CELEX: 61986CJ0045
Tühistamishagi
Üldised tariifsed soodustused
Õiguslik alus
Ühenduse õigusaktide põhjendamise kohustus

Komisjon
algatas Euroopa Kohtu kantseleisse 17. veebruaril 1986 saabunud
hagiavaldusega EMÜ asutamislepingu artikli 173 esimese lõigu alusel
menetluse nõukogu 17. detsembri 1985. aasta määruse
nr 3599/85, millega kohaldatakse üldised tariifsed soodustused
1986. aastaks teatavate arengumaadest pärit tööstustoodete suhtes,
ning nõukogu 17. detsembri 1985. aasta määruse
nr 3600/85, millega kohaldatakse üldised tariifsed soodustused
1986. aastaks arengumaadest pärit tekstiiltoodete suhtes (EÜT
L 352, lk 1 ja 107), tühistamiseks.
Asjaolud
ning poolte väited ja argumendid on esitatud kohtuistungi ettekandes.
Kohtutoimiku materjalid leiavad alljärgnevalt käsitlemist vaid niivõrd,
kuivõrd see on vajalik Euroopa Kohtu arutluskäigu seisukohalt.
Mis
puudutab nõukogu kahtlusi komisjoni huvi suhtes algatada menetlust ja
seega hagi vastuvõetavuse osas, siis piisab, kui sedastada, et
asutamislepingu artikkel 173 teeb selget vahet ühelt poolt ühenduse
institutsioonide ja liikmesriikide hagi esitamise õiguse ning teiselt
poolt füüsiliste ja juriidiliste isikute hagi esitamise õiguse vahel,
kusjuures selle artikli esimene lõik annab komisjonile ja igale
liikmesriigile õiguse esitada tühistamishagi nõukogu iga määruse peale,
ilma et selle õiguse kasutamine oleks seotud tingimusega, mille kohaselt
tuleb tõendada oma huvi menetluse algatamise vastu. Seega on hagi
vastuvõetav.
Komisjon
esitab oma hagi toetuseks kaks väidet, mis tema arvates moodustavad
üheainsa etteheite: täpse õigusliku aluse puudumine, mis esiteks
iseenesest ongi juba asutamislepingu artikli 190 rikkumine ning mis
antud juhul tähendab samal ajal ka asutamislepingu rikkumist seetõttu,
et selle tulemuseks on ühehäälset otsust nõudva hääletuskorra kasutamine
asutamislepingu artikli 113 järgi rakendatava hääletuskorra
asemel, mis komisjoni arvates on ainus õige õiguslik alus.
Asutamislepingu
artikkel 190 näeb ette, et „nõukogu ja komisjoni määrustes,
direktiivides ja otsustes märgitakse põhjendused, millel need
rajanevad”. Euroopa Kohtu praktikast (eelkõige 7. juuli
1981. aasta otsus kohtuasjas 158/80: Rewe, EKL 1981,
lk 1805) selgub, et põhjendamiskohustuse täitmiseks peavad ühenduse
õigusaktides olema esitatud faktilised ja õiguslikud asjaolud, millele
tuginedes institutsioon need vastu võttis, nii et Euroopa Kohus saaks
teostada oma kontrolli ning et nii liikmesriigid kui ka huvitatud isikud
teaksid, millistes tingimustes ühenduse institutsioonid
asutamislepingut kohaldasid.
Niisiis tuleb kontrollida, kas vaidlustatud määrused vastavad nendele nõuetele.
Selles
küsimuses arvas nõukogu, et kuigi õiguslik alus on ebatäpselt viidatud,
annavad määruste põhjendused piisavalt alternatiivset teavet nõukogu
taotletavate eesmärkide kohta, mis puudutavad ühtaegu nii
kaubanduspoliitikat kui ka arenguabipoliitikat.
Nendest
elementidest ei piisa siiski selleks, et teha kindlaks, millisel
õiguslikul alusel nõukogu tegutses. Kuigi määruste põhjendustes
viidatakse vajadusele parandada arengumaade juurdepääsu soodustusi
andvate maade turgudele, piirdutakse nendes väitega, et
viieteistkümneaastase kogemuse järel on vajalikuks osutunud ühenduse
üldiste soodustuste süsteemi kohandamine. Veelgi enam, nõukogu poolt
Euroopa Kohtule edastatud teabest nähtub, et väljendit „võttes arvesse
asutamislepingut” kasutati seetõttu, et sobiva õigusliku aluse valiku
osas esines lahkarvamusi. Selle väljendi eesmärk oligi niisiis jätta
kõnesolevate määruste õiguslik alus ebamääraseks.
Asjaolu,
et ei viidata asutamislepingu ühelegi konkreetsele sättele, ei tarvitse
tõepoolest olla oluline puudus, kui akti õiguslikku alust saab kindlaks
määrata selle muude elementide põhjal. Selge viide on siiski
hädavajalik, kui selle puudumisel jääb täpne õiguslik alus huvitatud
isikutele ja Euroopa Kohtule segaseks.
Vastuseks
Euroopa Kohtu küsimusele ütles nõukogu, et vaidlustatud määrusi vastu
võttes kavatses ta tugineda asutamislepingu artiklitele 113 ja 235.
Nõukogu selgitas, et ta kaldus kõrvale komisjoni ettepanekust viidata
ainuüksi artiklile 113, sest oli veendunud, et vaidlusalused
määrused ei järgi ainult kaubanduspoliitilisi, vaid ka olulisi
arengupoliitilisi eesmärke. Arengupoliitika rakendamine väljub
artikli 113 raamidest ning nõuab tuginemist artiklile 235.
Tuleb
märkida, et ühenduse pädevuse jaotuse süsteemis ei saa akti õigusliku
aluse valik sõltuda ainult mingi institutsiooni veendumusest aktiga
taotletava eesmärgi kohta, vaid see peab põhinema objektiivsetel
elementidel, mida saab kohtulikult kontrollida.
Antud
juhul ei olnud õiget õiguslikku alust puudutav väitlus mitte ainult
vormiline, arvestades, et asutamislepingu artiklid 113 ja 235
sisaldavad erinevaid õigusnorme, mis käsitlevad nõukogu seisukoha
kujundamise viise, ning et õigusliku aluse valik võib seega mõjutada
vaidlustatud määruste sisu määratlemist.
Artikli 235
sõnastuse põhjal võib järeldada, et selle artikli võib akti õiguslikuks
aluseks valida vaid juhul, kui asutamislepingu mitte ükski teine säte
ei anna ühenduse institutsioonidele selle akti vastuvõtmiseks vajalikke
volitusi.
Seetõttu
tuleb kontrollida, kas nõukogul olid antud juhul vajalikud volitused,
et võtta vaidlustatud määrused vastu ainuüksi asutamislepingu
artikli 113 alusel, nagu väidab komisjon.
On
selge, et vaidlusaluste määrustega kehtestatud tariifsed soodustused on
artikli 113 tähenduses „tariifimäärade muutmine”. Nõukogu arvab
siiski, et määruste eesmärgid arenguabipoliitika valdkonnas väljuvad
ühtse kaubanduspoliitika raamidest.
Kõigepealt
tuleb rõhutada, nagu Euroopa Kohus on juba nentinud, et
kaubanduspoliitika mõistel on sama sisu, ükskõik, kas seda kohaldatakse
riigi või ühenduse rahvusvahelise tegevuse valdkonnas (11. novembri
1975. aasta arvamus 1/75, EKL 1975, lk 1355).
Seos
kaubanduse ja arengu vahel on tänapäeva rahvusvahelistes suhetes
järk-järgult tugevnenud, nagu seda on tunnistatud ÜRO tegevuse raames,
eelkõige ÜRO kaubandus- ja arengukonverentsil (UNCTAD), ning üldist
tolli- ja kaubanduskokkulepet (GATT) koostades, nimelt lülitades
sellesse kokkuleppesse IV osa, mille pealkiri on „Kaubandus ja
areng”.
Nii
kujuneski välja mudel, mille alusel loodi ühenduse üldiste soodustuste
süsteem, mida osaliselt rakendati vaidlusaluste määrustega. See süsteem
väljendab rahvusvaheliste kaubandussuhete uut kontseptsiooni, milles on
oluline roll arengueesmärkidel.
Määrates
oma artiklis 110 ja järgnevates artiklites kindlaks ühise
kaubanduspoliitika põhijooned ja teostamise vahendid, on asutamisleping
võtnud arvesse võimalikke arenguid. Nõnda toob artikkel 110
kaubanduspoliitika eesmärkide hulgas ära kaasaaitamise
„maailmakaubanduse harmoonilisele arengule”, mis eeldab, et seda
poliitikat kohandatakse rahvusvaheliste suhete kontseptsioonide
võimalikele muutustele. Samuti näevad artiklid 113–116 ette mitte
ainult selle, et institutsioonid võtavad vastu õigusakte ja ühendus
sõlmib lepinguid kolmandate riikidega, vaid ka ühismeetme
„majandusalaste rahvusvaheliste organisatsioonide raames”, kusjuures see
väljend on piisavalt üldine selleks, et selle alla mahuksid
rahvusvahelised organisatsioonid, mis võivad tegelda
kaubandusprobleemidega arengupoliitika huvides.
Euroopa
Kohus on juba tunnistanud, et seose tõttu arenguprobleemidega ei lakka
õigusakt kuulumast ühise kaubanduspoliitika valdkonda, nii nagu
asutamisleping seda valdkonda määratleb. Ta on leidnud, et ühine
kaubanduspoliitika ei oleks enam tõhus, kui ühendus ei saaks kasutada
meetmeid, mis ulatuvad kaugemale ainult väliskaubanduse traditsioonilisi
aspekte mõjutavatest vahenditest. Kui „kaubanduspoliitikat” mõistetakse
nii, on see määratud järk-järgult oma tähtsust minetama
(4. oktoobri 1979. aasta arvamus 1/78, EKL 1979,
lk 2871).
Siit
järeldub, et vaidlusalused määrused on ühise kaubanduspoliitika
valdkonda kuuluvad õigusaktid, ning kuna nõukogu oli pädev neid vastu
võtma asutamislepingu artikli 113 alusel, ei olnud tuginemine
artiklile 235 põhjendatud.
Eelnevast
järeldub esiteks, et vaidlustatud määrused ei vasta asutamislepingu
artiklis 190 sätestatud põhjendamisnõuetele, ning teiseks ei ole
need vastu võetud õigel õiguslikul alusel. Seega tuleb need tühistada.
Arvestades
aga konkreetse juhtumi asjaolusid ning õiguskindluse nõudeid, tuleb
tühistatud määruste tagajärjed vastavalt asutamislepingu
artikli 174 teisele lõigule tunnistada kehtivaiks.

Kohtukulud
Kodukorra
artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool
kohustatud hüvitama kohtukulud. Kuna nõukogu on kohtuvaidluse kaotanud,
tuleb kohtukulud temalt välja mõista.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS
otsustab:
1.
Tühistada
nõukogu 17. detsembri 1985. aasta määrus nr 3599/85, millega
kohaldatakse üldised tariifsed soodustused 1986. aastaks teatavate
arengumaadest pärit tööstustoodete suhtes, ning nõukogu
17. detsembri 1985. aasta määrus nr 3600/85, millega
kohaldatakse üldised tariifsed soodustused 1986. aastaks
arengumaadest pärit tekstiiltoodete suhtes (EÜT L 352, lk 1 ja
107).
2.
Lugeda tühistatud määruste tagajärjed kehtivaiks.
3.
Mõista kohtukulud välja nõukogult.
Mackenzie Stuart
Galmot
Kakouris
O’Higgins
Schockweiler
Bosco
Koopmans
Everling
Bahlmann
Joliet

Rodríguez Iglesias
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 26. märtsil 1987 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
P. Heim

A. J. Mackenzie Stuart
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.