veletrzích a výstavách‘, ,spolupráce‘, a ,podpora designu‘ programu ve prospěch malých
a středních podniků – Zlepšení výkonnosti […] podniků, představují státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 […] ES.
Článek 2
V rozsahu, v němž se na čtyři podprogramy uvedené v článku 1 vztahuje působnost nařízení […] č. 70/2001 a v němž nepřekračují
míry podpor stanovené ve zmíněném nařízení, mohou být považovány za slučitelné se společným trhem podle čl. 87 odst. 3 písm. c)
[…] ES.
V rozsahu, v němž čtyři podprogramy předpokládají podpory, na které se nevztahuje působnost nařízení […] č. 70/2001 a v němž
překračují míry podpor stanovené ve zmíněném nařízení, nejsou slučitelné se společným trhem.
Článek 3
V rozsahu, v němž podprogram ,spolupráce‘ uvedený v článku 1 předpokládá podpory na provoz, je neslučitelný se společným trhem.
Článek 4
Německo může provádět čtyři podprogramy uvedené v článku 1 až poté, co je uvede do souladu s tímto rozhodnutím.
Článek 5
Německo sdělí Komisi do dvou měsíců následujících po oznámení tohoto rozhodnutí opatření, která přijalo k tomu, aby vyhovělo
rozhodnutí.
Článek 6
Toto rozhodnutí je určeno Spolkové republice Německo.“

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
31     Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 4. prosince 2002 podal žalobce projednávanou žalobu.
32     Na základě zprávy soudce zpravodaje Soud (pátý rozšířený senát) rozhodl jednak přijmout organizační procesní opatření tím,
že vyzval účastníky řízení, aby písemně odpověděli na otázky a předložili dokumenty, a jednak zahájit ústní část řízení. Účastníci
řízení vyhověli žádosti Soudu ve stanovené lhůtě.
33     Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Soudem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 21. března 2006.
34     Žalobce navrhuje, aby Soud:
–       zrušil čl. 2 druhý pododstavec a články 3 a 4 napadeného rozhodnutí;
–       uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
35     Komise navrhuje, aby Soud:
–       zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
–       uložil žalobci náhradu nákladů řízení.

Právní otázky
36     Žalobce se na podporu své žaloby dovolává pěti žalobních důvodů. První vychází z formální protiprávnosti napadeného rozhodnutí,
která plyne z toho, že Komise nepoužila na dotčený režim podpor zrychlené schvalování. Druhý žalobní důvod vychází z hmotněprávní
protiprávnosti napadeného rozhodnutí vyplývající ze skutečnosti, že nařízení o výjimce pro MSP nebylo v projednávaném případě
použitelné. Třetí žalobní důvod vychází z toho, že dotčený režim podpor mohl být schválen na základě pokynů Společenství ke
státní podpoře malým a středním podnikům (Úř. věst . 1996, C 213, s. 4, dále jen „pokyny Společenství MSP z roku 1996“). Čtvrtý
žalobní důvod vychází z toho, že Komise nevykonala svoji posuzovací pravomoc při přezkumu dotčeného režimu podpor, jakož i z toho,
že porušila povinnost odůvodnění, která z toho vyplývá. Pátý žalobní důvod vychází z toho, že Komise neprokázala, že hospodářská
soutěž byla skutečně nebo potenciálně narušena dotčeným režimem podpor, jakož i z porušení povinnosti odůvodnění, které z toho
vyplývá.
1.
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z formální protiprávnosti napadeného rozhodnutí, která plyne z toho, že Komise nepoužila
zrychlené schvalování

Argumenty účastníků řízení
37     Žalobce zaprvé uplatňuje, že Spolková republika Německo oznámila režim podpor v souladu se sdělením o zrychleném schvalování
a Komise namísto toho, aby splnila povinnost, která jí přísluší, vyjádřit se ve lhůtě 20 pracovních dnů, čekala až nařízení
o výjimce pro MSP vstoupí v platnost, aby se vyjádřila.
38     Jako odpověď na argument Komise, podle něhož sdělení o zrychleném schvalování z roku 1992 není závazné, jelikož nebylo přijato
v souladu s ustanoveními procesního nařízení týkajícího se státních podpor, žalobce uplatňuje, že zmíněné nařízení vstoupilo
v platnost sedm let po přijetí výše zmíněného sdělení, a toto sdělení nemůže být tedy posouzeno ve světle uvedeného nařízení.
Kromě toho i když procesní nařízení týkající se státních podpor bylo přijato po přijetí sdělení o zrychleném schvalování a neobsahuje
žádné ustanovení, které se k němu vztahuje, Komise od doby, kdy vstoupilo zmíněné nařízení v platnost, pravidelně používá
toto řízení ve své praxi.
39     Zadruhé, žalobce zpochybňuje závěr Komise uvedený v napadeném rozhodnutí, podle něhož zrychlené schvalování nebylo použitelné,
jelikož dotčený režim podpor nebyl „stávajícím režimem“. Bod 2 sdělení o zrychleném schvalování stanoví zejména, že toto řízení
je použitelné v případě úpravy stávajících režimů schválených Komisí, pokud se úprava týká „prodloužení lhůty s navýšením
použitelného rozpočtu až do výše 20 % původní částky“, nebo nese-li s sebou „zpřísnění prováděcích kritérií režimu“.
40     Přitom nejenže byly zpřísněny prováděcí podmínky dotčeného režimu podpor oproti předchozím opatřením, ale Komise již dvakrát
program schválila. Podle žalobce nepatrná úprava obsahu režimu podpor, která jde nad rámec pouhého prodloužení lhůty a navýšení
rozpočtu, sama o sobě nebrání použití zrychleného schvalování, jak Komise ostatně až do té doby připouštěla, když v rámci
tohoto řízení schválila v roce 1996 a 1998 programy prodlužující platnost původního programu oznámeného v roce 1992. Tato
okolnost měla sama o sobě zabránit Komisi, aby odepřela použití zrychleného schvalování, na základě zásady, podle níž je zakázáno
si protiřečit k újmě jiné osoby.
41     Zatřetí, žalobce uplatňuje, že i kdyby dotčený režim podpor měl být považován za nový režim, Komise jej měla přezkoumat a rozhodnout
zrychleným schvalováním ve lhůtě 20 dnů, jelikož tato lhůta se použije jak na stávající režimy, tak na nové režimy. Žalobce
se krom toho domnívá, v rozporu s názorem Komise, že dotčený režim podpor nezahrnuje žádnou podporu vývozů.
42     Začtvrté, žalobce tvrdí, že i kdyby dotčený režim podpor zahrnoval podpory vývozů, Komise mohla přezkoumat tuto část režimu
mimo rámec zrychleného schvalování, zatímco zbytek režimu, o němž měla na první pohled za to, že je slučitelný se společným
trhem, měla přezkoumat a schválit podle zmíněného řízení.
43     Komise nejprve uplatňuje, že sdělení o zrychleném schvalování neuděluje žádné právo na to, aby rozhodla ve lhůtě 20 pracovních
dnů. Tato lhůta je použitelná pouze na příznivá rozhodnutí v určitých jednoduchých případech, které splňují požadované podmínky.
44     Dále Komise tvrdí, že dodržení sdělení o zrychleném schvalování nemůže být předmětem žaloby, vzhledem k tomu, že bylo přijato
před vstupem procesního nařízení týkajícího se státních podpor v platnost, v němž byla otázka použitelných lhůt definitivně
upravena. Předmět žádosti o použití zrychleného schvalování byl zrušen procesním nařízením týkajícím se státních podpor, jelikož
článek 4 tohoto nařízení stanoví pravidlo v oblasti lhůt a nestanoví zachování tohoto řízení. Přitom na základě zásady, podle
níž pozdější norma stejného nebo vyššího stupně ruší či odstraňuje dřívější ustanovení, která jsou s ní v rozporu a upravují
stejné skutečnosti a mají stejný cíl, zrychlené schvalování se stalo „obsoletním“, a nemůže být tedy závazné. I když Komise
nadále
de facto
dodržuje pokyny nebo jiná sdělení, které nejsou již platné nebo se staly „obsoletními“, nemůže být jimi vázána.
45     Konečně, Komise popírá argumenty žalobce, podle nichž dotčený režim podpor splňuje podmínky vyžadované sdělením o zrychleném
schvalování pro to, aby mohl být schválen v tomto řízení.

Závěry Soudu
46     Sdělení o zrychleném schvalování stanoví ve svém druhém pododstavci, že Komise nebude mít v zásadě námitky proti novým nebo
upraveným stávajícím režimům podpory oznámeným podle čl. 88 odst. 3 ES a splňujícím určitá kritéria stanovená v uvedeném sdělení,
a ve svém posledním pododstavci, že Komise rozhodne o oznámeních ve lhůtě 20 pracovních dnů.
47     V napadeném rozhodnutí Komise uvedla v bodě 54 odůvodnění, že v rozporu s tím, co tvrdí Spolková republika Německo, dotčený
režim podpor neměl být posuzován v rámci zrychleného schvalování, jelikož procesními ustanoveními použitelnými v projednávaném
případě byla ustanovení procesního nařízení týkajícího se státních podpor.
48     Je třeba nejprve podotknout, že tím, že Komise uvádí, že byla použitelná ustanovení procesního nařízení týkajícího se státních
podpor, a nikoliv ustanovení sdělení o zrychleném schvalování, implicitně uplatňuje, že zmíněné sdělení se stalo bezpředmětným
ode dne vstupu v platnost procesního nařízení týkajícího se státních podpor. Tento postoj je výslovně uvedený v jejích písemnostech,
v nichž tvrdí zejména, že zmíněné sdělení se stalo „obsoletním“ z důvodu jeho neslučitelnosti s procesním nařízením týkajícím
se státních podpor proto, že článek 4 tohoto nařízení stanoví pravidlo v oblasti lhůt a nestanoví zachování zrychleného schvalování.
49     Dále, Komise se nicméně v bodě 1 bodu 54 odůvodnění napadeného rozhodnutí nesnaží prokázat, že sdělení o zrychleném schvalování
se stalo „obsoletním“, ale má snahu prokázat, že nebylo použitelné, protože kritéria, která stanoví, nebyla v projednávaném
případě splněna.
50     Konečně, ze spisu vyplývá, že Komise nezpochybňuje tvrzení žalobce, podle něhož pokračovala v používání zrychleného schvalování
poté, co procesní nařízení týkající se státních podpor vstoupilo v platnost, ale omezuje se na zdůraznění, že nebyla vázána
sděleními nebo pokyny, které již nejsou v platnosti, i když je nadále
de facto
dodržuje.
51     Pokud jde zaprvé o otázku, zda přijetí procesního nařízení týkajícího se státních podpor učinilo sdělení o zrychleném schvalování
„obsoletním“, je namístě uvést, že kromě skutečnosti, že toto nařízení neobsahuje žádný údaj v tomto ohledu, až 30. dubna
2004, a sice pět let po jeho vstupu v platnost, bylo v Úředním věstníku zveřejněno sdělení o obsoletním charakteru určitých
předpisů týkajících se politiky v oblasti státních podpor (Úř. věst . 2004, C 115, s. 1, dále jen „sdělení o obsoletních předpisech“),
které zahrnulo mezi mnohé tyto předpisy sdělení o zrychleném schvalování. Ve třetím pododstavci tohoto sdělení je totiž uvedeno,
že „ode dne zveřejnění tohoto sdělení v
Úředním věstníku Evropské unie
[Komise] již nebude používat v žádné oblasti následující předpisy, bez ohledu na jejich právní kategorii: […] 13) [sdělení
o zrychleném schvalování]“.
52     Je třeba rovněž uvést, že sdělení o obsoletních předpisech upřesňuje ve svém druhém pododstavci, že několik předpisů týkajících
se otázek řízení v oblasti státních podpor se stalo obsoletními, „včetně zrychlených oznámení“ poté, co bylo na základě článku
27 procesního nařízení týkajícího se státních podpor přijato nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým
se provádí nařízení č. 659/1999 (Úř. věst. L 140, s. 1; Zvl. vyd. 08/04, s. 3, dále jen „prováděcí nařízení k procesnímu nařízení
týkajícímu se státních podpor“). Sdělení o zrychleném schvalování se podle samotného odůvodnění sdělení o obsoletních předpisech
stalo „obsoletním“ pouze z důvodu přijetí prováděcího nařízení k procesnímu nařízení týkajícího se státních podpor a až po
přijetí tohoto nařízení. Tato okolnost se vysvětluje tím, že posledně uvedené nařízení ve svém článku 4 stanoví zjednodušený
oznamovací postup pro určité změny stávající podpory, postup, který v zásadě přebírá stejná kritéria, jako jsou kritéria uvedená
v bodě 2 sdělení o zrychleném schvalování (zvýšení rozpočtu již povoleného režimu přesahující 20 %, prodloužení zmíněného
režimu se zvýšením rozpočtu nebo bez něj a zpřísnění kritérií pro uplatnění povoleného režimu podpor) a stanoví také kratší
lhůtu, než je lhůta uvedená v článku 4 procesního nařízení týkajícího se státních podpor, v daném případě lhůtu jednoho měsíce,
v níž se má Komise snažit rozhodnout v rámci zmíněného postupu.
53     Krom toho a v rozporu s tím, co tvrdila Komise ve svých písemnostech, nelze zjistit žádnou neslučitelnost mezi procesním nařízením
týkajícím se státních podpor, které stanoví v souladu s judikaturou vycházející z rozsudku Soudního dvora ze dne 11. prosince
1973, Lorenz (120/73, Recueil, s. 1471, bod 4) maximální lhůtu dvou měsíců pro fázi předběžného přezkoumání podpor oznámených
v rámci obecně použitelného běžného postupu oznamování, a sdělením o zrychleném schvalování, které stanoví lhůtu 20 dnů pouze
v rámci zjednodušeného oznamovacího postupu týkajícího se zvláštních případů.
54     Je tedy nutno konstatovat, že až ode dne 30. dubna 2004, dne zveřejnění sdělení o obsoletních předpisech a prováděcího nařízení
k procesnímu nařízení týkajícímu se státních podpor, se sdělení o zrychleném schvalování již dále nepoužívá.
55     Za těchto podmínek je dále třeba přezkoumat, zda Komise mohla právem mít v bodě 54 odůvodnění napadeného rozhodnutí za to,
že sdělení o zrychleném schvalování nebylo v projednávaném případě použitelné, jelikož sporný režim podpor není novým režimem
ani úpravou stávajícího režimu ve smyslu zmíněného sdělení.
56     Zaprvé, jak Soud již rozhodl, ze znění druhého a posledního pododstavce sdělení o zrychleném schvalování vyplývá, že i v případě,
kdy záměr režimu podpor splňuje všechny podmínky, na které je vázán nárok na lhůtu dvaceti pracovních dnů, je to pouze „v
zásadě“, že se Komise zavazuje nevznášet námitky po této lhůtě, zachovávajíc si tak plnou pravomoc „vyjádřit se“, to znamená
případně přijmout rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení a na konci tohoto řízení přijmout kladné, podmínečné
nebo záporné konečné rozhodnutí (rozsudek Soudu ze dne 15. června 2005, Regione autonoma della Sardegna v. Komise, T‑171/02, Sb. rozh. s. II‑2123, bod 34).
57     Zadruhé, je třeba uvést, že kritéria, která musí splňovat oznámené režimy podpor pro to, aby Komise nevznesla v zásadě námitky
ohledně nich ve lhůtě 20 pracovních dnů, musejí být vyložena restriktivně, jelikož zrychlené schvalování má výjimečný charakter
oproti běžnému přezkumu oznámení.
58     Je rovněž namístě připomenout, že v souladu s bodem 2 zmíněného sdělení může úprava stávajícího režimu připuštěná pro použití
zrychleného schvalování vést buď k prodloužení lhůty bez navýšení rozpočtových zdrojů nebo k navýšení použitelného rozpočtu
až do výše 20 % původní částky, avšak bez prodloužení lhůty nebo k prodloužení lhůty s navýšením rozpočtu až do výše 20 %
původní částky a nebo konečně k zpřísnění prováděcích kritérií režimu. Z toho vyplývá, že jakákoliv jiná úprava stávajícího
režimu podpor, zejména úprava, která má za účinek zmírnění podmínek poskytování podpor nebo zvýšení míry těchto podpor, vylučuje,
aby její oznámení mohlo být předmětem zrychleného schvalování.
59     V projednávaném případě je namístě konstatovat, že dne 29. prosince 2000 dotčený režim podpor byl oznámen Komisi na základě
čl. 88 odst. 3 ES a v souladu se zrychleným schvalováním jakožto „úprava a prodloužení“ režimu podpor již schváleného, který
byl ještě platný, ale jehož platnost měla vypršet dne 31. prosince 2000. Je tedy nesporné, že Spolková republika Německo zamýšlela
využít zrychleného schvalování.
60     Přitom pokud jde na jedné straně o podprogram „coaching“ a zvláště o nové podniky, maximální částka denní podpory v absolutní
hodnotě byla zvýšena na 500 eur, zatímco tato podpora činila 800 německých marek (409,03 eur) v již schváleném režimu.
61     Co se týče na druhé straně podprogramů „účast na veletrzích a výstavách“, „spolupráce“ a „podpora designu“ a zvláště určitých
zvláštních záměrů, zejména těch, které jsou prováděny v zónách definovaných jako „zóny čelící zvláštním problémům“, byla maximální
míra podpory stanovená dotčeným režimem podpor zvýšena oproti maximální míře podpory, kterou se vyznačoval již schválený režim
podpor.
62     Pokud jde o podprogram „účast na veletrzích a výstavách“ maximální sazba podpory byla zvýšena z 50 % v již schváleném režimu
podpor na 60 % v dotčeném režimu podpor malým podnikům nacházejícím se v zónách čelících zvláštním problémům.
63     Co se týče podprogramu „spolupráce“, i když obecně použitelná maximální sazba podpory byla snížena ze 70 % na 65 %, maximální
sazby zamýšlených podpor byly zvýšeny na 80 % pro financování studií proveditelnosti a záměrů prováděných v rámci iniciativy
Společenství Interreg III, které se týkají nejméně pěti malých a středních podniků, jakož i pro záměry prováděné malými podniky.
64     Konečně, pokud jde o podprogram „podpora designu“, maximální sazba podpory byla zvýšena z 50 % v již schváleném režimu podpor
na 70 % v dotčeném režimu podpor malým podnikům nacházejícím se v zónách čelících zvláštním problémům.
65     Z výše uvedeného vyplývá, že úpravy stávajícího režimu podpor šly nad rámec úprav, které umožňují projednání oznámení podle
zrychleného schvalování. Každý z podprogramů tvořících dotčený režim podpor se totiž vyznačuje navýšením, alespoň pokud jde
o některé příjemce, maximální sazby zamýšlené podpory. Přitom jak vyplývá z bodu 58 výše, sdělení o zrychleném schvalování
připouští tento postup pouze tehdy, pokud dotčené úpravy obsahují buď prodloužení lhůty režimu podpor nebo navýšení dotčeného
celkového rozpočtu až do výše 20 % s prodloužením nebo bez něj nebo zpřísnění prováděcích kritérií. V projednávaném případě
jsou tedy provedené úpravy, zejména prostřednictvím zvýšení míry podpory, vyloučeny z použití zmíněného postupu, jelikož představují
zmírnění dotčeného režimu podpor.
66     Pokud jde o argument žalobce, podle něhož i kdyby režim podpor měl být považován za nový režim, Komise měla přesto provést
svůj přezkum v rámci zrychleného schvalování, je namístě konstatovat, že podpora obsažená v podprogramu „spolupráce“ se týká
zřízení, nejméně třemi malými a středními podniky, prodejního seskupení za účelem společného hledání odbytišť v zahraničí
(gemeinsamen Erschliessung ausländischer Märkte). Přitom v bodě 1 posledním pododstavci sdělení o zrychleném schvalování je
uvedeno, že „z tohoto postupu jsou vyloučeny veškeré podpory vývozů v rámci vnitřního trhu Společenství nebo provozní podpory“.
67     Komise se tudíž správně mohla domnívat, jak to uvedla v bodě 1 bodu 54 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že dotčený režim
stanovil podporu vývozů v rámci vnitřního trhu Společenství a že nemohl být předmětem zrychleného schvalování, neboť z tohoto
důvodu nemohl být považován za nový režim podpor.
68     V tomto ohledu je třeba dodat, že i kdyby z podrobné analýzy vyplývalo, že dotčené opatření nepředstavovalo „podporu vývozu
v rámci vnitřního trhu Společenství“, Komise by přesto byla oprávněna nepoužít zrychlené schvalování, jelikož by
prima
facie
mohly v tomto ohledu existovat pochybnosti. Jak totiž Komise tvrdí ve svých písemnostech, tento postup má za cíl umožnit
zrychlené schválení režimů podpor, které nevznáší pochybnosti ohledně své slučitelnosti s pravidly použitelnými v oblasti
státních podpor, a jež tedy
prima
facie
mohou být kladně posouzeny. To platí tím spíše, že, jak bylo připomenuto v bodě 56 výše, se Komise pouze „v zásadě“ zavazuje
nevznášet námitky po lhůtě 20 pracovních dnů.
69     Co se týče argumentu žalobce, podle něhož měla-li Komise za to, že oznámený režim podpor obsahoval podpory vývozů, mohla být
dotčená opatření oddělena od zbylé části režimu podpor, která mohla být předmětem zrychleného schvalování, musí být odmítnut.
Nejenže totiž sdělení o zrychleném schvalování neupravuje možnost takovéhoto částečného schválení, ale rovněž z výše uvedeného
vyplývá, že s přihlédnutím k povaze provedených úprav nebyly podmínky vyžadované pro uplatnění zrychleného schvalování splněny.
70     Je tedy namístě dospět k závěru, že Komise právem měla v bodě 54 odůvodnění napadeného rozhodnutí za to, že oznámení dotčeného
režimu podpor nemohlo být předmětem zrychleného schvalování z důvodu, že oznámený režim podpor nebyl novým režimem ani úpravou
stávajícího režimu ve smyslu zmíněného sdělení.
71     První žalobní důvod musí být tedy zamítnut.
2.
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z hmotněprávní protiprávnosti napadeného rozhodnutí vyplývající z nepoužitelnosti nařízení
o výjimce pro MSP

Argumenty účastníků řízení
72     Žalobce zaprvé uplatňuje, že napadené rozhodnutí je protiprávní protože Komise měla přezkoumat dotčený režim podpor podle práva
platného v okamžiku, kdy obdržela oznámení, tj. podle pokynů Společenství MSP z roku 1996, použitelných dne 3. ledna 2001,
a nikoliv podle nařízení o výjimce pro MSP, které vstoupilo v platnost dne 2. února 2001. Napadené rozhodnutí tedy nemá právní
základ, což stačí k odůvodnění jeho zrušení. Kromě toho analýza Komise obsažená v bodě 55 odůvodnění napadeného rozhodnutí,
založená na neexistenci přechodných opatření a na zrušení pokynů Společenství MPS z roku 1996 ke dni vstupu nařízení o výjimce
pro MSP v platnost, vede k nahrazení podmínek posouzení a v projednávaném případě k jejich zpřísnění v průběhu řízení, což
je protiprávní.
73     Judikatura dovolávaná Komisí na podporu argumentu, podle něhož byla povinna použít nařízení o výjimce pro MSP s ohledem na
skutečnost, že nové pravidlo musí být okamžitě použito na budoucí účinky situace, která vznikla za platnosti dřívějšího pravidla
(rozsudek Soudního dvora ze dne 29. ledna 2002, Pokrzeptowicz-Meyer, C‑162/00, Recueil, s. I‑1049, body 49 až 55), není relevantní. V projednávaném případě se nejedná o budoucí účinky určitých opatření,
ale o kritérium posouzení použitelné v jasně vymezené lhůtě. Komise se tedy nemůže dovolávat skutečnosti, že podpora bude
mít účinky po vstupu nařízení o výjimce pro MSP v platnost, což v projednávaném případě platí pro všechny ostatní stávající
a schválené podpory.
74     Zadruhé, žalobce uvádí, že zásada, podle níž se režim podpor řídí právními předpisy platnými v okamžiku oznámení, odpovídá
rozhodovací praxi Komise, která sama používá toto kritérium, jak vyplývá z bodu 6.1 pokynů k vnitrostátní regionální podpoře,
z bodů 98 a 100 pokynů Společenství o státní podpoře na záchranu a restrukturalizaci podniků v nesnázích (Úř. věst. 1999,
C 288, s. 2), z bodu 2.6 pokynů Společenství o státní podpoře v automobilovém odvětví (Úř. věst. 1997, C 279, s. 1) a z bodů 39 a následujících pokynů pro více odvětví k regionální podpoře pro velké investiční projekty (Úř. věst. 2002, C 70, s. 8).
75     Komise v důsledku toho nemůže implicitně změnit výše uvedenou zásadu prostřednictvím individuálního rozhodnutí, jak Soudní
dvůr jasně stanovil ve svém rozsudku ze dne 24. března 1993, CIRFS a další v. Komise (C‑313/90, Recueil, s. I‑1125, bod 44). Právě toto však Komise učinila v projednávaném případě, když se odchýlila také od judikatury,
podle níž je právně vázána svou správní praxí (výše uvedený rozsudek CIRFS a další v. Komise, body 34 a 36; rozsudek Soudu
ze dne 12. prosince 1996, AIUFFASS a AKT v. Komise, T‑380/94, Recueil, s. II‑2169, bod 57), což znamená, že napadené rozhodnutí musí být přezkoumáno ve světle pravidel, která si stanovil
orgán (rozsudek Soudu ze dne 5. listopadu 1997, Ducros v. Komise, T‑149/95, Recueil, s. II‑2031, bod 61). Z toho vyplývá, že Komise nemůže pro zpochybnění zásady, podle níž podpory musejí být posouzeny
podle kritérií použitelných v okamžiku oznámení, tvrdit, že příklady uvedené v bodě 74 výše se týkají případů, v nichž zákonodárce
výslovně definoval pravidlo odchylující se od pravidla zakotveného judikaturou. Kromě skutečnosti, že samotná Komise je zákonodárcem,
taková argumentace totiž umožňuje zbavit se veškeré povinnosti zaručit kontinuitu své rozhodovací praxe.
76     Argument Komise, podle něhož měla povinnost použít nařízení o výjimce pro MSP z důvodu, že přezkoumala několik programů podpor
oznámených předtím, než zmíněné nařízení vstoupilo v platnost, podle tohoto nařízení, také není relevantní, a to tím spíše,
že se jednalo v zásadě o případy týkající se podpor vzdělávání a podpor investic. Kromě toho podpory, které oznámily členské
státy před vstupem nařízení o výjimce pro MSP v platnost a jež byly v souladu s tímto nařízením, mohly být samozřejmě také
schváleny na základě tohoto předpisu.
77     Žalobce krom toho uplatňuje, že pouze přezkum režimu podpor podle práva platného v okamžiku oznámení umožňuje členským státům
spolehlivě posoudit otázku jeho slučitelnosti se společným trhem. Přístup Komise by naopak nutil členské státy k tomu, aby
vymezily provedení podpory v závislosti na nejistém budoucím vývoji práva, což je neslučitelné se zásadami právní jistoty
a ochrany legitimního očekávání. Členské státy nemohou předem znát datum vstupu nařízení a pokynů Společenství, které jsou
ještě projednávány, v platnost a jejich obsah. Výzva k podání připomínek k návrhu nařízení o výjimce pro MSP byla zveřejněna
téměř dva roky před jeho vstupem v platnost, což prokazuje, že nebylo možné předvídat datum vstupu nového nařízení v platnost,
nebo dokonce, zda vůbec vstoupí v platnost.
78     Zatřetí, přístup Komise by vedl k absurdním výsledkům. Podle ustálené judikatury tak Komise má právo vyžadovat navrácení podpory
poskytnuté přes zákaz jejího provádění pouze tehdy, pokud je režim podpor neslučitelný také se samotnou podstatou společného
trhu (rozsudek Soudního dvora ze dne 14. února 1990, Francie v. Komise, C‑301/87, Recueil, s. I‑307, body 20 a následující). Slučitelnost se společným trhem musí být posouzena v okamžiku provádění režimu,
které je protiprávní z důvodu nedodržení procesních náležitostí, což Komise mimoto výslovně uvedla v bodě 82 pokynů Společenství
o státní podpoře na ochranu životního prostředí (Úř. věst. 2001, C 37, s. 3, dále jen „pokyny Společenství o státní podpoře na ochranu životního prostředí“). Podle žalobce z toho vyplývá, že pokud
by provedl dotčený režim podpor místo toho, aby ho Komisi oznámil v souladu s právem Společenství, byly by použitelné pokyny
Společenství MSP z roku 1996. Je mu tedy bráněno provádět zmíněný režim, protože dodržel právo.
79     Začtvrté, žalobce rovněž uplatňuje, že původní oznámení bylo úplné. Komise nemůže důvodně tvrdit, že nařízení o výjimce pro
MSP bylo použitelné z toho důvodu, že informace, které požadovala, jí byly předloženy až poté, co zmíněné nařízení vstoupilo
v platnost, jelikož oznámení nemůže být považováno za neúplné jen proto, že Komise vyžaduje dodatečné informace. Otázka, zda
oznámení je úplné, není vůbec předmětem volného uvážení Komise, protože v opačném případě by Komise mohla svévolně a neomezeně
prodloužit dobu přezkumu.
80     Žalobce připomíná, že podle judikatury Soudního dvora je oznámení úplné, obsahuje-li od začátku nebo na základě odpovědí členského
státu na otázky Komise informace, které jsou nezbytné k tomu, aby si Komise mohla vytvořit první názor na slučitelnost podpory
se Smlouvou (rozsudky Soudního dvora Lorenz, bod 53 výše, a ze dne 15. února 2001, Rakousko v. Komise, C‑99/98, Recueil, s. I‑1101, body 54 a 56). Členský stát může uplatňovat, že oznámení je úplné, i když si zvolil neprovádět podporu,
a tedy nedovolávat se v souladu s čl. 4 odst. 6 a čl. 5 odst. 3 procesního nařízení týkajícího se státních podpor, původně
úplného charakteru oznámení. V tomto ohledu žalobce dodává, že spolupráce členského státu s Komisí v rámci předběžného vyšetřovacího
řízení, nemůže být vykládána jako vzdání se jakýchkoliv pozdějších námitek.
81     Žádosti obsažené v dopisu Komise německým správním orgánům ze dne 5. února 2001 týkající se jednak posouzení slučitelnosti
podpory se společným trhem a jednak otázky, zda dotčený režim podpor může být prostřednictvím úpravy uveden do souladu s nařízením
o výjimce pro MSP, které vstoupilo v platnost pouhé tři dny předtím, svědčí o tom, že Komise si již první názor na dotčený
režim podpor vytvořila, což je v rozporu s tvrzením, podle něhož nemohla přezkoumat oznámení pro nedostatek požadovaných informací.
Komise nemůže tvrdit ani to, že určité aspekty podprogramu „spolupráce“ nebyly výslovně vyloženy v oznámení a že bylo namístě
žádat o informace ohledně nich v rámci řízení CP 92/01 spojeném s tímto řízením o oznámení (viz bod 24 výše). Tyto otázky
se týkají vedlejšího aspektu oznámení, takže odpověď na tyto otázky nebyla pro Komisi nezbytná k tomu, aby si vytvořila svůj
názor.
82     Tím, že Komise jednala tak, jak jednala v projednávaném případě, porušila zásady, na nichž je založena její správní praxe.
Poté, co se znalostí věci nechala Komise uplynout lhůtu k přezkumu 20 pracovních dnů stanovenou v rámci zrychleného schvalování
a poté, co počkala na vstup nařízení o výjimce pro MSP v platnost, se tím, že se obrátila na Spolkovou republiku Německo se
žádostí, snažila vzbudit dojem, že oznámení bylo neúplné. Tento způsob postupu představuje porušení povinnosti přezkoumat
oznámení „ihned po jeho obdržení“ stanovené v čl. 4 odst. 1 procesního nařízení týkajícího se státních podpor.
83     Komise na úvod uplatňuje, že nařízení o výjimce plní dvojí funkci, jednak vyjmout určité podpory z povinnosti oznámení a schvalovacího
postupu Komise a jednak nahradit dřívější pokyny Společenství. Vstupují v platnost v den zvolený Komisí, jsou obecně použitelná
po dobu pěti let a stanoví, že po uplynutí doby jejich platnosti zůstanou režimy podpor vyňaté na základě jejich ustanovení
vyňatými po přechodnou dobu šesti měsíců.
84     Zaprvé, pokud jde o argument žalobce týkající se časové působnosti právních ustanovení, Komise odkazuje na judikaturu Soudního
dvora, podle níž okamžitá použitelnost hmotněprávního pravidla na budoucí účinky situace, která vznikla za platnosti dřívějšího
pravidla, představuje zásadu práva Společenství použitelnou bez omezení (rozsudky Soudního dvora ze dne 10. července 1986,
Licata v. CES, 270/84, Recueil, s. 2305, bod 31; ze dne 2. října 1997, Saldanha a MTS, C‑122/96, Recueil, s. I‑5325, body 12 až 14, a Pokrzeptowicz-Meyer, bod 73 výše, body 49 až 55). Komise byla tedy v projednávaném
případě povinna použít nařízení o výjimce pro MSP, protože, i když k oznámení skutečně došlo za platnosti dřívějších ustanovení,
nic to nemění na tom, že bylo třeba posoudit budoucí účinky oznámených opatření během jejich doby platnosti.
85     Zadruhé, Komise uplatňuje, že všechny příklady uvedené žalobcem z titulu kontinuity její rozhodovací praxe (viz bod 74 výše)
se týkají případů, kdy zákonodárce výslovně stanovil použitelnost právních předpisů platných v okamžiku oznámení (rozsudek
Saldanha a MTS, bod 84 výše, bod 14), zatímco nařízení o výjimce pro MSP neobsahuje v tomto ohledu žádné ustanovení. Krom
toho argument, podle něhož se Komise nemůže odchýlit od své praxe, by měl absurdní důsledek spočívající v tom, že by určité
zavedené praxi byla přiznána vyšší hodnota než závaznému a náležitě zveřejněnému právnímu pravidlu, což by bylo úplným popřením
způsobilosti Komise stanovit pravidla.
86     Podle Komise dotčený režim podpor, záměrně oznámený těsně před skončením platnosti pokynů Společenství MSP z roku 1996 neodpovídal
její nové politice v oblasti podpor ve prospěch MSP. Kromě toho uplatňuje soudržnost své schvalovací praxe tím, že cituje
mnoho příkladů, v nichž režimy podpor oznámené před vstupem nařízení o výjimce pro MSP v platnost byly přezkoumány ve světle
tohoto nařízení. Dodává, že kdyby byl dotčený režim podpor schválen podle pokynů Společenství MSP z roku 1996, zůstal by v platnosti
během celé doby platnosti nařízení o výjimce pro MSP.
87     Zatřetí, pokud jde o argument žalobce, podle něhož by pro něho bylo výhodnější provést program bez oznámení, Komise uplatňuje,
že v takovém případě by musela zahájit formální vyšetřovací řízení a použít právní předpisy platné v den rozhodnutí, a sice
nařízení o výjimce pro MSP, alespoň pro období po jeho vstupu v platnost, s výsledkem, který je znám. Odkaz žalobce na pokyny
Společenství o státní podpoře na ochranu životního prostředí není vůbec relevantní, vzhledem k tomu, že jednak ustanovení
zmíněných pokynů se týká neoznámených podpor, zatímco v projednávaném případě byl režim podpor oznámen, a jednak že Komise,
pokud jde o působnost nařízení o výjimce pro MSP, nemůže být vázána pokyny Společenství o státní podpoře na ochranu životního
prostředí.
88     Začtvrté, pokud jde o argument žalobce, podle něhož oznámení bylo úplné, Komise uplatňuje, že požadované informace byly nezbytné
a že není správné, že Spolková republika Německo nepředložila žádné jiné nové skutečnosti. Ve sdělení připojeném k dopisu
ze dne 12. března 2001 uvedla totiž míry podpor pro část „intenzivní poradenské služby/coaching“, ohledně nichž nebylo v oznámení
nic uvedeno. Kromě toho otázka „zón čelících zvláštním problémům“ byla podrobněji vyložena až ve zmíněném sdělení. Zmíněný
dopis a jeho přílohy, doručené později dne 20. března 2001, mimoto obsahovaly velké množství nových informací týkajících se
skutečností a jejich souvislostí.
89     Podle Komise tak žalobce nerespektuje obsah ustanovení čl. 4 odst. 6 a čl. 5 odst. 3 procesního nařízení týkajícího se státních
podpor, která se odchylují od judikatury vycházející z rozsudku Lorenz, bod 53 výše (bod 4), viz také rozsudek Rakousko v. Komise,
bod 80 výše, bod 29 a stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse předcházející tomuto rozsudku (Recueil, s. I‑1105, body
24 až 28). Z těchto ustanovení totiž vyplývá, že nedodržení lhůt stanovených v článku 4 procesního nařízení týkajícího se
státních podpor není jednoznačně a jednoduše zakázáno, ačkoliv jejich překročení může mít nicméně z pohledu Komise závažné
důsledky.
90     Komise v tomto ohledu dodává, že členský stát musí co nejlépe spolupracovat s Komisí a zároveň má možnost okamžitě bránit
svá práva v případě, že Komise nesplní své povinnosti. V projednávaném případě měla Spolková republika Německo informovat
v řádně odůvodněném prohlášení Komisi, že považuje oznámení za úplné podle čl. 5 odst. 3 procesního nařízení týkajícího se
státních podpor. Následně by Freistaat Sachsen mohl, poté, co by uvědomil Komisi a kdyby tato nereagovala ve lhůtě patnácti
pracovních dnů, provést oznámená opatření podle čl. 4 odst. 6 procesního nařízení týkajícího se státních podpor.
91     Vzhledem k tomu, že Spolková republika Německo nevyužila takové možnosti, kterou jí nabízí procesní nařízení týkající se státních
podpor, vzdala se proto právní ochrany, která je s ní spojená. V každém případě Spolková republika Německo a Freistaat Sachsen
neměly námitky vůči zahájení formálního vyšetřovacího řízení, čímž tak připustily legalitu zmíněného řízení a nezbytnost získat
dodatečné informace (rozsudky Soudního dvora Rakousko v. Komise, bod 80 výše, a ze dne 18. června 2002, Španělsko v. Komise, C‑398/00, Recueil, s. I‑5643).
92     Krom toho s ohledem na ustanovení procesního nařízení týkajícího se státních podpor není důležité, zda informace požadované
v dopisu ze dne 5. února 2001 byly skutečně nezbytné. I kdyby Soud musel odpovědět na tuto otázku záporně, nezpůsobí to neplatnost
napadeného rozhodnutí, neboť Spolková republika Německo měla možnost podat námitky vůči zahájení formálního vyšetřovacího
řízení nebo proti pokračování v něm. Žalobce nemůže uplatňovat a
posteriori
, po skončení formálního vyšetřovacího řízení a po přijetí konečného rozhodnutí, výhrady, které měl uplatnit v dřívějším stádiu
řízení. Z tohoto důvodu je žalobní důvod týkající se úplnosti původního oznámení nepřípustný.

Závěry Soudu
93     Je třeba určit, zda, jak tvrdí žalobce, měla Komise přezkoumat dotčený režim podpor podle pokynů Společenství MSP z roku 1996,
platných v den oznámení, nebo zda Komise byla oprávněna, jak to učinila, přezkoumat zmíněný režim podle nařízení o výjimce
pro MSP, jež vstoupilo v platnost po dni oznámení, neboť bylo třeba posoudit budoucí účinky oznámených opatření během jejich
doby platnosti. Za tímto účelem je tedy namístě prokázat, zda se zmíněné nařízení mělo použít na oznámení nevyřízená v den
jeho vstupu v platnost.
K použitelnosti nařízení o výjimce pro MSP na oznámení nevyřízená v den jeho vstupu v platnost
94     Podle ustálené judikatury platí, že ačkoli o procesních pravidlech se má obecně za to, že se použijí rovněž na právní situace
vzniklé před jejich vstupem v platnost (rozsudek Soudního dvora ze dne 12. listopadu 1981, Salumi a další, 212/80 až 217/80,
Recueil, s. 2735, bod 9, a rozsudek Soudu ze dne 28. ledna 2004, OPTUC v. Komise, T‑142/01 a T‑283/01, Recueil, s. II‑329, bod 60), neplatí to o hmotněprávních pravidlech. Rovněž podle ustálené judikatury platí, že za účelem
zajištění dodržení zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání musejí být totiž hmotněprávní pravidla Společenství
vykládána jako vztahující se na situace vzniklé před jejich vstupem v platnost pouze tehdy, pokud z jejich znění, cíle a struktury
jasně vyplývá, že jim musí být přiznán takový účinek (výše uvedený rozsudek Soudního dvora Salumi a další, bod 9, rozsudky
Soudního dvora ze dne 10. února 1982, Bout, 21/81, Recueil, s. 381, bod 13; ze dne 15. července 1993, GruSa Fleisch, C‑34/92, Recueil, s. I‑4147, bod 22, a ze dne 24. září 2002, Falck a Acciaierie di Bolzano v. Komise, C‑74/00 P a C‑75/00 P, Recueil, s. I‑7869, bod 119; rozsudky Soudu ze dne 19. února 1998, Eyckeler & Malt v. Komise, T‑42/96, Recueil, s. II‑401, bod 55, a ze dne 28. ledna 2004, Euroagri v. Komise, T‑180/01, Recueil, s. II‑369, bod 36).
95     Soudní dvůr, který následoval tento přístup, zdůraznil, že ačkoliv zásada právní jistoty obecně brání tomu, aby počátek časové
působnosti aktu Společenství byl stanoven na den předcházející jeho vyhlášení, ve výjimečných případech tomu může být jinak,
pokud to vyžaduje cíl, jehož má být dosaženo, a pokud je náležitě respektováno legitimní očekávání dotčených osob (rozsudky
Soudního dvora ze dne 25. ledna 1979, Racke, 98/78, Recueil, s. 69, bod 20, a Salumi a další, bod 94 výše, bod 10). Taková
judikatura, jak upřesnil Soudní dvůr, je použitelná také v případě, kdy zpětnou účinnost samotný akt nestanoví výslovně, ale
vyplývá z jeho obsahu (rozsudky Soudního dvora ze dne 11. července 1991, Crispoltoni, C‑368/89, Recueil, s. I‑3695, bod 17; ze dne 29. dubna 2004, Gemeente Leusden a Holin Groep, C‑487/01 a C‑7/02, Recueil, s. I‑5337, bod 59, a ze dne 26. dubna 2005, Goed Wonen, C‑376/02, Sb. rozh. s. I‑3445, bod 33).
96     Komise nicméně tvrdí, že tato judikatura není použitelná v projednávaném případě, vzhledem k tomu, že okamžitá použitelnost
hmotněprávního pravidla na budoucí účinky situace, která vznikla za platnosti dřívějšího pravidla, představuje zásadu práva
Společenství použitelnou bez omezení.
97     Podle ustálené judikatury se totiž nové pravidlo okamžitě použije na budoucí účinky situace, která vznikla za platnosti dřívějšího
pravidla (rozsudky Licata v. CES, bod 84 výše, bod 31; Saldanha a MTS, bod 84 výše, bod 14, a Pokrzeptowicz-Meyer, bod 73
výše, bod 50). V tomto ohledu Soudní dvůr krom toho upřesnil, že působnost zásady ochrany legitimního očekávání nemůže být
natolik rozšířena, aby obecně zabránila použití nového pravidla (rozsudky Soudního dvora ze dne 20. září 1988, Španělsko v. Komise,
203/86, Recueil, s. 4563, bod 19; ze dne 29. června 1999, Butterfly Music, C‑60/98, Recueil, s. I‑3939, bod 25, a Pokrzeptowicz-Meyer, bod 73 výše, bod 55).
98     Je třeba uvést, že z výše zmíněné judikatury vyplývá jednak to, že předpisy Společenství nemají zpětný účinek, výjimečně s výjimkou
případů, kdy z jejich znění nebo struktury jasně vyplývá, že takový byl úmysl zákonodárce, že to vyžaduje cíl, který má být
dosažen, a že legitimní očekávání dotčených osob je řádně respektováno (viz judikatura uvedená výše v bodech 94 a 95). V tomto
případě zpětné použití nové právní úpravy představuje výjimku. Krom toho právní předpisy Společenství se obvykle použijí na
budoucí účinky situace, která vznikla za platnosti dřívější právní úpravy, s výjimkou případu, kdy okamžité použití určitého
pravidla je v rozporu s ochranou legitimního očekávání dotčených osob (viz judikatura uvedená výše v bodu 97). V tomto případě
představuje výjimku nepoužití nové právní úpravy na stávající právní vztah. Judikatura, která se týká tohoto druhého případu,
vůbec nepředpokládá zpětné použití zákona, jelikož předmětná nová právní úprava je použita ode dne jejího vstupu v platnost
na ještě platnou část smlouvy (rozsudky Saldanha a MTS, bod 84 výše, a Pokrzeptowicz-Meyer, bod 73 výše, bod 52), zmocnění
(rozsudek Licata v. CES, bod 84 výše, bod 31) nebo jiného právního vztahu (rozsudek Butterfly Music, bod 97 výše), které nadále
působí účinky, tedy výhradně do budoucna.
99     Ve světle této judikatury je namístě zaprvé zjistit, zda k posouzení slučitelnosti dotčeného režimu podpor provedenému podle
kritérií stanovených nařízením o výjimce pro MSP, jež vstoupilo v platnost po oznámení zmíněného režimu, došlo na základě
zpětného použití zmíněného nařízení, nebo, jak tvrdí Komise, zda se jedná pouze o okamžité použití nové právní úpravy, v projednávaném
případě nařízení o výjimce pro MSP, na budoucí účinky situace, která vznikla za platnosti pokynů Společenství MSP z roku 1996,
ale jež nadále existuje v den vstupu zmíněného nařízení v platnost.
100   V tomto ohledu je třeba uvést, že ve vztahu ke konečnému rozhodnutí Komise, které schvaluje oznámenou podporu nebo ji prohlašuje
za neslučitelnou, je situace, v níž se členský stát a příjemce podpory nacházejí, zjevně nadále existující a přechodná v tom
smyslu, že oznámení nezakládá nárok na schválení. Pokud jde o určení kritérií, podle nichž musí být provedeno posouzení slučitelnosti
této podpory, je nicméně třeba vzít v úvahu okamžik oznámení, s ohledem na význam role tohoto oznámení a jeho právních účinků
v rámci vyšetřovacího řízení ve věci státních podpor.
101   V souladu s čl. 4 odst. 1 procesního nařízení týkajícího se státních podpor přísluší totiž Komisi přezkoumat oznámení „ihned
po jeho obdržení“, tedy podle právní úpravy platné v tento den. Krom toho právě od tohoto okamžiku začíná běžet lhůta dvou
měsíců, před jejímž uplynutím musí být dokončena předběžná fáze vyšetřování a jejíž překročení může mít významné právní důsledky
pro Komisi a dotčený členský stát, jako je možnost členského státu provést oznámenou podporu a změnit ji tak v existující
podporu podle ustanovení čl. 4 odst. 6 procesního nařízení týkajícího se státních podpor.
102   Použít, pro účely posouzení slučitelnosti podpory, kritéria stanovená právní úpravou, která vstoupila v platnost po oznámení
předmětné podpory, zákonitě znamená přiznat této právní úpravě zpětný účinek. V tomto případě je totiž počátek působnosti
nové právní úpravy nutně stanoven na den předcházející jejímu vstupu v platnost, a sice na den obdržení oznámení Komisí. Pokud
by přezkum slučitelnosti podpory mohl být proveden podle právní úpravy, která vstoupila v platnost po oznámení podpory, připustilo
by se tím, že Komise může určit použitelný právní předpis podle okamžiku, který si zvolí k provedení takového přezkumu. Přitom
nejenže je takový postoj stěží slučitelný se skutečností, že čl. 4 odst. 1 procesního nařízení týkajícího se státních podpor
kogentně stanoví, že Komise přezkoumá oznámení „ihned po jeho obdržení“, ale také s požadavky transparentnosti a předvídatelnosti
kritérií, podle nichž Komise posuzuje slučitelnost podpor, které, jak sama Komise zdůraznila v průběhu řízení, představují
důvod existence předpisů, které zveřejňuje v oblasti státních podpor.
103   Změna kritérií posouzení slučitelnosti oznámené podpory v průběhu řízení z důvodu vstupu nové právní úpravy v platnost nemůže
být tedy považována za použití judikatury, podle níž se nové pravidlo okamžitě použije na budoucí účinky situace, která vznikla
za platnosti dřívějšího pravidla. Tato judikatura totiž ukládá použití nového pravidla pouze do budoucna, zatímco v případě
podpory oznámené před jeho vstupem v platnost použití nového pravidla spočívá v jeho zpětném působení v okamžiku oznámení
vzhledem k tomu, že posouzení slučitelnosti se provádí v rámci jednoho přezkumu, i když konečné rozhodnutí představuje akt,
jehož vyhotovení se provádí v několika fázích.
104   Je třeba ostatně poznamenat, že pokud jde o podpory, na něž se vztahuje Smlouva o UO a které byly vyplaceny, aniž by předtím
byly oznámeny, Soudní dvůr rozhodl, že použití pravidel kodexu platného v den, kdy Komise přijímá rozhodnutí ohledně slučitelnosti
podpor, které byly vyplaceny za platnosti dřívějšího kodexu, vedlo ke zpětnému použití právní úpravy Společenství (rozsudek
Falck a Acciaierie di Bolzano v. Komise, bod 94 výše, bod 118). Soudní dvůr měl za to, že žádné ustanovení kodexu platného
v den přijetí rozhodnutí Komise nestanovilo, že může být použit se zpětnou účinností, a ze struktury a cílů následných kodexů
podpor vyplývalo, že byly přijaty na základě potřeb existujících v určitém období, jež následovalo po období, v němž byly
podpory vyplaceny (rozsudek Falck a Acciaierie di Bolzano v. Komise, bod 94 výše, bod 120).
105   Stejně tak pokud jde o podpory řádně oznámené před vstupem nové právní úpravy v platnost, měl Soud za to, že Komise správně
přezkoumala režim podpor ve světle pravidel vyplývajících z její dřívější praxe, a nikoliv z nové právní úpravy, která vstoupila
mezitím v platnost, vzhledem k tomu, že tato nová právní úprava se použila pouze na podpory, které vstoupily v platnost nebo
zůstaly platné po určitém datu následujícím po období dotčeném spornými podporami (rozsudek Soudu ze dne 27. listopadu 2003,
Regione Siciliana v. Komise, T‑190/00, Recueil, s. II‑5015, body 94 až 96).
106   Naproti tomu s přihlédnutím ke skutečnosti, že nové pokyny v oblasti ochrany životního prostředí, které vstoupily v platnost
po oznámení dotčené podpory, výslovně stanovily ve svém bodě 82, že Komise byla povinna použít jejich ustanovení „u všech
oznámených projektů podpory, u nichž je žádána o rozhodnutí po zveřejnění těchto pokynů v Úředním věstníku, a to i v případech,
kdy [byly] projekty oznámeny před jejich zveřejněním“, Soud měl za to, že Komise právem použila uvedené pokyny, a nikoliv
pokyny platné v době oznámení (rozsudek Soudu ze dne 18. listopadu 2004, Ferriere Nord v. Komise, T‑176/01, Sb. rozh. s. II‑3931, bod 137).
107   Výše uvedené rozsudky potvrzují, že použití kritérií stanovených v právní úpravě, která vstoupila v platnost po dni, kdy byly
předmětné podpory vyplaceny nebo oznámeny, pro účely posouzení jejich slučitelnosti se společným trhem, způsobuje, že tato
právní úprava má zpětný účinek. V souladu s judikaturou uvedenou v bodech 94 a 95 výše je takové použití přípustné pouze tehdy,
pokud ze znění, cíle nebo struktury předmětné nové právní úpravy vyplývá, že má být použita zpětně.
108   S ohledem na výše uvedený závěr je tedy namístě zadruhé ověřit, zda nařízení o výjimce pro MSP mělo být použito zpětně. Za
tímto účelem je třeba se zaměřit nejen na jeho znění, ale také na jeho obsah a zejména na cíl, který sleduje, jakož i případně
ověřit, zda legitimní očekávání dotčených osob je řádně respektováno.
109   V projednávaném případě je nutno zaprvé konstatovat, že nařízení o výjimce pro MSP neobsahuje žádné přechodné ustanovení týkající
se otázky jeho případného použití na režimy podpor oznámené před jeho vstupem v platnost.
110   V rozporu s tím, co tvrdí Komise, nemůže být neexistence přechodných ustanovení vykládána v tom smyslu, že nařízení o výjimce
pro MSP bylo použitelné na oznámení, jež byla přezkoumávána v okamžiku jeho vstupu v platnost. Okolnost, že přezkum režimu
podpor podle právních předpisů platných v den oznámení je totiž výslovně stanoven v ustanoveních některých předpisů, jako
jsou ustanovení bodu 6.1 pokynů k vnitrostátní regionální podpoře, ustanovení bodů 98 a 100 pokynů Společenství o státní podpoře
na záchranu a restrukturalizaci podniku v nesnázích, ustanovení bodu 2.6 pokynů Společenství o státní podpoře v automobilovém
odvětví, ustanovení bodů 39 a 40 pokynů pro více odvětví k regionální podpoře pro velké investiční projekty a ustanovení článku
9a nařízení o výjimce, ve znění nařízení Komise (ES) č. 364/2004 ze dne 25. února 2004, kterým se mění nařízení [o výjimce
pro MSP], pokud jde o rozšíření jeho oblasti působnosti tak, aby zahrnovala podporu pro výzkum a vývoj (Úř. věst. L 63, s. 22;
Zvl. vyd. 08/03, s. 64), nijak neumožňuje dospět k závěru, že právní úprava platná v den oznámení je použitelná pouze tehdy,
pokud jsou taková ustanovení výslovně stanovená v pozdější právní úpravě.
111   V tomto ohledu je namístě uvést jednak to, že Komise do jiných předpisů vložila ustanovení výslovně stanovující použitelnost
nových kritérií na podpory oznámené před jejich vstupem v platnost, jako jsou ustanovení bodu 82 pokynů Společenství o státní
podpoře na ochranu životního prostředí a ustanovení čl. 11 odst. 2 nařízení Komise (ES) č. 2204/2002 ze dne 12. prosince 2002
o použití článků 87 a 88 Smlouvy o ES na státní podpory zaměstnanosti (Úř. věst. L 337, s. 3; Zvl. vyd. 05/04, s. 273). Krom
toho i když nic nebrání tomu, aby Komise stanovila v předpisech upřesňujících kritéria, že bude k přezkumu slučitelnosti podpory
nebo režimu podpor používat opatření upravující specificky časovou působnost ustanovení upřesňujících zmíněná kritéria, existence
takové možnosti nemůže zpochybnit zásadu vytyčenou v judikatuře uvedené v bodech 94 a 95 výše, podle níž v případě neexistence
takových opatření se ustanovení upřesňující nová kritéria nemají použít na podpory oznámené před jejich vstupem v platnost.
112   Zadruhé, nařízení o výjimce pro MPS neobsahuje údaje, a to ani implicitní, které by umožňovaly mít za to, že mělo být použito
se zpětným účinkem.
113   Cíl nařízení o výjimce pro MSP totiž spočívá jednak v provedení zmocňujícího nařízení tím, že stanoví pro kategorii podpor
malým a středním podnikům podmínky, které tyto podpory musejí splňovat, aby byly členské státy osvobozeny od povinnosti je
oznámit, a to zejména za účelem zjednodušení správního řízení, aniž by byla zmírněna kontrola, a zvýšení transparentnosti
a právní jistoty. Je zcela evidentní, že ve vztahu k takovému cíli a zejména k cíli umožnit členským státům, aby ony samy
ověřily, zda záměr podpor je v souladu s kritérii stanovenými nařízením o výjimce pro MSP, a tedy nepodléhá povinnosti oznámení
stanovené v čl. 88 odst. 3 ES, může být zmíněné nařízení použito pouze do budoucna, a nemělo být tedy použito na již učiněná
oznámení.
114   Krom toho Komise vysvětlila, že nařízení o výjimce má také za cíl nahradit kritéria stanovená v pokynech Společenství MSP
z roku 1996, jak vyplývá ze znění jeho bodu 4 odůvodnění, který uvádí, že zmíněné pokyny „budou zrušeny dnem vstupu v platnost
tohoto nařízení, protože se tímto nařízením nahrazují“. Vzhledem k tomu, že otázkou je, zda se nová kritéria použijí na nevyřízená
oznámení, je nicméně namístě připomenout, že v tomtéž bodu odůvodnění je uvedeno, že nařízením „není dotčena možnost členských
států oznámit poskytnutí podpory malým a středním podnikům“ a že v tomto případě „[t]ato oznámení budou hodnocena Komisí zejména
s přihlédnutím ke kritériím stanoveným v tomto nařízení“. Znění výše uvedeného bodu odůvodnění tím, že stanoví, že členským
státům zůstává možnost oznámit poskytnutí podpor, které spadají do kategorie, na niž se vztahuje nařízení o výjimce pro MSP,
se může tedy vztahovat pouze na oznámení, která jsou ve výjimečných případech provedena po vstupu zmíněného nařízení v platnost.
115   Nahrazení pokynů Společenství MSP z roku 1996 nařízením o výjimce pro MSP, jak je uvedeno ve výše uvedeném bodu 4 odůvodnění,
může sice implicitně naznačovat, že Komise měla v úmyslu provádět striktnější politiku v oblasti státních podpor malým a středním
podnikům také pokud jde o oznámené podpory. Tato pouhá skutečnost však nemůže být považována za dostatečnou k učinění závěru,
že nařízení o výjimce pro MSP mělo být použito zpětně, a to tím spíše, že tentýž bod odůvodnění stanoví, pokud jde o podpory,
které budou v budoucnu oznámeny, že budou „zejména“ hodnoceny, to znamená nikoliv výhradně, s přihlédnutím ke kritériím stanoveným
ve zmíněném nařízení. Pokud přitom režim podpor řádně oznámený po vstupu nařízení o výjimce pro MSP v platnost nemá být posuzován
výhradně podle kritérií stanovených v tomto nařízení, nelze tudíž tvrdit, že cíl, který má být tímto nařízením dosažen, vyžaduje,
aby mu byl výjimečně přiznán zpětný účinek.
116   Krom toho zpětné použití nařízení o výjimce pro MSP může být připuštěno pouze tehdy, pokud legitimní očekávání dotčených osob
bylo řádně respektováno. V tomto ohledu je namístě zdůraznit, že okolnost dovolávaná Komisí, že Spolková republika Německo
věděla o dalším vývoji kritérií přezkumu dotčeného režimu podpor v den oznámení zmíněného režimu, nic nemění na tomto závěru.
Ačkoli je totiž pravda, že členské státy byly zapojeny do legislativního procesu, který vedl k přijetí nařízení o výjimce
pro MSP, nic to nemění na tom, že jednak členské státy nejsou schopny předvídat definitivní obsah předpisu, který bude nakonec
přijat, ani datum jeho vstupu v platnost, a jednak že zmíněné nařízení má za cíl stanovit podmínky, kterým podléhá vynětí
z povinnosti oznámení stanovené v čl. 88 odst. 3 ES, a nikoliv schválení oznámené podpory. Krom toho návrh nařízení o výjimce,
ve znění zveřejněném v Úředním věstníku dne 28. března 2000 (Úř. věst. C 89, s. 15), neobsahoval ani bod odůvodnění zmíněný
v bodu 114 výše, ani jiné údaje ohledně skutečnosti, že pokyny Společenství MSP z roku 1996 budou zrušeny a nahrazeny zmíněným
nařízením. Za těchto podmínek by zpětné použití zmíněného nařízení nesplnilo podmínku respektování legitimního očekávání dotčených
osob, ani podmínku dodržení zásady právní jistoty.
117   Krom toho skutečnost, že předpisy, které Komise zveřejňuje v oblasti státních podpor, jak to sama zdůraznila, mají za cíl
zajistit transparentnost a předvídatelnost její praxe v oblasti schvalování, brání v zásadě tomu, aby Komise posuzovala slučitelnost
podpory na základě právní úpravy, která vstoupila v platnost, když oznámení již bylo učiněno a přezkum slučitelnosti podpory
již začal. Je evidentní, že takový postup má za důsledek snížení, či dokonce odstranění, předvídatelnosti schvalovací praxe
Komise a nutně staví členské státy do situace právní nejistoty, v tom smyslu, že nemohou očekávat, že záměr podpor, který
vypracovaly ve světle kritérií stanovených právní úpravou platnou v okamžiku oznámení, Komise přezkoumá podle stejných kritérií.
118   V tomto ohledu je třeba poznamenat, že ve sdělení o určení pravidel použitelných na posouzení protiprávních státních podpor
(Úř. věst. 2002, C 119, s. 22), Komise ve snaze o transparentnost a právní jistotu oznámila členským státům a třetím osobám,
že bude vždy posuzovat slučitelnost neoznámených státních podpor se společným trhem podle hmotněprávních kritérií stanovených
v jakémkoli předpisu platném v den jejich poskytnutí. Přitom nelze pro účely určení právní úpravy použitelné na posouzení
slučitelnosti podpory se společným trhem připustit, že je namístě považovat situaci za „danou“, pokud se jedná o podpory poskytnuté
v rozporu s povinností oznámení v tom smyslu, že tyto podpory musejí být přezkoumány ve světle kritérií platných v okamžiku,
kdy byly vyplaceny v souladu se zmíněným sdělením a rozsudkem Falck a Acciaierie di Bolzano v. Komise, bod 94 výše (bod 118),
a za „přechodnou“, pokud se jedná o podpory řádně oznámené, pro které by se kritéria přezkumu mohla legitimně změnit až do
doby vydání konečného rozhodnutí, ačkoli celé řízení proběhlo podle kritérií stanovených dříve platnou právní úpravou.
119   Praktické použití takového pojetí by bylo zdrojem právní nejistoty pro členské státy a mohlo by mít nepříznivé důsledky, jelikož
by členské státy v očekávání vývoje právní úpravy ve striktnějším smyslu byly vedeny k tomu, že by spíše podporu provedly,
než ji oznámily Komisi. Krom toho takový výsledek by byl v rozporu s judikaturou, podle níž je nutno se vyhnout jakémukoli
výkladu, který by upřednostňoval nedodržení čl. 88 odst. 3 ES ze strany dotčeného členského státu (viz v tomto smyslu rozsudky
Soudního dvora ze dne 21. listopadu 1991, Fédération nationale du commerce extérieur, C‑354/90, Recueil, s. I‑5505, bod 16, a ze dne 21. října 2003, Van Calster a další, C‑261/01 a C‑262/01, Recueil, s. I‑12249, bod 63). Pokud by totiž v rámci záměru podpory, který je, či nikoli, slučitelný se společným trhem,
nezpůsobila skutečnost, že nedodržuje čl. 88 odst. 3 ES, více nebezpečí nebo sankcí než dodržení téhož ustanovení, byla by
motivace členských států k oznámení a vyčkání rozhodnutí o slučitelnosti značně snížena (stanovisko generálního advokáta F.
G. Jacobse předcházející rozsudku Soudního dvora ze dne 5. října 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich a další, C‑368/04, Sb. rozh. s. I‑9957, bod 50).
120   Závěrem, jak ze znění, tak z cíle nařízení o výjimce pro MSP, jakož i z požadavků vycházejících z dodržování zásad ochrany
legitimního očekávání a právní jistoty vyplývá, že toto nařízení nemělo být použito zpětně.
121   Tento závěr nemůže být vyvrácen skutečností, že, jak je uvedeno v bodě 86 výše, Komise schválila mnoho režimů podpor oznámených
před vstupem nařízení o výjimce pro MSP v platnost na jeho základě, jelikož nerozhodla o těchto režimech před vstupem zmíněného
nařízení v platnost. V tomto ohledu stačí uvést, že praxe Komise, která je v rozporu se zásadami vytýčenými v judikatuře,
nemůže mít přednost. Krom toho jak tvrdil žalobce, aniž by to Komise ohledně této otázky zpochybňovala, jednalo se o podpory
investic a podpory vzdělávání, pro které zůstala posuzovací kritéria, zejména kritérium přípustné míry podpory, nezměněna
oproti posuzovacím kritériím dřívější právní úpravy (viz bod 76 výše), takže legitimní očekávání dotčených osob nemohlo být
v žádném případě dotčeno.
122   Je namístě nicméně uvést, že i když se má za to, že Komise začíná přezkum slučitelnosti podpory ihned po obdržení oznámení,
tedy podle kritérií stanovených právní úpravou platnou k tomuto dni, takový přezkum může být skutečně proveden až poté, co
jsou sděleny všechny nezbytné informace, to znamená od okamžiku, kdy je oznámení úplné. Z tohoto hlediska, ale také za účelem
zabránit tomu, aby oznámení bylo učiněno ve fázi, kdy neobsahuje všechny údaje nezbytné k jeho přezkumu a tomu, aby mohlo
být datum oznámení zvoleno v závislosti na změně kritérií, podle nichž musí být posuzována slučitelnost podpory, nebo na jejím
očekávání, je namístě mít za to, že použitelnou právní úpravou je právní úprava platná v okamžiku, kdy je oznámení úplné.
123   Proto, aby bylo možné se domnívat, že nařízení o výjimce pro MSP bylo použitelné, je tedy namístě ověřit, zda v projednávaném
případě, jak tvrdí žalobce, bylo oznámení úplné, takže Komise se nemohla dovolávat, jak učinila v bodě 56 odůvodnění napadeného
rozhodnutí, toho, že oznámení se stalo úplným až po vstupu nařízení o výjimce pro MSP v platnost.
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z úplnosti původního oznámení
–       K přípustnosti žalobního důvodu
124   Komise namítá nepřípustnost žalobního důvodu žalobce vycházejícího z úplného charakteru původního oznámení jednak z důvodu,
že nebyl vznesen v průběhu formálního vyšetřovacího řízení, a jednak že Spolková republika Německo a žalobce nepodaly námitky
vůči zahájení formálního vyšetřovacího řízení, ani vůči pokračování v něm, a tím uznaly legalitu zmíněného řízení a nezbytnost
požadovaných informací. Žalobce nemůže tedy zpochybnit konečné rozhodnutí tím, že uplatní výhrady, které měl uplatnit v dřívějším
stádiu řízení. V duplice Komise upřesnila, že nepřípustnost tohoto žalobního důvodu je úzce spjata se skutečností, že Spolková
republika Německo nevyužila možnost, kterou jí nabízí čl. 4 odst. 6 procesního nařízení týkajícího se státních podpor, a že
proto žalobce neměl žádný právní zájem na podání žaloby ohledně této otázky.
125   Nepřípustnost tohoto žalobního důvodu nemůže být přijata.
126   Zaprvé, je třeba uvést, že cílem toho, že žalobce tvrdí, že původní oznámení bylo úplné, je prokázat, že dotčený režim podpor
neměl být posouzen podle nařízení o výjimce pro MSP, které vstoupilo v platnost po zmíněném oznámení. V rozporu s tvrzeními
Komise v tomto ohledu, se jedná o názor, který Spolková republika Německo vyjádřila zejména ve svých připomínkách k zahájení
formálního vyšetřovacího řízení, v nichž tvrdí, že „[n]ěmecké orgány nesdílejí názor Komise, podle něhož přezkum režimu podpor
nebyl možný na základě dokumentů sdělených dne 3. ledna 2001, a proto nadále zastávají názor, že režim podpor musí být přezkoumán
na základě [pokynů Společenství MSP z roku 1996], které byly platné v okamžiku oznámení“.
127   Zadruhé je třeba zdůraznit, jak vyplývá z judikatury, že možnost zpochybnit rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího
řízení nemůže mít za důsledek omezení procesních práv zúčastněných stran tím, že je jim zabráněno požadovat zrušení konečného
rozhodnutí a dovolávat se na podporu jejich žaloby vad týkajících se všech fází řízení vedoucích k vydání tohoto rozhodnutí.
Nelze totiž zpochybnit, že rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení, přestože má vlastní a samostatné právní
účinky, má přípravný charakter ve vztahu ke konečnému rozhodnutí, které definitivně stanoví názor Komise a v němž tento orgán
může změnit posouzení učiněná v rozhodnutí o zahájení řízení. Krom toho připustit tvrzení Komise by mělo za následek předjímání
projednávání věci samé a zaměnění jednotlivých fází správního a soudního řízení, přičemž formální vyšetřovací řízení by bylo
zbaveno svého základního cíle, kterým je umožnit zúčastněným stranám podat jejich připomínky ke všem sporným stránkám spisu
a Komisi přijmout konečné rozhodnutí s ohledem na tyto připomínky (viz v tomto smyslu rozsudek Regione Siciliana v. Komise,
bod 105 výše, body 47, 48 a 51).
128   V projednávaném případě stačí konstatovat, že napadené rozhodnutí je konečným rozhodnutím, které uzavírá řízení a jež má právně
závazné a definitivní účinky ve vztahu k zúčastněným stranám, včetně toho, co se týče určení použitelné právní úpravy. Žalobce
musí mít tudíž možnost použít procesní prostředek proti celému rozhodnutí, včetně té části, v níž stanovuje, že původní oznámení
se stalo úplným až po vstupu nařízení o výjimce pro MSP v platnost (viz v tomto smyslu rozsudek Regione Siciliana v. Komise,
bod 105 výše, bod 49).
129   Co se týče argumentu Komise, podle něhož žalobce neměl právní zájem na podání žaloby ohledně domnělé úplnosti původního oznámení
z důvodu, že nevyužil možnosti, kterou mu nabízel čl. 4 odst. 6 procesního nařízení týkajícího se státních podpor, provést
dotčený režim podpor poté, co o něm předem podal Komisi oznámení, je namístě uvést, že jediným důsledkem, který je možno z toho
vyvodit, je důsledek, že oznámený záměr nemohl nabýt postavení existujícího režimu podpor. Vzhledem k tomu, že dotčený režim
podpor si zachoval postavení nových podpor, Komise mohla právem rozhodnout o zahájení formálního vyšetřovacího řízení v této
věci (viz v tomto smyslu rozsudek Regione autonoma della Sardegna v. Komise, bod 56 výše, bod 49), což žalobce nezpochybňuje.
130   Z výše uvedeného vyplývá, že nelze právoplatně tvrdit, že když žalobce nepodal v požadované lhůtě žalobu proti rozhodnutí
zahájit formální vyšetřovací řízení a nepoužil čl. 4 odst. 6 procesního nařízení, nemůže již uplatňovat v rámci projednávané
žaloby proti konečnému rozhodnutí, že Komise měla nesprávně za to, že oznámení bylo neúplné, a že proto neprávem prodloužila
přezkum oznámení.
131   Žalobní důvod vycházející z úplnosti původního oznámení je tedy přípustný.
–       K věci samé
132   Je namístě připomenout, že podle článku 4 procesního nařízení týkajícího se státních podpor, který definuje lhůty, v nichž
musí být přezkum oznámených podpor proveden, Komise má lhůtu dvou měsíců pro konstatování po předběžném přezkoumání, že oznámené
opatření není podporou, nebo že nejsou vzneseny žádné pochybnosti o slučitelnosti oznámeného opatření se společným trhem,
a nebo že existují pochybnosti o slučitelnosti oznámeného opatření se společným trhem, přičemž v tomto případě Komise rozhodne
o zahájení postupu podle čl. 88 odst. 2 ES. Lhůta dvou měsíců začíná v den následující po dni obdržení úplného oznámení (čl.
4 odst. 5 druhá věta procesního nařízení týkajícího se státních podpor).
133   Je třeba také připomenout, že podle ustálené judikatury, která stanovila zásady použitelné před vstupem procesního nařízení
týkajícího se státních podpor v platnost, k tomu, aby bylo oznámení úplné, stačí, že Komise disponuje během předběžné fáze
přezkumu všemi informacemi, které jí umožňují dojít k závěru, aniž by byl nutný důkladný přezkum, že státní opatření jsou
v souladu se Smlouvou, a odlišit je tak od opatření, která vznášejí pochybnosti o této slučitelnosti (rozsudek Rakousko v. Komise,
bod 80 výše, bod 54). Pro účely předběžné fáze tedy stačí, že oznámení obsahuje od začátku nebo na základě odpovědí členského
státu na otázky Komise informace, které jsou nezbytné k tomu, aby si Komise mohla vytvořit první názor na slučitelnost podpory
se Smlouvou (rozsudky Lorenz, bod 53 výše, bod 3; Rakousko v. Komise, bod 80 výše, bod 56 a Regione autonoma della Sardegna
v. Komise, bod 56 výše, bod 40).
134   Pokud jde o procesní nařízení týkající se státních podpor, čl. 2 odst. 2 stanoví, že oznámení je úplné, pokud „poskytne dotyčný
členský stát všechny nezbytné informace, aby Komisi umožnil přijmout rozhodnutí podle článků 4 a 7 (dále jen ‚úplné oznámení‘)“.
Totéž nařízení stanoví v čl. 4 odst. 5 třetí větě a v čl. 5 odst. 3 prostřednictvím druhé definice („oznámení je považováno
za úplné“ nebo „[členský stát] považuje oznámení za úplné“), okamžik, od něhož je namístě mít za to, že Komise má k dispozici
všechny nezbytné informace, a sice když Komise nepožaduje další informace, nebo poté, co dotčený členský stát učinil řádně
odůvodněné prohlášení v tomto smyslu. Tato druhá definice má tedy za základní cíl stanovit den, od něhož začíná běžet lhůta
dvou měsíců stanovená v čl. 4 odst. 5 procesního nařízení týkajícího se státních podpor, což má významné důsledky nejen pro
členské státy, ale také pro Komisi.
135   Definice úplného oznámení obsažená v čl. 4 odst. 5 třetí větě, jakož i definice, která nepřímo vyplývá z čl. 5 odst. 3 procesního
nařízení týkajícího se státních podpor, musejí být vykládány ve spojení s cílem čl. 4 odst. 6 téhož nařízení a podle tohoto
cíle, který stanoví, že pokud Komise nerozhodla ve lhůtě dvou měsíců o úplném oznámení ve smyslu výše uvedených ustanovení
„považuje se souhlas Komise s podporou za udělený“ a „dotyčný členský stát může následně provést opatření, o kterých bylo
rozhodováno, poté, co o nich předem podá Komisi oznámení“. Takové ustanovení tedy dává členským státům možnost zabránit tomu,
aby Komise uměle prodlužovala předběžnou fázi přezkumu, a ponechala je tak v právní nejistotě, pokud jde o osud záměru podpory.
136   Z toho vyplývá, že skutečnost, že dotčený členský stát nepodal námitky na základě čl. 5 odst. 3 procesního nařízení týkajícího
se státních podpor vůči případnému odkladnému použití žádostí o dodatečné informace, nemůže, jak bylo zdůrazněno v bodě 129
výše, mít jiný nepříznivý účinek než ten, který je výslovně stanoven dotčeným systémem, tj. nemožnost dovolávat se možnosti
stanovené v čl. 4 odst. 6 téhož nařízení provést zamýšlený režim podpor, a tím jej změnit na existující režim podpor.
137   Tatáž skutečnost tedy nijak neumožňuje z toho vyvodit, že oznámení nebylo úplné, jelikož určujícím kritériem v tomto ohledu
je v souladu s judikaturou uvedenou v bodě 133 výše to, že oznámení obsahuje všechny informace, které jsou nezbytné k tomu,
aby si Komise mohla vytvořit první názor na slučitelnost podpory se Smlouvou.
138   Tento závěr nemůže být vyvrácen skutečností, že čl. 2 odst. 2 procesního nařízení týkajícího se státních podpor vyžaduje k tomu,
aby oznámení bylo úplné, sdělení všech informací, které jsou pro Komisi nezbytné pro účely rozhodnutí, které musí přijmout
na konci předběžného přezkumu, nebo k přijetí konečného rozhodnutí o slučitelnosti podpory, a neomezuje tedy soubor informací
požadovaných v oznámení na informace, které jsou pro Komisi nezbytné k tomu, aby mohla přijmout rozhodnutí, které musí být
přijato na konci předběžné fáze přezkumu. Článek 2 odst. 2 procesního nařízení týkajícího se státních podpor musí být totiž
vykládán ve světle skutečnosti, že Komise je povinna zahájit formální vyšetřovací řízení, pokud existují pochybnosti o slučitelnosti
oznámeného opatření se společným trhem, a musí mít tedy možnost seznámit se se všemi skutečnostmi nezbytnými k tomuto účelu.
Pokud jde o všechny ostatní informace, které se mohou ukázat býti nezbytnými pro účely přijetí konečného rozhodnutí o slučitelnosti
podpory, stačí uvést, že dotčený členský stát, ani Komise nevědí předem, které informace se ukážou býti nezbytnými k přijetí
konečného rozhodnutí, neboť nezbytnost takových informací může vyjít najevo až v průběhu formálního vyšetřovacího řízení,
zejména když se Komise seznámí s připomínkami třetích zúčastněných stran (viz v tomto smyslu stanovisko generálního advokáta
F. G. Jacobse předcházející rozsudku Rakousko v. Komise, bod 89 výše, body 90 a 91).
139   Je tedy namístě mít za to, jak vyplývá z čl. 2 odst. 2 procesního nařízení týkajícího se státních podpor a v souladu s judikaturou
uvedenou v bodě 133 výše, že k tomu, aby oznámení bylo úplné, pro účely předběžné fáze přezkumu, stačí, že obsahuje informace,
které jsou nezbytné k tomu, aby si Komise mohla vytvořit první názor na slučitelnost oznámeného opatření se společným trhem
a rozhodnout v případě pochybnosti v tomto ohledu o zahájení formálního vyšetřovacího řízení.
140   Ve světle výše uvedeného je namístě přezkoumat obsah dopisů, které si Komise a Spolková republika Německo navzájem zaslaly,
a určit, zda, jak tvrdí žalobce, bylo původní oznámení úplné.
141   V tomto ohledu je třeba připomenout, že po původním oznámení ze dne 29. prosince 2000 Komise požadovala od Spolkové republiky
Německo dodatečné informace dvakrát, a sice dne 5. února 2001 a 5. září 2001. Spolková republika Německo odpověděla na žádost
ze dne 5. února 2001 dopisem ze dne 12. března 2001 a na žádost ze dne 5. září 2001 dopisem ze dne 9. října 2001.
142   Pokud jde o první žádost o informace, zaslanou dopisem ze dne 5. února 2001, Komise se omezila na to, že se dotázala Spolkové
republiky Německo, „zda podporované činnosti ,Soft aid‘ [jsou] slučitelné s nařízením o výjimce […] pro MSP […], a sice zda
objem podpory stanovený v dotčeném oznámení [může] být snížen na objem stanovený nařízením o výjimce pro MSP“, a upřesnila,
že „[v] případě, že to [není] možné, [je] nutné přesné odůvodnění (nezbytnost a slučitelnost z hlediska hospodářské politiky)“.
143   Jak žalobce správně zdůrazňuje, Komise ve svém dopisu ze dne 5. února 2001 žádala Spolkovou republiku Německo jednak o její
názor ohledně slučitelnosti podpor týkajících se poradenských služeb s nařízením o výjimce pro MSP a jednak se jí tázala,
zda by byla ochotna snížit objem dotčených podpor pro účely jejich uvedení do souladu se zmíněným nařízením. Taková žádost
však nemůže být považována za mající za cíl obdržení faktických informací nezbytných k posouzení slučitelnosti oznámeného
režimu podpor, ale musí být kromě žádosti o názor považována spíše za návrh učiněný Spolkové republice Německo provést úpravy
nezbytné k tomu, aby byl dotčený režim podpor uveden do souladu s ustanoveními nařízení o výjimce pro MSP, které vstoupilo
v platnost tři dny předtím.
144   Co se týče druhé žádosti Komise o informace zaslané Spolkové republice Německo dopisem ze dne 5. září 2001, ta měla za cíl,
jak to upřesnila samotná Komise v písemné odpovědi na otázku položenou Soudem, určit zda s ohledem na vstup nařízení o výjimce
pro MSP v platnost, trvala Spolková republika Německo na oznámení ve vztahu ke všem původně oznámeným podprogramům. Tento
typ informace, který byl mimoto již poskytnut v rámci sdělení Spolkové republiky Německo ze dne 2. srpna 2001, se rovněž nijak
netýkal skutečností nezbytných k provedení přezkumu slučitelnosti oznámeného režimu podpor.
145   S ohledem na výše uvedené je namístě dospět k závěru, že žádost ze dne 5. února 2001 ani žádost ze dne 5. září 2001 nemohou
být kvalifikovány jako žádosti o faktické informace nezbytné k doplnění původního oznámení a k tomu, aby Komisi umožnily provést
přezkum slučitelnosti režimu podpor oznámeného Spolkovou republikou Německo. Samotný obsah obou žádostí sepsaných Komisí totiž
naznačuje, že si již vytvořila názor ohledně neslučitelnosti dotčeného režimu podpor se společným trhem z důvodu jeho neslučitelnosti
s nařízením o výjimce pro MSP.
146   Tento závěr nemůže být vyvrácen obsahem odpovědí Spolkové republiky Německo na dopisy Komise ze dne 5. února 2001 a 5. září
2001.
147   V odpovědi ze dne 12. března 2001 na dopis Komise ze dne 5. února 2001 Spolková republika Německo v bodě I sdělení, které
bylo k němu přiloženo, tak jasně vysvětluje své stanovisko, pokud jde o otázku, zda „položky podpor vztahující se k ‚soft
aid‘ [musely] být uvedeny do souladu s podmínkami nařízení o výjimce“. K této otázce Spolková republika Německo uvádí následující
úvahy:
„[…] v okamžiku oznámení režimu podpor nařízení o výjimce [pro MSP] ještě nevstoupilo v platnost. V důsledku toho se německé
orgány nemohly opřít o kritéria nařízení o výjimce [pro MSP] v okamžiku oznámení […] Pro účely přezkumu státní podpory je
relevantní právní situace existující v okamžiku oznámení […] Německé orgány mají tedy za to, že tento režim podpor musí být
stále posuzován podle kritérií pokynů Společenství [MSP z roku 1996].“
148   V bodě II téhož sdělení Spolková republika Německo uvedla, že podle ní v každém případě může být oznámený režim podpor schválen
také podle kritérií nařízení o výjimce pro MSP. I když tento režim zajisté nebyl ve všech ohledech v souladu se zmíněným nařízením,
Komise jej totiž mohla nicméně přezkoumat přímo na základě Smlouvy o ES využitím své široké posuzovací pravomoci.
149   V kontextu přijetí tohoto stanoviska ohledně zachování původního oznámení poskytla Spolková republika Německo upřesnění ohledně
podprogramu „intenzivní poradenské služby/coaching“ týkající se míry podpory. Ve sdělení přiloženém k odpovědi ze dne 12. března
2001 je totiž uvedeno:
„Pro doplnění pokynů oznámených v současné době je kromě absolutní horní hranice podpory stanovena obecná horní hranice podpory
ve výši 50 % v souladu s nařízením o výjimce […] pro MSP. Míra podpory vyšší než maximálně 65 % je stanovena pro malé podniky
(podle definice EU) v rámci stejných absolutních horních hranic podpory.“
150   S ohledem na výše uvedené je nutno konstatovat jednak to, že jediná konkrétní otázka uvedená v dopisu Komise ze dne 5. února
2001 se týká pouze jedné stránky, a to míry podpory jednoho ze šesti podprogramů tvořících oznámený režim podpor, a sice podprogramu
týkajícího se „intenzivních poradenských služeb/coachingu“. Krom toho upřesnění poskytnuté Spolkovou republikou Německo k této
otázce, které zajisté obsahuje novou informaci, nemůže být kvalifikováno jako informace nezbytná k posouzení slučitelnosti
podpory, jelikož Komise mohla vyvodit z oznámení, že skutečnost, že byla stanovena pouze absolutní horní hranice vedla nutně
k mírám podpory nad 50 %.
151   Jak totiž zdůraznil žalobce ve své odpovědi na otázky Soudu a jak lze vyvodit z jednoduchého výpočtu, absolutní horní hranice
znamenala, že dotčenému podniku mohla být poskytnuta v nejpříznivějším případě podpora ve výši 72,73 % a ve výši 83,3 %, pokud
se jednalo o nový podnik. Prostřednictvím zavedení hranice v procentech Spolková republika Německo stanovila míru podpory
na 50 % a pro nové podniky na 65 %, čímž tedy zachovala maximální míru podpory překračující míru 50 % stanovenou nařízením
o výjimce pro MSP. V tomto ohledu je namístě dodat, že sazba podpory překračující míru 50 % je stanovena také, pokud jde o podprogram
„účast na veletrzích a výstavách“ (sazba ve výši 60 % pro malé podniky nacházející se v zónách čelících zvláštním problémům),
podprogram „spolupráce“ (sazba 65 % použitelná obecně a až do výše 80 % pro určité zvláštní záměry) a podprogram „podpora
designu“ (sazba 70 % pro malé podniky nacházející se v zónách čelících zvláštním problémům).
152   Z toho vyplývá, že dopad zavedení horní hranice v procentech také pokud jde o podprogram „intenzivní poradenské služby/coaching“,
která se přidává k absolutní horní hranici zamýšlených podpor, na posouzení slučitelnosti dotčeného režimu podpor, má okrajový
charakter, jelikož pochybnosti Komise o neslučitelnosti režimu v celém rozsahu se společným trhem jsou založeny na překročení
50 % míry podpory, jak je stanovena nařízením o výjimce pro MSP. V každém případě odpověď na otázku formulovanou v dopisu
Komise ze dne 5. února 2001 nebyla z důvodu jejího omezeného dosahu nijak nezbytná k tomu, aby si Komise mohla vytvořit první
názor na slučitelnost celého oznámeného záměru podpor se společným trhem.
153   Pokud jde o odpověď ze dne 9. října 2001 na dopis Komise ze dne 5. září 2001, Spolková republika Německo kromě toho, že poskytla
vedlejší informace, které vyplynuly ze schůzky mezi Komisí a německými orgány ze dne 14. června 2001, se omezila na zopakování,
že trvá na původním oznámení, zejména z důvodu, že oznámený režim byl v souladu s pokyny Společenství MSP z roku 1996 a že
tento režim měl být posuzován podle zmíněných pokynů, které byly v platnosti v den jeho oznámení. V témže dopisu Spolková
republika Německo krom toho připomněla, že v souladu s jejím sdělením ze dne 2. srpna 2001, byl mezitím dotčený režim podpor
proveden na základě čl. 9 odst. 1 nařízení o výjimce pro MSP až do dne schválení režimu podpor, jak byl oznámen.
154   Samotná skutečnost, jak vyplývá z výše uvedeného sdělení ze dne 2. srpna 2001, že Spolková republika Německo prováděla dotčený
režim podpor v mezích jeho slučitelnosti s nařízením o výjimce pro MSP, přičemž stanovila dobu jeho platnosti do 31. prosince
2008 nebo do schválení režimu, jak byl oznámen, potvrzuje, že nikdy nezměnila své původní oznámení, aby jej uvedla do souladu
s nařízením o výjimce pro MSP. Spolková republika Německo totiž využila možnosti nabízené zmíněným nařízením provést režim
podpor bez jeho oznámení a sdělila to Komisi v souladu s čl. 9 odst. 1 téhož nařízení, přičemž trvala na svém původním oznámení,
konkrétně z důvodu, že oznámení bylo učiněno před vstupem zmíněného nařízení v platnost.
155   Konečně nelze připustit, aby původní oznámení nebylo považováno za úplné z důvodu, že nesplňovalo všechny podmínky, zejména
pokud jde o míru podpory, požadované právní úpravou, která vstoupila v platnost po původním oznámení, a sice nařízením o výjimce
pro MSP. Nejenže žalobce totiž zpochybnil použitelnost zmíněného nařízení právě z důvodu, že vstoupilo v platnost po dni,
kdy Komise obdržela původní oznámení, ale také výslovně prohlásil, že trvá na původním oznámení, při současném využití možnosti
uvést v platnost svůj režim podpor, aniž by jej předtím oznámil, jak je stanoveno ve zmíněném nařízení.
156   Z výše uvedeného vyplývá, že původní oznámení bylo úplné, jelikož obsahovalo všechny skutečnosti nezbytné k tomu, aby Komise
mohla posoudit jeho slučitelnost se společným trhem podle kritérií stanovených právní úpravou platnou ke dni obdržení původního
oznámení.
157   Z toho vyplývá, že druhý žalobní důvod žalobce musí být přijat.
158   S ohledem na výše uvedené a aniž by bylo nezbytné přezkoumávat ostatní žalobní důvody vznesené žalobcem, je tedy namístě vyhovět
žalobě a zrušit čl. 2 druhý pododstavec a články 3 a 4 napadeného rozhodnutí.

K nákladům řízení
159   Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud
to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobce požadoval náhradu nákladů řízení a Komise
neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
SOUD (pátý rozšířený senát)
rozhodl takto:
1)
Článek 2 druhý pododstavec a články 3 a 4 rozhodnutí Komise 2003/226/ES ze dne 24. září 2002 o režimu podpor zamýšleném Německem
– „Program ve prospěch malých a středních podniků – Zlepšení výkonnosti saských podniků“ – Podprogramy 1 (coaching), 4 (účast
na veletrzích a výstavách), 5 (spolupráce) a 7 (podpora designu), se zrušují.
2)
Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení.
Vilaras
Martins Ribeiro
Dehousse
Šváby

Jürimäe
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 3. května 2007.
Vedoucí soudní kanceláře

Předseda
E. Coulon

M. Vilaras
Obsah
Právní rámec
Skutkový základ sporu
1.  Správní řízení
2.  Napadené rozhodnutí
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Právní otázky
1.  K žalobnímu důvodu vycházejícímu z formální protiprávnosti napadeného rozhodnutí, která plyne z toho, že Komise nepoužila
zrychlené schvalování
Argumenty účastníků řízení
Závěry Soudu
2.  K žalobnímu důvodu vycházejícímu z hmotněprávní protiprávnosti napadeného rozhodnutí vyplývající z nepoužitelnosti nařízení
o výjimce pro MSP
Argumenty účastníků řízení
Závěry Soudu
K použitelnosti nařízení o výjimce pro MSP na oznámení nevyřízená v den jeho vstupu v platnost
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z úplnosti původního oznámení
–  K přípustnosti žalobního důvodu
–  K věci samé
K nákladům řízení
*
Jednací jazyk: němčina.