CELEX: 62006TJ0405
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Trg Skupnosti za nosilce
Odločba o ugotovitvi kršitve člena 65 PJ po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ na podlagi Uredbe (ES) št. 1/2003
Pristojnost Komisije
Odgovornost za kršitev
Zastaranje
Pravica do obrambe

Pravni okvir
Določbe Pogodbe ESPJ
Člen 65 PJ določa:
„1.   Prepovedani so vsi sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških združenj in usklajena ravnanja, ki bi na skupnem trgu neposredno ali posredno preprečevali, omejevali ali izkrivljali normalno konkurenco, zlasti tisti, ki:
(a)
določajo ali oblikujejo cene;
(b)
omejujejo ali nadzorujejo proizvodnjo, tehnični razvoj ali naložbe;
(c)
določajo razdelitev trgov, proizvodov, strank ali virov nabave.
[…]
4.   Sporazumi ali sklepi, ki so v skladu s prvim odstavkom tega člena prepovedani, so nični in ne morejo biti osnova za spor pred sodiščem države članice.
Komisija je, razen v primeru pritožbe na Sodišče, izključno pristojna za ugotavljanje skladnosti teh sporazumov ali sklepov z določbami tega člena.
5.   Komisija lahko podjetjem, ki so sklenila ničen sporazum, ki z arbitražo, penali (pogodbenimi sankcijami), bojkotom ali drugimi sredstvi uporabljajo ali skušajo uporabljati ničen sporazum ali sklep, ali sporazum ali sklep, ki mu je bila odobritev zavrnjena ali preklicana, ali ki bi pridobila dovoljenje na podlagi zavestno lažnih ali izkrivljenih informacij, ali ki bi delovala v nasprotju z določbami odstavka 1, naloži globe in periodične denarne kazni v znesku, ki ne presega dvojne vrednosti prometa, realiziranega s proizvodi, ki so predmet sporazuma, sklepa ali prakse, ki je v nasprotju s tem členom; če pa je njihov namen omejevanje proizvodnje, tehnološkega razvoja ali naložb, se najvišji znesek poveča na 10% letnega prometa podjetja za globe in 20% dnevnega prometa za periodične denarne kazni.“
Pogodba ESPJ je v skladu s členom 97 PJ prenehala veljati 23. julija 2002.
Določbe Pogodbe ES
Člen 305(1) ES določa:
„Določbe te pogodbe ne vplivajo na določbe Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za premog in jeklo, zlasti glede pravic in obveznosti držav članic, pristojnosti institucij te skupnosti in predpisov, ki jih omenjena pogodba določa za delovanje skupnega trga premoga in jekla.“
Sporočilo Komisije o nekaterih vidikih obravnavanja zadev konkurence, ki izhajajo iz prenehanja veljavnosti Pogodbe ESPJ
Komisija je 18. junija 2002 sestavila Sporočilo o nekaterih vidikih obravnavanja zadev konkurence, ki izhajajo iz prenehanja veljavnosti Pogodbe ESPJ (
UL C 152, str. 5
, v nadaljevanju: sporočilo z dne ).
V točki 2 sporočila z dne 18. junija 2002 je določeno, da je njegov namen:
„–
povzeti za gospodarske subjekte in države članice v delu, kjer jih zadeva Pogodba ESPJ in njena sekundarna zakonodaja, najpomembnejše spremembe materialnega in procesnega prava, ki jih prinaša prehod na sistem Pogodbe ES […],
–
pojasniti, kako namerava Komisija urejati posebna vprašanja na področju omejevalnih sporazumov in zlorab prevladujočega položaja […], nadzora koncentracij […] in nadzora državnih pomoči, nastala zaradi prehoda iz sistema ESPJ v sistem ES“.
Točka 31 sporočila z dne 18. junija 2002, ki je v delu, namenjenem posebnim vprašanjem zaradi prehoda iz sistema ESPJ v sistem ES, določa:
„Če Komisija pri uporabi pravil Skupnosti o konkurenci za sporazume ugotovi kršitev na področju, za katero velja Pogodba ESPJ, se ne glede na datum uporabe uporabi tisto materialno pravo, ki velja v trenutku nastanka dejstev, ki predstavljajo znake kršitve. Za postopek se po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ v vsakem primeru uporabljajo določbe ES […]“
Uredba (ES) št. 1/2003
Člen 4 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 [ES] in 82 [ES] (
UL 2003, L 1, str. 1
) določa, da ima „[z]a namene uporabe členov 81 [ES] in 82 [ES] […] Komisija pooblastila, opredeljena s to uredbo“.
Člen 7(1) Uredbe št. 1/2003 določa:
„Kadar Komisija na podlagi pritožbe ali po uradni dolžnosti ugotovi, da gre za kršitev člena 81[ES] ali člena 82[ES], lahko z odločbo zahteva od zadevnih podjetij ali podjetniških združenj, da tako kršitev odpravijo. […] Če ima Komisija pravni interes, lahko ugotovi kršitev po tem, ko je bila storjena.“
V skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 lahko Komisija podjetjem in podjetniškim združenjem z odločbo naloži globe, kadar naklepno ali iz malomarnosti kršijo člen 81 ES ali člen 82 ES.
Določbe o zastaranju postopkov
V skladu s členom 1(1) Odločbe Komisije št. 715/78/ESPJ z dne 6. aprila 1978 o zastaralnih rokih v postopkih in o izvajanju sankcij na področju uporabe Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za premog in jeklo (
UL L 94, str. 22
) in členom 25(1) Uredbe št. 1/2003 velja za pristojnost Komisije za naložitev glob za kršitve določb konkurenčnega prava načeloma petletni zastaralni rok.
V skladu s členom 1(2) Odločbe št. 715/78 in členom 25(2) Uredbe št. 1/2003 zastaranje začne teči na dan, ko je bila kršitev storjena. Vendar pa pri trajajočih ali ponavljajočih se kršitvah zastaranje začne teči na dan, ko kršitev preneha.
V skladu s členom 2(1) Odločbe št. 715/78 in členom 25(3) Uredbe št. 1/2003 pretrgajo zastaranje vsa dejanja, ki jih zaradi preiskave ali postopka v zvezi s kršitvijo izvaja Komisija. Zastaranje se pretrga z dnem, ko je o dejanju uradno obveščeno vsaj eno podjetje, ki je sodelovalo pri kršitvi. Dejanja, ki pretrgajo zastaranje, so zlasti ta:
—
pisne zahteve Komisije za informacije ter odločbe Komisije, s katerimi se nalaga predložitev zahtevanih informacij;
—
pisna dovoljenja za izvajanje pregledov ali preiskav, ki jih svojim uradnikom izda Komisija, ter odločbe Komisije o uvedbi preiskave;
—
začetek postopkov Komisije;
—
uradno obvestilo Komisije o ugotovitvah o možnih kršitvah.
V skladu s členom 2(2) Odločbe št. 715/78 in členom 25(4) Uredbe št. 1/2003 velja pretrganje zastaranja za vsa podjetja, ki so udeležena pri kršitvi.
V skladu s členom 2(3) Odločbe št. 715/78 in členom 25(5) Uredbe št. 1/2003 začne po vsakem pretrganju zastaranje teči znova. Vendar pa zastaranje preteče najpozneje na dan, ko je obdobje, enako dvakratnemu času zastaralnega roka, minilo, ne da bi Komisija naložila globo ali sankcijo. Ta rok se podaljša za čas, ko zastaranje ni teklo.
V skladu s členom 3 Odločbe št. 715/78 in členom 25(6) Uredbe št. 1/2003 zastaranje v postopku ne teče toliko časa, dokler je odločba Komisije predmet postopkov, ki tečejo pred sodiščem Skupnosti.
Dejansko stanje
Ob nastanku dejstev, iz katerih izvira obravnavani spor, je družba ARBED SA proizvajala železarske proizvode. Od takrat je spremenila firmo in postala Arcelor Luxembourg SA ter nato ArcelorMittal Luxembourg SA (v nadaljevanju: ARBED).
Družba TradeARBED SA, ki je bila ustanovljena kot hčerinska družba v stoodstotni lasti družbe ARBED, je hkrati opravljala dejavnost distribucije železarskih proizvodov družbe ARBED. Od takrat je spremenila firmo in postala Arcelor International SA ter nato ArcelorMittal International SA (v nadaljevanju: TradeARBED).
Družba ProfilARBED SA je bila ustanovljena 27. novembra 1992 kot hčerinska družba v stoodstotni lasti družbe ARBED, da bi od tega datuma naprej opravljala ekonomske in industrijske dejavnosti družbe ARBED v sektorju nosilcev. Od takrat je spremenila firmo in postala Arcelor Profil Luxembourg SA ter nato ArcelorMittal Belval & Differdange SA (v nadaljevanju: ProfilARBED).
Komisija je leta 1991 na podlagi odločb, sprejetih v skladu s členom 47 PJ, opravila preiskave poslovnih prostorov različnih podjetij, med katerimi je bila tudi družba TradeARBED. Zadevnim podjetjem, med katerimi je bila družba TradeARBED, ne pa tudi družba ARBED, je 6. maja 1992 poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Družba TradeARBED je tudi sodelovala na zaslišanju, ki je potekalo od do .
Z Odločbo 94/215/ESPJ z dne 16. februarja 1994 v zvezi s postopkom izvajanja člena 65 [PJ] glede sporazumov in usklajenih ravnanj, pri katerih so sodelovali evropski proizvajalci nosilcev (
UL L 116, str. 1
, v nadaljevanju: prvotna odločba) je Komisija ugotovila, da je sedemnajst evropskih železarskih podjetij, med njimi družba TradeARBED, sodelovalo pri več sporazumih, sklepih in usklajenih ravnanjih v zvezi z določanjem cen, razdelitvijo trgov in izmenjavo zaupnih informacij na trgu Skupnosti za nosilce v nasprotju s členom 65(1) PJ, in je štirinajstim podjetjem iz tega sektorja naložila globe, med njimi družbi ARBED (11.200.000 ekujev), za kršitve, storjene med in .
V točki 322 obrazložitve prvotne odločbe je bilo navedeno:
„Pri različnih sporazumih in ravnanjih je sicer sodelovala le družba TradeARBED, vendar je ta družba družba za prodajo, ki za provizijo med drugim distribuira nosilce za matično družbo ARBED. Družba TradeARBED dobi majhen odstotek prodajne cene za svoje storitve. Za zagotovitev enakega obravnavanja je ta odločba naslovljena na družbo ARBED, ki proizvaja nosilce v skupini ARBED, promet v zvezi z zadevnimi proizvodi pa je promet družbe ARBED, in ne družbe TradeARBED.“
S sodbo z dne 11. marca 1999 v zadevi ARBED proti Komisiji (
T-137/94, Recueil, str. II-303
) je Sodišče prve stopnje v velikem delu zavrnilo ničnostno tožbo, ki jo je zoper prvotno odločbo vložila družba ARBED, vendar je zmanjšalo globo, ki ji je bila naložena s členom 4 te odločbe, na 10.000.000 EUR.
S sodbo z dne 2. oktobra 2003 v zadevi ARBED proti Komisiji (C-176/99 P, Recueil, str. I-10687) je Sodišče razveljavilo navedeno sodbo Sodišča prve stopnje in razglasilo prvotno odločbo za nično v delu, v katerem se nanaša na družbo ARBED. V točkah od 21 do 24 te sodbe je navedeno:
„21.
Obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah mora zaradi svojega pomena natančno in nedvoumno določiti pravno osebo, kateri se lahko naložijo globe, in mora biti na to osebo naslovljeno (glej sodbo z dne 16. marca 2000 v združenih zadevah Compagnie maritime belge transports in drugi proti Komisiji, C-395/96 P in C-396/96 P, Recueil, str. I-1365, točki 143 in 146).
22.
Ni sporno, da v obravnavanem primeru v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ni bilo navedeno, da se globe lahko naložijo družbi [ARBED]. Poleg tega, kot je poudarilo Sodišče prve stopnje v točki 101 izpodbijane sodbe, družba [ARBED] ni bila naslovnica obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in ji je bila zato zavrnjena pravica dostopa do spisa.
23.
Čeprav ni sporno, da je [družba ARBED] vedela za obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, naslovljeno na njeno hčerinsko družbo TradeARBED, in za nadaljevanje postopka zoper njo, na podlagi tega ni mogoče sklepati, da pravica [družbe ARBED] do obrambe ni bila kršena. Do konca upravnega postopka namreč ni bilo jasno, kateri pravni osebi bodo naložene globe, kar bi lahko odpravilo le novo obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, pravilno naslovljeno na [družbo ARBED].
24.
Iz navedenega je razvidno, da je Sodišče prve stopnje v točki 102 izpodbijane sodbe iz okoliščin obravnavane zadeve napačno sklepalo, da neobstoj obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, naslovljenega na [družbo ARBED], ne more povzročiti ničnosti sporne odločbe v delu, ki se nanaša na to družbo, zaradi kršitve pravice do obrambe.“
Komisija se je zaradi te razglasitve ničnosti odločila začeti nov postopek v zvezi s protikonkurenčnimi ravnanji, ki so bila predmet prvotne odločbe. Na družbe ARBED, TradeARBED in ProfilARBED (skupaj v nadaljevanju: tožeče stranke) je 8. marca 2006 naslovila obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, s katerim jih je obvestila o svoji nameri sprejeti odločbo, s katero se bo ugotovila njihova solidarna odgovornost za zadevne kršitve. Tožeče stranke so na to obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah odgovorile .
Izpodbijana odločba
Komisija je 8. novembra 2006 sprejela Odločbo C(2006) 5342 konč. v zvezi s postopkom na podlagi člena 65 [PJ] glede sporazumov in usklajenih ravnanj, pri katerih so sodelovali evropski proizvajalci nosilcev (zadeva COMP/F/38.907 – Jekleni nosilci) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), katere povzetek je objavljen v Uradnem listu z dne (
UL C 235, str. 4
).
V uvodu izpodbijane odločbe je navedeno:
„ob upoštevanju Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za premog in jeklo, zlasti njenega člena 65,
Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti,
Uredbe [št. 1/2003], zlasti njenih členov 7(1) in 23(2),
[…]“
Komisija je glede pravnih posledic prenehanja veljavnosti Pogodbe ESPJ 23. julija 2002 v točki 292 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da zaradi prenehanja veljavnosti te pogodbe ne preneha njena pristojnost za sankcioniranje kršitev pravil o konkurenci v sektorjih, na katere se je ta pogodba nanašala. V točkah od 293 do 295 obrazložitve izpodbijane odločbe je to trditev utemeljila z dejstvom, da spadata Pogodba ESPJ in Pogodba ES v enoten pravni red, ki temelji na pogodbah, s katerimi so bile ustanovljene Evropska unija in različne Skupnosti. Med drugim se je sklicevala na mnenje Sodišča 1/91 z dne (Recueil, str. I-6079, točka 21) ter na člen 305(1) ES, s katerim naj bi bilo med pogodbama ES in ESPJ vzpostavljeno „razmerje
lex generalis/lex specialis
“. Tako je poudarila, da od prenehanja veljavnosti Pogodbe ESPJ za sektorje, za katere se je uporabljala ta pogodba, veljajo določbe Pogodbe ES.
Komisija se je glede svoje pristojnosti za uporabo pravil o konkurenci iz Pogodbe ESPJ, po prenehanju njene veljavnosti, za kršitve, storjene pred tem datumom in zlasti v okoliščinah obravnavanega primera, v točkah 297 in 298 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicevala na točko 31 sporočila z dne 18. junija 2002, da bi poudarila, da je treba v zvezi s tem razlikovati med postopkovnimi in materialnopravnimi pravili. V točkah od 299 do 301 obrazložitve izpodbijane odločbe je tako navedla:
„299.
Najprej je treba glede postopkovnih vprašanj navesti, da iz splošnega načela prava Skupnosti, kot je povzet v sporočilu [z dne 18. junija 2002] in kot ga je priznalo Sodišče v [sodbah z dne v združenih zadevah Salumi in drugi, od 212/80 do 217/80, Recueil, str. 2735, točka 9, ter z dne v združenih zadevah CT Control (Rotterdam) in JCT Benelux proti Komisiji,
C-121/91 in C-122/91, Recueil, str. I-3873
, točka 22], izhaja, da se uporabijo tiste postopkovne določbe, ki veljajo v trenutku sprejetja zadevnega ukrepa. To načelo prav tako zahteva, da se po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ uporabljajo postopkovna pravila Pogodbe ES. [Izpodbijana odločba] je bila torej sprejeta v skladu s postopkovnimi pravili Pogodbe ES in zlasti Uredbe [št. 1/2003]. V členu 7(1) navedene uredbe je določeno […], da je Komisija pristojna za ugotavljanje kršitev pravil o konkurenci, ki jih storijo podjetja. V skladu s členom 23(2) navedene uredbe lahko zaradi takšnih kršitev naloži sankcije.
300.
V zvezi s pristojnostjo Komisije za sprejetje te odločbe je treba navesti, da takšna pristojnost izhaja iz tega, da je znotraj enotnega pravnega reda člen 81 ES kot
lex generalis
nadomestil člen 65 [PJ] kot
lex specialis
po prenehanju veljavnosti zadnjenavedene pogodbe. Ob upoštevanju vsebinske enakosti teh materialnopravnih pravil v okviru meja pristojnosti, določenih z merilom prizadetosti trgovine med državami članicami iz člena 81 ES, in identičnosti organa – Komisije – pristojnega za uporabo teh dveh pravil v okviru dveh pogodb […], je zaradi kontinuitete določb Komisija pristojna tudi, da na podlagi členov 7(1) in 23(2) Uredbe [št. 1/2003] uvede postopek na podlagi člena 65 [PJ], ugotovi kršitev navedenega člena ter naloži prenehanje tako ugotovljene kršitve in globo kot sankcijo za navedeno kršitev.
301.
Nato je v zvezi z materialnopravnimi pravili treba navesti, da je splošno pravno načelo, kot je povzeto v sporočilu [z dne 18. junija 2002] in kot ga je priznalo Sodišče v [zgoraj navedenih sodbah Salumi in drugi, točka 9, ter CT Control (Rotterdam) in JCT Benelux proti Komisiji, točka 22], da materialno pravo, ki se uporabi, ostane pravo, ki je veljalo, ko je bila kršitev storjena, ne glede na datum uporabe ob upoštevanju načela
lex mitior
, ki ga je priznalo Sodišče v [sodbi z dne v združenih zadevah Berlusconi in drugi,
C-387/02, C-391/02 in C-403/02, ZOdl., str. I-3565
, točka 69], če velja za postopke nalaganja upravnih glob za kršitve pravil o konkurenci […]“.
Komisija je v točkah od 302 do 304 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla razloge, iz katerih je v obravnavani zadevi menila, da je uporaba člena 65 PJ v skladu z načelom
lex mitior
.
Nazadnje, v točkah 305 in 306 obrazložitve izpodbijane odločbe je Komisija zavrnila trditve, ki so jih tožeče stranke navedle v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, da bi izpodbijale njeno pristojnost za sprejetje navedene odločbe.
Komisija je v zvezi z določitvijo treh pravnih oseb, naslovnikov izpodbijane odločbe, kot so opredeljeni v točkah 1 in 455 obrazložitve, v točki 2 obrazložitve navedla:
„Med družbami, navedenimi v točki 1 obrazložitve, je družba [TradeARBED] v nasprotju s členom 65(1) [PJ] sodelovala pri več sporazumih in usklajenih ravnanjih […], družbi [ARBED] in [ProfilARBED] pa sta z družbo [TradeARBED] solidarno odgovorni za te kršitve, saj vse te družbe sestavljajo eno podjetje pod vodstvom sprva družbe [ARBED], nato družbe Arcelor SA.“
Komisija je poleg tega v točki 453 obrazložitve izpodbijane odločbe opozorila, da je obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah naslovila „ne samo na pravno osebo, ki je pri kršitvi neposredno sodelovala, in sicer na družbo [TradeARBED], ampak tudi na dve drugi pravni osebi, in sicer družbi [ARBED] in [ProfilARBED], ki pa pripadata isti gospodarski celoti, kateri se je lahko pripisalo ravnanje družbe [TradeARBED]“.
V zvezi z družbo ARBED je Komisija v točkah 458 in od 460 do 468 obrazložitve izpodbijane odločbe utemeljila odgovornost za kršitev tako:
„458.
Najprej je treba ugotoviti, da po koncentraciji družb [ARBED], Usinor in Aceralia v okviru skupine Arcelor leta 2001 […] skupina pod vodstvom družbe [ARBED] sedaj ni več oblikovana tako, kot je bila v času očitanih dejstev.
[…]
460.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča (sodba Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji (C-286/98 P, Recueil, str. I-9925, točka 29)) lahko Komisija, kadar ima matična družba v lasti celoten kapital svoje hčerinske družbe, upravičeno sklepa, da je matična družba dejansko odločilno vplivala na ravnanje svoje hčerinske družbe.
461.
V zvezi z materialnimi pogoji za utemeljitev takšne odgovornosti je najprej treba poudariti, da se tako kot prepoved iz člena 81(1) [ES] tudi prepoved iz člena 65(1) [PJ] nanaša namreč na ‚podjetja‘. Iz sodne prakse Sodišča prve stopnje (glej sodbo z dne 10. marca 1992 v zadevi Shell proti Komisiji, T-11/89, Recueil, str. II-757) je razvidno, da je treba pojem podjetja v smislu člena 81 [ES] razumeti tako, da se nanaša na gospodarski subjekt, ki je enotna organizacija osebnih, opredmetenih in neopredmetenih elementov, ki trajno sledi določenemu gospodarskemu cilju in je lahko soudeležena pri kršitvi iz te določbe (glej tudi sodbo Sodišča z dne v zadevi Hydrotherm, 170/83, Recueil, str. 2999, točka 11, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Viho proti Komisiji, T-102/92, Recueil, str. II-17, točka 50, potrjeno s sodbo Sodišča z dne v zadevi Viho proti Komisiji, C-73/95 P, Recueil, str. I-5457, točke od 15 do 18).
462.
V obravnavanem primeru je družba [TradeARBED] hčerinska družba v 100-odstotni lasti družbe [ARBED]. Na obravnavi pred Sodiščem prve stopnje v zadevi T-137/94 je odvetnik tožeče stranke pojasnil, da je družba [TradeARBED] družba za prodajo, ki distribuira železarske proizvode, med drugim nosilce, ki jih proizvaja družba [ARBED] […] Poleg tega je bil sedež družbe [ARBED] na istem naslovu kot sedež družbe [TradeARBED], družbi pa sta imeli tudi isto telefonsko centralo in isto številko telefaksa. Odvetnik družbe [TradeARBED] se je brez razlikovanja predstavil kot pooblaščenec družbe [ARBED] in družbe [TradeARBED]. Dva predstavnika družbe [ARBED] sta pomagala družbi [TradeARBED] na zaslišanju v upravnem postopku, ki je potekalo od 11. do [zgoraj navedena sodba ARBED proti Komisiji z dne , točki 96 in 97]. Ravnanja družbe [TradeARBED] na trgu nosilcev so bila zato odvisna od njene matične družbe [ARBED]. Ko so bile kršitve storjene, so bili proizvodni obrati za jeklene nosilce, ki so zadevni proizvod v obravnavani zadevi, v lasti družbe [ARBED]. Ni torej dvoma, da je družba [ARBED] odločilno vplivala na družbo [TradeARBED].
463.
V odgovorih na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne 8. marca 2006 pravne osebe naslovnice te odločbe zatrjujejo, da Komisija ni dokazala udeležbe družbe [ARBED], ki bi utemeljila naložitev sankcij tej družbi. Poleg tega menijo, da bi sankcioniranje družb [TradeARBED] in [ARBED] s to odločbo privedlo do sklepov, ki so ‚popolnoma nasprotni in nezdružljivi‘ s sklepi Komisije iz [prvotne odločbe].
464.
V zvezi s tem zadostuje spomniti, da dejstvo, da je družba [TradeARBED] neposredno in konkretno sodelovala pri kršitvi, ne izključuje odgovornosti njene matične družbe, ki je nanjo odločilno vplivala. Nato je treba poudariti, da Komisija v tej odločbi sklepa, da čeprav je samo družba [TradeARBED] neposredno sodelovala pri navedenih kršitvah, se vendar lahko ravnanje družbe [TradeARBED], kot je že bilo ugotovljeno v [prvotni odločbi], pripiše družbi [ARBED] zaradi odločilnega vpliva, ki ga je družba [ARBED] izvajala nad njo. Sklepi Komisije v tej odločbi tako niso nasprotni ali nezdružljivi s sklepi v [prvotni odločbi].
465.
Pravne osebe naslovnice te odločbe poleg tega menijo, da bi Komisija kršila načelo enakega obravnavanja, če bi za določitev odgovornosti za kršitev v tej odločbi merilo sodelovanja pri kršitvi, ki ga je uporabila za podjetja, udeležena pri omejevalnem sporazumu, sankcioniranem s [prvotno odločbo], zamenjala za merilo izvajanja odločilnega vpliva s strani matične družbe.
466.
V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da je Komisija v točki 322 obrazložitve [prvotne odločbe] navedla, da je [p]ri različnih sporazumih in ravnanjih […] sicer sodelovala le družba TradeARBED, vendar je ta družba družba za prodajo, ki za provizijo med drugim distribuira nosilce za matično družbo ARBED. Družba TradeARBED dobi majhen odstotek prodajne cene za svoje storitve. Za zagotovitev enakega obravnavanja je ta odločba naslovljena na družbo ARBED, ki proizvaja nosilce v skupini ARBED, promet v zvezi z zadevnimi proizvodi pa je promet družbe ARBED, in ne družbe TradeARBED. V zvezi z drugimi podjetji, sankcioniranimi v [prvotni odločbi], je Komisija pripisala odgovornost ob upoštevanju tega merila: ‚če je več kot ena družba skupine sodelovala pri zgoraj navedenih kršitvah, so naslovniki te odločbe podjetja za proizvodnjo, ker imajo ta podjetja največjo korist od pričakovanih podatkov o cenah in količinah‘ [točka 319 obrazložitve prvotne odločbe].
467.
Iz ustaljene sodne prakse (sodbi Sodišča z dne 31. marca 1993 v združenih zadevah Ahlström Osakeyhtiö in drugi proti Komisiji (C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 in od C-125/85 do C-129/85, Recueil, str. I-1307), in z dne v zadevi Karlsson in drugi (
C-292/97, Recueil, str. I-2737
, točka 39); sodbi Sodišča prve stopnje z dne v združenih zadevah Westdeutsche Landesbank Girozentrale in Land Nordrhein-Westfalen proti Komisiji (
T-228/99 in T-233/99, Recueil, str. II-435
, točka 272), in z dne v zadevi Deutsche Bahn proti Komisiji (
T-351/02, ZOdl., str. II-1047
)) je razvidno, da ‚načelo enakega obravnavanja prepoveduje različno obravnavanje primerljivih položajev, ki določene subjekte postavlja v manj ugoden položaj kot druge, razen če je tako obravnavanje objektivno utemeljeno‘.
468.
V obravnavanem primeru ni dvoma, da Komisija v skladu z načelom enakega obravnavanja uporablja objektivno merilo, in sicer merilo proizvodnje s strani družb za jeklene nosilce, da bi določila podjetja, katerim se lahko pripiše odgovornost za kršitve. Tako bi se lahko poudarilo nasprotno, da če bi Komisija naložila globo le na podlagi merila neposrednega sodelovanja in bi torej izračunala globo glede na promet družbe [TradeARBED], ki dobi le majhen odstotek prodajne cene za svoje storitve za razliko od drugih podjetij, sankcioniranih s [prvotno odločbo], bi prišlo do diskriminacije v razmerju do slednjih. Podjetja, ki so naslovniki te odločbe, se torej ne morejo veljavno sklicevati na neenako obravnavanje sankcioniranih podjetij.“
V zvezi z družbo ProfilARBED je treba navesti, da je Komisija utemeljila odgovornost za kršitev v točkah od 470 do 472 obrazložitve izpodbijane odločbe tako:
„470.
Družba [ProfilARBED] je bila ustanovljena novembra 1992 kot hčerinska družba v 100-odstotni lasti družbe [ARBED], proizvodni obrati za dolge izdelke iz karbonskega jekla, vključno z nosilci […], pa so bili preneseni z družbe [ARBED] na družbo [ProfilARBED]. Družba [ProfilARBED] je zato nadaljevala industrijske in ekonomske dejavnosti družbe [ARBED], ki je zaradi tega prenosa nehala proizvajati karbonsko jeklo […]
471.
Ker je družba [ProfilARBED] gospodarska naslednica družbe [ARBED] glede industrijskih in trgovskih dejavnosti na področju nosilcev v okviru skupine pod vodstvom družbe [ARBED] (ki je nato postala skupina Arcelor), lahko Komisija uvede postopek zoper družbo [ProfilARBED] na podlagi odgovornosti za zadevne kršitve v tej odločbi.
472.
Sodišče je namreč v zadevi ‚Cement‘ (sodba Sodišča z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji (C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P in C-219/00 P, Recueil, str. I-123, točke od 354 do 361)) presodilo, da je Komisija pravilno pripisala eni družbi odgovornost za kršitve druge družbe, ki je spadala v isto skupino in katere gospodarske dejavnosti v sektorju cementa so bile prenesene na prvo družbo. Po mnenju Sodišča dejstvo, da je druga družba po prenosu še naprej obstajala kot pravna oseba, ne izpodbije tega sklepa. V skladu s sodbo, izdano v zadevi ‚Cement‘, se lahko odgovornost za zadevne kršitve v obravnavani zadevi pripiše družbi [ProfilARBED], ker je nasledila družbo [ARBED] glede industrijskih in ekonomskih dejavnosti v sektorju proizvodnje nosilcev. Dejstvo, da družba [ARBED] še naprej obstaja kot pravna oseba ne izpodbije tega sklepa. Poleg tega bi vsak drug sklep omogočal obid pravil konkurenčnega prava Skupnosti, ker bi se tako lahko podjetja izognila odgovornosti za kršitve, ki so jih storila, s tem da bi sporne dejavnosti prenesle na drugo družbo iste skupine. Zato je ta odločba naslovljena tudi na družbo [ProfilARBED].“
V zvezi z morebitnim zastaranjem pristojnosti Komisije, da naloži globe, je treba navesti, da je Komisija v točkah od 446 do 452 obrazložitve izpodbijane odločbe poudarila:
„446.
Za določitev pravil o zastaranju, ki jih je treba uporabiti v tej zadevi v zvezi z naložitvijo glob, ni treba ugotavljati, ali so pravila o zastaranju postopkovna, zaradi česar bi se uporabile določbe Uredbe [št. 1/2003], ali pa so ta pravila materialnopravna, zaradi česar bi se uporabile določbe [Odločbe št. 715/78], ker so vsebinsko te določbe enake […]
447.
[…] Komisija je opravila preiskave v sektorju jeklenih nosilcev 16., in , ki so dnevi, ko je po mnenju Komisije kršitev prenehala. Komisija je na družbo [TradeARBED] naslovila obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Dopisi z zahtevami po informacijah so bili poslani družbi [TradeARBED] in pravni službi družbe [ARBED] , pri čemer je bila družba [ARBED] pozvana, naj Komisiji sporoči promet, ki ga je s prodajo ustvarila družba [ARBED] v ESPJ od januarja do septembra 1993. Komisija je sprejela [prvotno odločbo], s katero je bila družbi [ARBED] naložena globa za sodelovanje družbe [TradeARBED] pri kršitvah člena 65 Pogodbe ESPJ. Družba [ARBED] je vložila tožbo zoper to odločbo pri Sodišču prve stopnje. Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo v zadevi ARBED proti Komisiji (T-137/94). Družba [ARBED] je vložila pritožbo zoper to sodbo pri Sodišču. Sodišče je razveljavilo sodbo v zadevi T-137/94. Komisija se je odločila uvesti nov postopek v zvezi s protikonkurenčnim ravnanjem, ki je bilo predmet [prvotne odločbe], tako da je na družbe [ARBED, TradeARBED in ProfilARBED] naslovila novo obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki je pripeljalo do sprejetja te odločbe.
448.
Glede na navedeno Komisija ugotavlja, da se družba [ARBED] ne more sklicevati na zastaranje, ker sprejetje te odločbe ni zunaj roka, v katerem lahko Komisija naloži globo v skladu z določbami, na katere je bilo opozorjeno v točki 446 obrazložitve. Brez upoštevanja preiskovalnih in procesnih dejanj v zvezi z drugimi podjetji so dopisi z zahtevami po informacijah, poslani družbi [ARBED] 26. novembra 1993, in [prvotna odločba] vsak zase dejanja, ki pretrgajo zastaranje, tako da zastaralni rok začne znova teči glede vseh družb, ki sestavljajo gospodarsko celoto pod vodstvom družbe [ARBED]. Dalje, zastaralni rok je v skladu s členom 3 Odločbe [št. 715/78] prvič nehal teči zaradi tožbe, ki jo je družba [ARBED] vložila zoper [prvotno odločbo] pri Sodišču prve stopnje, ki je sodbo izdalo , in drugič zaradi vložitve pritožbe pri Sodišču, ki je sodbo izdalo . Po tem zadržanju je bil petletni zastaralni rok ponovno pretrgan, ko je Komisija izdala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Nato je treba ugotoviti, da je ta odločba sprejeta znotraj desetletnega zastaralnega roka, ki je začel teči s prenehanjem kršitve leta 1990 in ki ni tekel deset let, ko so potekali postopki, ki jih je družba [ARBED] zaporedoma sprožila pri Sodišču prve stopnje in Sodišču. Zato – in nasprotno od trditev strank v odgovorih na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne – ni dvoma, da se družba [ARBED] ne more sklicevati na zastaranje v zvezi z naložitvijo glob.
449.
Poleg tega pravila v zvezi z zastaranjem prav tako ne nasprotujejo naložitvi globe družbi [TradeARBED], saj zaradi pravnih sredstev, ki jih je družba [ARBED] vložila pri Sodišču prve stopnje in Sodišču zoper [prvotno odločbo], zastaralni rok prav tako ni tekel glede družbe [TradeARBED]. V obravnavanem primeru je zadnje dejanje, ki je pretrgalo zastaranje glede družbe [TradeARBED], obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, naslovljeno 8. marca 2006, potem ko zastaralni rok ni tekel med trajanjem postopkov, ki jih je družba [ARBED] začela pri Sodišču prve stopnje in Sodišču.
450.
Kot je namreč določeno v členu 3 Odločbe [št. 715/78] in členu 25 Uredbe [št. 1/2003], zastaranje v postopkih ne teče toliko časa, dokler je odločba Komisije predmet postopkov, ki tečejo pred Sodiščem.
451.
Komisija torej meni, da zadržanje zastaranja, ki je posledica tega, da podjetje začne postopke pri Sodišču prve stopnje in Sodišču, velja za pravni subjekt – stranko v postopkih in za vse druge pravne subjekte, ki so del iste gospodarske celote, ne glede na to, kateri pravni subjekt je začel te postopke. V zvezi s tem je treba najprej navesti, da člen 3 Odločbe [št. 715/78] ne nasprotuje takšni razlagi. Nato je treba poudariti, da v nasprotnem primeru Komisija ne bi mogla popraviti kršitve postopka, ki bi jih lahko storila, kljub pravici, da sprejme novo odločbo, ki ji jo je Sodišče izrecno priznalo v zadevi PVC II. Ker je bila namreč [prvotna odločba] predmet pravnega sredstva najprej pri Sodišču prve stopnje, nato pri Sodišču, Komisija v skladu z načelom dobre uprave ni mogla sprejeti nove odločbe, da bi sankcionirala družbo [TradeARBED], medtem ko so postopki, ki jih je začela družba [ARBED], še tekli. To je še bolj očitno, ker družba [ARBED] med postopkom ni navajala samo postopkovnih razlogov, ampak tudi materialnopravne v zvezi s sodelovanjem družbe [TradeARBED] pri očitanih kršitvah. Ni torej dvoma, da se družba [TradeARBED], iz istih razlogov kot družba [ARBED], ne more sklicevati na zastaranje v zvezi z naložitvijo glob.
452.
Nazadnje je treba poudariti, da trditve, navedene v točki 449 obrazložitve in naslednjih, v zvezi z družbo [ARBED] nujno veljajo tudi za družbo [ProfilARBED], ki je gospodarska naslednica družbe [ARBED].“
Člen 1 izpodbijane odločbe določa:
„Podjetje, sestavljeno iz družb [ARBED, TradeARBED in ProfilARBED], je v nasprotju s členom 65(1) [PJ] sodelovalo pri več sporazumih in usklajenih ravnanjih, katerih predmet in posledica so bili določanje cen, dodelitev kvot in obsežna izmenjava informacij na trgu Skupnosti nosilcev. Sodelovanje tako sestavljenega podjetja pri teh kršitvah je ugotovljeno za obdobje od 1. julija 1988 do .“
Člen 2 izpodbijane odločbe določa, da se „družbam [ARBED, TradeARBED in ProfilARBED] solidarno naloži globa v višini 10 milijonov EUR za kršitve, navedene v členu 1.“
Postopek in predlogi strank
Tožeče stranke so 27. decembra 2006 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložile to tožbo na podlagi členov 33 PJ in 36 PJ ter 229 ES in 230 ES.
Po spremembi sestave senatov Sodišča prve stopnje je bil sodnik poročevalec razporejen v sedmi senat, zato je bila obravnavana zadeva dodeljena temu senatu.
Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (sedmi senat) odločilo, da začne ustni postopek.
Stranke so podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja Sodišča prve stopnje na obravnavi 5. novembra 2008.
Tožeče stranke Sodišču prve stopnje predlagajo, naj:
—
razglasi izpodbijano odločbo za nično;
—
razglasi vsaj člen 2 navedene odločbe, s katerim je tožečim strankam naložena denarna kazen, za ničen ali denarno kazen bistveno zmanjša;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
—
tožbo zavrne;
—
tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
Pravo
Tožeče stranke v utemeljitev svojih predlogov navajajo v bistvu štiri tožbene razloge. Prvi je neobstoj pravne podlage izpodbijane odločbe in zloraba pooblastil. Drugi je kršitev pravil o odgovornosti za kršitve, ker naj bi se z izpodbijano odločbo pripisovala odgovornost trem povezanim družbam za ravnanje ene od njih, ne da bi drugi družbi pri tem sodelovali. Tretji tožbeni razlog je kršitev pravil o zastaranju. Četrti tožbeni razlog, naveden podredno, je kršitev pravice do obrambe, ker naj bi bila izpodbijana odločba sprejeta v predolgem roku.
Prvi tožbeni razlog: neobstoj pravne podlage izpodbijane odločbe in zloraba pooblastil
Trditve strank
Tožeče stranke delijo tožbeni razlog na dva dela.
V okviru prvega dela tožbenega razloga navajajo, da je Komisija kršila člen 97 PJ in zlorabila pooblastila z uporabo člena 65 PJ po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ. Po njihovem mnenju je namreč prenehanje veljavnosti navedene pogodbe 23. julija 2002 nujno povzročilo prenehanje pristojnosti Komisije za uporabo te določbe, nasprotno od navedenega v točki 292 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Dejstvo, navedeno v točki 293 obrazložitve izpodbijane odločbe, da spadata pogodbi ES in ESPJ v enoten pravni red, ki temelji na pogodbah, s katerimi so bile ustanovljene Evropska unija in različne Skupnosti, naj v zvezi s tem ne bi bilo upoštevno. Institucije naj bi sicer imele obveznost razviti usklajeno razlago različnih pogodb. Vendar naj to nikakor ne bi moglo utemeljiti tega, da Komisija zagotavlja „nadaljnje življenje“ pogodbe ESPJ po njenem roku veljavnosti, ker določbe te pogodbe tega ne določajo. Tožeče stranke navajajo v tem smislu zlasti zgoraj navedeno mnenje Sodišča 1/91, točka 29.
V okviru drugega dela tožbenega razloga tožeče stranke navajajo, da je Komisija kršila Uredbo št. 1/2003 in zlorabila pooblastila s tem, da je utemeljila svojo pristojnost za sprejetje odločbe na podlagi člena 65 PJ z uredbo, ki ji daje pooblastila le za izvajanje členov 81 ES in 82 ES.
Glede postopkovnih pravil, ki jih je treba uporabiti v obravnavanem primeru, tožeče stranke zlasti kritizirajo trditev iz točke 299 obrazložitve izpodbijane odločbe, da ima Komisija na podlagi členov 7(1) in 23(2) Uredbe št. 1/2003 pooblastila za ugotavljanje in sankcioniranje „kršitev pravil o konkurenci“. Nasprotno, iz člena 4 te uredbe naj bi bilo razvidno, da ima Komisija na podlagi te uredbe pooblastila le za to, da ji je omogočeno izvajanje postopkov v zvezi s kršitvami členov 81 ES in 82 ES.
Tožeče stranke prav tako navajajo, da je bila Uredba št. 1/2003 sprejeta po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ. Ker v tej uredbi pristojnosti Komisije za izvajanje člena 65 PJ niso bile podaljšane, je Svet verjetno menil, po mnenju tožečih strank upravičeno, da ni pristojen za podaljšanje trajanja te pogodbe, saj imajo to pravico izključno avtorji navedene pogodbe, in ne institucije, ustanovljene z njo.
V zvezi s trditvijo Komisije, ki temelji na sporočilu z dne 18. junija 2002, tožeče stranke poudarjajo, da ponovitev načelnega stališča ne zadostuje za njegovo utemeljitev.
Tožeče stranke v repliki dodajajo, da kljub predpostavki, da se Uredba št. 1/2003 lahko razlaga tako, da velja tudi za postopke na podlagi člena 65 PJ, to ne more spremeniti obsega Pogodbe ESPJ in, natančneje, njenega člena 97. Iz hierarhije norm naj bi namreč izhajalo, da uredba Sveta ne more spremeniti pogodbe. To naj bi veljalo še toliko bolj, ker je člen 95 PJ določil poseben postopek, ki ga je treba uporabiti, če bi bila potrebna sprememba Pogodbe ESPJ, da bi se zajeli primeri, ki z njo niso predvideni.
V zvezi z materialnopravnimi pravili tožeče stranke menijo, da v obravnavanem primeru ni mogoče uporabiti splošnega pravnega načela, navedenega v točki 301 obrazložitve izpodbijane odločbe, da materialno pravo, ki se uporabi, ostane pravo, ki je veljalo, ko je bila kršitev storjena, ne glede na datum uporabe. V obravnavanem primeru naj ne bi šlo za avtorjevo spremembo zakonodajnega besedila, ampak za pobudo institucije, pristojne za izvajanje pravnega pravila, z namenom podaljšati veljavnost tega pravila po datumu prenehanja veljavnosti, ki ga je njegov avtor izrecno določil. Pogodba ESPJ je v skladu s svojim členom 97 prenehala veljati 23. julija 2002, ne da bi njeni avtorji sprejeli kakršenkoli ukrep z namenom ohraniti v veljavi nekatere od njenih določb. Ne glede na morebitno obžalovanje Komisije zaradi tega položaja naj ta ne bi bila pooblaščena, da namesto navedenih avtorjev ohrani člen 65 PJ v veljavi.
Tožeče stranke v repliki dodajajo, da če je za ravnanja pred 23. julijem 2002 še veljala Pogodba ESPJ, so za njih veljale vse določbe te pogodbe, vključno s členom 97, ki onemogoča njeno uporabo po tem datumu.
Komisija nasprotuje trditvam tožečih strank s podobno utemeljitvijo, kot je v izpodbijani odločbi.
Presoja Sodišča prve stopnje
Dva dela tožbenega razloga je treba obravnavati skupaj.
Sodišče prve stopnje opozarja, da so pogodbe Skupnosti uvedle enotni pravni red (glej v tem smislu zgoraj navedeno mnenje Sodišča 1/91, točka 21; sodbo Sodišča prve stopnje z dne 27. junija 1991 v zadevi Stahlwerke Peine-Salzgitter proti Komisiji, T-120/89, Recueil, str. II-279, točka 78), v okviru katerega je – kot je navedeno tudi v členu 305(1) ES – Pogodba ESPJ poseben sistem, ki odstopa od splošnih pravil, ki jih je uvedla Pogodba ES.
Pogodba ESPJ je na podlagi svojega člena 97 nehala veljati 23. julija 2002. Zato se je področje uporabe splošnega sistema, ki izhaja iz Pogodbe ES, razširilo na sektorje, ki so bili sprva urejeni s Pogodbo ESPJ.
Čeprav je nadomestitev pravnega okvira Pogodbe ESPJ s pravnim okvirom Pogodbe ES od 24. julija 2002 povzročila spremembo pravnih podlag, postopkov in materialnopravnih pravil, ki veljajo za primere, ki so bili prej urejeni s Pogodbo ESPJ, je to del enotnosti in neprekinjenosti pravnega reda Skupnosti in njenih ciljev (sodba Sodišča prve stopnje z dne v zadevi González y Díez proti Komisiji, T-25/04, ZOdl., str. II-3121, točka 55).
V zvezi s tem je treba navesti, da sta uvedba in ohranjanje sistema svobodne konkurence, v katerem so zagotovljeni običajni pogoji konkurence in iz katerega izhajajo pravila na področju omejevalnih sporazumov med podjetji, eden bistvenih ciljev Pogodbe ES (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 29. junija 2006 v zadevi SGL Carbon proti Komisiji, C-308/04 P, ZOdl., str. I-5977, točka 31) in Pogodbe ESPJ (glej v tem smislu mnenje Sodišča 1/61 z dne , Recueil, str. 505 in 519, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Thyssen Stahl proti Komisiji, T-141/94, Recueil, str. II-347, točke 265 in od 299 do 304).
V tem okviru je ne glede na to, da se pravila pogodb ESPJ in ES, ki urejajo področje omejevalnih sporazumov med podjetji, nekoliko razlikujejo, treba poudariti, da pojma sporazumov in usklajenih ravnanj v smislu člena 65(1) PJ ustrezata pojmoma sporazumov in usklajenih ravnanj v smislu člena 81 ES ter da je sodišče Skupnosti ti določbi razlagalo enako (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Thyssen Stahl proti Komisiji, točke od 262 do 272 in 277). Tako uresničevanje cilja neizkrivljene konkurence v sektorjih, ki so sprva sodili k skupnemu trgu premoga in jekla, ni prekinjeno zaradi prenehanja veljavnosti Pogodbe ESPJ, ker uresničuje ta cilj tudi v okviru Pogodbe ES ista institucija, in sicer Komisija, ki je upravni organ, pristojen za izvajanje in razvoj politike konkurence v splošnem interesu Skupnosti (glej v tem smislu in po analogiji zgoraj navedeno sodbo González y Díez proti Komisiji, točka 55).
Poleg tega je treba v skladu s načelom, ki je skupen pravnim sistemom držav članic, katerih izvor sega do rimskega prava, razen ob izrecni nasprotni volji zakonodajalca ob spremembi zakonodaje zagotoviti kontinuiteto pravnih struktur (sodba Sodišča z dne 25. februarja 1969 v zadevi Klomp, 23/68, Recueil, str. 43, točka 13). Sodišče prve stopnje ugotavlja, da je Sodišče v navedeni sodbi uporabilo to načelo ob sporni spremembi primarnega prava Skupnosti, nastali na podlagi Pogodbe o združitvi.
Kontinuiteta pravnega reda Skupnosti in ciljev, ki vodijo njegovo delovanje, tako zahteva, da Evropska skupnost v primerih, v katerih je nasledila Evropsko skupnost za premog in jeklo, v zvezi s položaji, ki so nastali med veljavnostjo Pogodbe ESPJ, v okviru svojega postopkovnega okvira zagotavlja spoštovanje pravic in obveznosti, ki so jih države članice in posamezniki imeli takrat na podlagi Pogodbe ESPJ in pravil, ki so bila sprejeta za njeno izvajanje. Ta zahteva velja zlasti, ker lahko izkrivljanje konkurence, ki izhaja iz nespoštovanja pravil na področju omejevalnih sporazumov med podjetji, učinkuje tudi po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ v okviru Pogodbe ES (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 18. julija 2007 v zadevi Lucchini, C-119/05, ZOdl., str. I-6199, točka 41 in navedena sodna praksa, ter zgoraj navedeno sodbo González y Díez proti Komisiji, točka 56).
Iz navedenega je razvidno, nasprotno od trditev tožeče stranke, da je treba Uredbo št. 1/2003 in zlasti njena člena 7(1) ter 23(2) razlagati tako, da Komisija po 23. juliju 2002 lahko ugotavlja obstoj omejevalnih sporazumov med podjetji, ki so bili izvršeni v sektorjih, za katere se
ratione materiae
in
ratione temporis
uporablja Pogodba ESPJ, in jih sankcionira (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo González y Díez proti Komisiji, točka 57), čeprav v navedenih določbah te uredbe člen 65 PJ ni izrecno naveden.
Poleg tega je treba navesti, da je treba pravila Pogodbe ES uporabiti na področju, ki ga je sprva urejala Pogodba ESPJ, ob upoštevanju načel v zvezi s časovno uporabo prava. V zvezi s tem je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da čeprav na splošno velja, da se postopkovna pravila uporabijo za vse postopke, ki potekajo, ko ta pravila začnejo veljati, to ne velja za materialnopravna pravila. Ta je namreč zaradi zagotavljanja spoštovanja načel pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo treba razlagati tako, da se uporabijo za položaje, ki so nastali, preden so začela veljati ta pravila, le če je iz njihovega besedila, ciljev ali sistematike jasno razvidno, da jim je treba dodeliti takšen učinek (zgoraj navedena sodba Salumi in drugi, točka 9, sodba Sodišča z dne 10. februarja 1982 v zadevi Bout, 21/81, Recueil, str. 381, točka 13, in sodba Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Eyckeler & Malt proti Komisiji, T-42/96, Recueil, str. II-401, točka 55).
S tega vidika je treba glede vprašanja materialnopravnih določb, ki se uporabijo za pravni položaj, ki je dokončno nastal pred prenehanjem veljavnosti Pogodbe ESPJ, navesti, da kontinuiteta pravnega reda Skupnosti in zahteve v zvezi z načeloma pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo nalagajo uporabo materialnopravnih določb, sprejetih na podlagi Pogodbe ESPJ, za dejstva, ki sodijo
ratione materiae
in
ratione temporis
na njihovo področje uporabe. Okoliščina, da zaradi prenehanja veljavnosti Pogodbe ESPJ zadevna ureditev ne velja več ob presoji dejanskega stanja, ne spreminja te ugotovitve, ker se ta presoja nanaša na pravni položaj, ki je dokončno nastal, ko so veljale materialnopravne določbe, sprejete na podlagi Pogodbe ESPJ (zgoraj navedena sodba González y Díez proti Komisiji, točka 59).
V obravnavanem primeru je bila izpodbijana odločba sprejeta na podlagi členov 7(1) in 23(2) Uredbe št. 1/2003 po postopku, ki je bil izveden v skladu z navedeno uredbo. Določbe v zvezi s pravno podlago in postopkom do sprejetja izpodbijane odločbe sodijo k postopkovnim pravilom v smislu sodne prakse, navedene v točki 65 zgoraj. Ker je bila izpodbijana odločba sprejeta po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ, je Komisija pravilno uporabila pravila iz Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu in po analogiji sodbo González y Díez proti Komisiji, točka 60, in
a contrario
sodbo Sodišča prve stopnje z dne 25. oktobra 2007 v združenih zadevah SP in drugi proti Komisiji,
T-27/03, T-46/03, T-58/03, T-79/03, T-80/03, T-97/03 in T-98/03, ZOdl., str. II-4331
).
V zvezi z materialnopravnimi pravili je treba ugotoviti, da se izpodbijana odločba nanaša na pravni položaj, ki je dokončno nastal pred prenehanjem veljavnosti Pogodbe ESPJ, pri čemer naj bi obdobje kršitev trajalo od 1. julija 1988 do (glej točko 140 spodaj). Ker materialno konkurenčno pravo, ki velja od , nima nobenih retroaktivnih učinkov, je treba ugotoviti, da je člen 65(1) PJ materialnopravna določba, ki se uporabi in ki jo je Komisija dejansko uporabila v izpodbijani odločbi, pri čemer je treba opozoriti, da prav iz narave
lex generalis
Pogodbe ES v primerjavi s Pogodbo ESPJ, ki jo je potrdil člen 305 ES, izhaja, da se na podlagi načela
lex specialis derogat legi generali
za položaje, ki so nastali pred , uporablja edino poseben sistem Pogodbe ESPJ in pravil, sprejetih za njeno izvajanje.
Iz navedenega je razvidno, da je treba oba dela prvega tožbenega razloga zavrniti.
Drugi tožbeni razlog: kršitev pravil o odgovornosti za kršitve
Trditve strank
Tožeče stranke izpodbijajo, da bi se odgovornost za kršitve, ugotovljene v izpodbijani odločbi, lahko pripisala družbama ARBED in ProfilARBED.
V zvezi z družbo ARBED in kot odgovor na točko 460 obrazložitve izpodbijane odločbe tožeče stranke ob sklicevanju na točko 28 zgoraj navedene sodbe Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji navajajo, da Sodišče ni nikoli potrdilo, da stoodstotni nadzor zadostuje, da se matična družba šteje za odgovorno za ravnanje hčerinske družbe. Presodilo naj bi, da če je matična družba med upravnim postopkom sprejela odgovornost za ravnanje hčerinske družbe, lahko Komisija upravičeno domneva, da je odgovorna za kršitev. To naj ne bi veljalo v obravnavanem primeru, ker naj Komisija med prvim upravnim postopkom nikoli ne bi obvestila družbe ARBED o svoji nameri, da ji pripiše odgovornost za ravnanje družbe TradeARBED.
Tožeče stranke dodajajo, da je bil v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji, pristop Komisije tak, da je sporno odločbo naslovila na matično družbo, kadar so obstajali natančni dokazi o njeni vpletenosti v sodelovanje hčerinske družbe pri omejevalnem sporazumu (glej točko 143 obrazložitve Odločbe Komisije 94/601/ES z dne 13. julija 1994 v zvezi s postopkom izvajanja člena 85 Pogodbe ES (IV/C/33.833 – karton) (
UL L 243, str. 1
)). V obravnavanem primeru naj ne bi bilo tako.
Ker v obravnavanem primeru niso izpolnjeni posebni pogoji, ki jih je opredelilo Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji, tožeče stranke trdijo, da splošni načeli individualizacije kazni in dokaznega bremena zahtevata, da Komisija dokaže, da obstajajo za vsako od podjetij, ki so naslovniki obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, specifični očitki. V tem smislu navajajo sodbo Sodišča prve stopnje z dne 4. julija 2006 v zadevi Hoek Loos proti Komisiji (
T-304/02, ZOdl., str. II-1887
, točka 118 in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru pa naj bi Komisija v izpodbijani odločbi (točki 444 in 464 obrazložitve) in v prvotni odločbi (točka 322 obrazložitve) ugotovila, da je samo družba TradeARBED sodelovala pri spornih sporazumih in ravnanjih.
Nazadnje tožeče stranke trdijo, da bi naložitev odgovornosti družbi ARBED za kršitev, ki jo je storila družba TradeARBED, le zato, ker ima prva v lasti sto odstotkov kapitala hčerinske družbe, pripeljala v obravnavanem primeru do diskriminacije glede na druga zadevna podjetja. V nasprotju s tem, kar Komisija trdi v točki 468 obrazložitve izpodbijane odločbe, naj bi bil namreč v prvotni odločbi zoper ta podjetja uporabljen test odgovornosti, ki ni temeljil na proizvodnji nosilcev, ampak na dejanskem sodelovanju pri spornih kršitvah. Šele ko sta družbi iste skupine sodelovali pri omejevalnem sporazumu, naj bi Komisija sprejela odločbo le zoper družbo za proizvodnjo (glej točki 320 in 321 obrazložitve prvotne odločbe). Po mnenju tožečih strank Komisija v obravnavanem primeru ne more zavrniti uporabe tega testa odgovornosti brez diskriminacije, ki je v nasprotju z načelom enakega obravnavanja.
Tožeče stranke v repliki dodajajo, da se je v obravnavanem primeru Komisija odločila, da se ne bo oprla na izpodbojno domnevo v zvezi s stoodstotnim deležem matičnih družb v odvisnih družbah, ampak da bo na podlagi dejstev in podatkov, ki jih je zbrala, preverila, ali so te družbe dejansko sodelovale pri kršitvi. V obravnavanem primeru naj bi Komisija v prvotni odločbi na podlagi preučitve dejstev ugotovila, da je v zvezi s skupino ARBED le družba TradeARBED sodelovala pri kršitvi. To naj bi imelo dve posledici.
Na eni strani, ker se je Komisija v okviru postopka v zvezi s sprejetjem prvotne odločbe odločila, da se ne bo oprla na zadevno izpodbojno domnevo, tožeče stranke menijo, da v okviru postopka v zvezi s sprejetjem izpodbijane odločbe ne more imeti drugačnega pristopa, ne da bi kršila načelo enakega obravnavanja.
Na drugi strani naj uporaba navedene domneve v obravnavanem primeru ne bi bila mogoča zaradi pravnomočnosti, ki je po mnenju tožečih strank povezana s prvotno odločbo, v kateri je Komisija ugotovila, da je le družba TradeARBED sodelovala pri kršitvi. Ta del prvotne odločbe naj se ne bi nikoli izpodbijal niti,
a fortiori
, naj ne bi bil razglašen za ničen s sodno odločbo.
V zvezi z družbo ProfilARBED tožeče stranke trdijo, da mora Komisija kljub predpostavki, da lahko družbi za proizvodnjo iz skupine ARBED pripiše odgovornost za kršitev, ki jo je storila družba TradeARBED, izbrati, ali bo v postopkih obravnavala družbo ARBED kot družbo za proizvodnjo, ki je delovala ob nastanku spornih dejstev, ali družbo ProfilARBED kot gospodarsko naslednico družbe ARBED na področju proizvodnje nosilcev.
Po mnenju tožečih strank Komisija ne more, ne da bi kršila načelo individualizacije kazni, pripisati odgovornosti za isto kršitev hkrati podjetju, ki je sodelovalo pri kršitvi, in podjetju, ki je nato opravljalo dejavnost, povezano s kršitvijo. Pristop, ki ga zagovarja Komisija, naj bi pripeljal do tega, da se za isto dejansko stanje v postopku obravnavata in sankcionirata dve podjetji.
V vsakem primeru, ker je družbi ProfilARBED pripisana odgovornost za ravnanje družbe ARBED kot njeni naslednici glede dejavnosti proizvodnje nosilcev, želi navesti
mutatis mutandis
trditve iz točk od 71 do 78 zgoraj.
Komisija prereka trditve tožečih strank s podobno utemeljitvijo, kot je v izpodbijani odločbi.
Presoja Sodišča prve stopnje
Razlikovati je treba poseben položaj vsake od treh družb.
– Družba TradeARBED
Ne glede na trditve v okviru prvega in tretjega tožbenega razloga tožeče stranke ne nasprotujejo temu, da je bila izpodbijana odločba lahko naslovljena na družbo TradeARBED kot na družbo, za katero je bilo v prvotni odločbi ugotovljeno, da je edina iz skupine ARBED „sodelovala pri različnih sporazumih in ravnanjih“.
Ugotoviti je torej treba, da družba TradeARBED drugega tožbenega razloga ne navaja za utemeljitev svojih predlogov za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe.
– Družba ARBED
Na podlagi utemeljitve tožečih strank v okviru prvega tožbenega razloga se ne more sklepati, da je bilo v zvezi s pripisanjem odgovornosti družbi ARBED za kršitve družbe TradeARBED in z naložitvijo globe solidarno tem družbam pravo napačno uporabljeno.
V zvezi s tem je najprej treba spomniti, da pojem podjetja v smislu člena 81 ES vključuje vse gospodarske subjekte, ki so vsak zase enotna organizacija osebnih, opredmetenih in neopredmetenih elementov, ki trajno sledi določenemu gospodarskemu cilju in je lahko soudeležena pri kršitvi iz te določbe (sodba Sodišča prve stopnje z dne 12. decembra 2007 v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, T-112/05, ZOdl., str. II-5049, zdaj v pritožbenem postopku, točka 57; glej tudi sodbo Sodišča prve stopnje z dne v zadevi HFB in drugi proti Komisiji, T-9/99, Recueil, str. II-1487, točka 54 in navedena sodna praksa).
Torej ne odnos napeljevanja h kršitvi med matično in hčerinsko družbo ali celo vpletenost prve v navedeno kršitev, ampak dejstvo, da obe tvorita eno podjetje v zgoraj navedenem smislu, omogoča Komisiji, da naslovi odločbo o naložitvi glob na matično družbo iz skupine družb. Konkurenčno pravo Skupnosti namreč priznava, da različne družbe, ki pripadajo isti skupini, sestavljajo gospodarski subjekt ter torej podjetje v smislu členov 81 ES in 82 ES, če zadevne družbe ne določajo samostojno svojega ravnanja na trgu (zgoraj navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 58; glej tudi sodbo Sodišča prve stopnje z dne 30. septembra 2003 v zadevi Michelin proti Komisiji, T-203/01, Recueil, str. II-4071, točka 290).
V posebnem primeru, kadar matična družba stoodstotno nadzoruje hčerinsko družbo kršiteljico, je podana izpodbojna domneva, da navedena matična družba dejansko odločilno vpliva na ravnanje hčerinske družbe (zgoraj navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 60; glej v tem smislu tudi sodbo Sodišča z dne 25. oktobra 1983 v zadevi AEG-Telefunken proti Komisiji, 107/82, Recueil, str. 3151, točka 50, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, imenovano „PVC II“, od T-305/94 do T-307/94, od T-313/94 do
T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 in T-335/94, Recueil, str. II-931
, točki 961 in 984) in da torej sestavljata eno podjetje v smislu člena 81 ES (sodba Sodišča prve stopnje z dne v združenih zadevah Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, T-71/03, T-74/03, T-87/03 in T-91/03, neobjavljena v ZOdl., točka 59). Zato mora matična družba, ki pred sodiščem Skupnosti izpodbija odločbo Komisije, s katero ji je bila naložena globa za ravnanje hčerinske družbe, ovreči to domnevo, tako da predloži dokaze o samostojnosti te hčerinske družbe (sodba Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Avebe proti Komisiji, T-314/01, ZOdl., str. II-3085, točka 136; glej v tem smislu tudi zgoraj navedeno sodbo Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji, točka 29).
V zvezi s tem je treba poudariti, da čeprav je res, kot trdijo tožeče stranke, da se Sodišče v točkah 28 in 29 zgoraj navedene sodbe Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji ob stoodstotnem lastništvu kapitala hčerinske družbe sklicuje tudi na druge okoliščine, in sicer, da matična družba ni prerekala vpliva, ki ga izvaja na poslovno politiko hčerinske družbe, in skupno zastopanje obeh družb v upravnem postopku. Vendar pa je Sodišče navedene okoliščine poudarilo le, da bi predstavilo vse elemente, s katerimi je Sodišče prve stopnje utemeljilo svoje razlogovanje, in ugotovilo, da to ni bilo utemeljeno le na podlagi dejstva, da ima matična družba v lasti ves kapital hčerinske družbe. Zato dejstvo, da je Sodišče potrdilo presojo Sodišča prve stopnje v tej zadevi, ne more spremeniti načela, določenega v točki 50 zgoraj navedene sodbe AEG-Telefunken proti Komisiji (zgoraj navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 61).
V teh okoliščinah za uporabo domneve, da matična družba odločilno vpliva na ravnanje hčerinske družbe na trgu, zadostuje, da Komisija dokaže, da je ves kapital hčerinske družbe v lasti matične družbe. Komisija bo lahko nato matično družbo upoštevala kot solidarno odgovorno za plačilo globe, naložene njeni hčerinski družbi, tudi če je ugotovljeno, da navedena matična družba ni neposredno sodelovala pri sporazumih, razen če ta družba dokaže, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno (sodba Sodišča prve stopnje z dne 18. decembra 2008 v zadevi General Química in drugi proti Komisiji, T-85/06, neobjavljena v ZOdl., točka 62).
V zvezi s pravilnostjo pripisovanja odgovornosti, ki ga je v obravnavani zadevi opravila Komisija, je treba najprej poudariti, da se – kot prepoved iz člena 81(1) ES – prepoved iz člena 65(1) PJ nanaša na „podjetja“. Poleg tega je že bilo presojeno, da ima pojem podjetja isti pomen v obeh določbah (sodba Sodišča prve stopnje z dne 11. marca 1999 v zadevi Unimétal proti Komisiji, T-145/94, Recueil, str. II-585, točka 600). Zato pravila o odgovornosti za kršitve člena 81(1) ES veljajo tudi v zvezi s kršitvami člena 65(1) PJ (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne v zadevi Aristrain proti Komisiji, C-196/99 P, Recueil, str. I-11005, točka 96).
V obravnavanem primeru ni sporno, da ima družba ARBED v lasti sto odstotkov kapitala hčerinske družbe TradeARBED.
Komisija je zato pravilno sklepala, kot je navedla v točki 460 obrazložitve izpodbijane odločbe, da je družba ARBED odločilno vplivala na ravnanje družbe TradeARBED, ker ni bilo dokazano niti zatrjevano, da navedena hčerinska družba samostojno določa svojo poslovno politiko, tako da z njo ne tvori enega gospodarskega subjekta in torej enega podjetja v smislu člena 65 PJ.
Argumentacija tožečih strank v zvezi s tem v okviru te tožbe na podlagi točke 28 zgoraj navedene sodbe Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji izvira iz napačnega razumevanja te sodbe in jo je treba zavrniti iz razlogov, navedenih v točki 90 zgoraj.
Komisija vsekakor pravilno poudarja, da je v točki 462 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla dodatne dokaze, ki poleg domneve na podlagi dejstva, da ima matična družba v lasti celoten kapital hčerinske družbe, ne potrjujejo dejanskega materialnega sodelovanja družbe ARBED pri zadevnih kršitvah, ampak njen odločilni vpliv na ravnanje družbe TradeARBED in dejansko uporabo tega vpliva.
V točki 92 zgoraj navedene sodbe ARBED proti Komisiji, ki ni bila izpodbita v okviru pritožbe pred Sodiščem, je Sodišče prve stopnje poleg tega že na podlagi pojasnil odvetnika družbe ARBED na obravnavi ugotovilo, da je družba TradeARBED družba za prodajo, ki distribuira železarske proizvode in med drugim nosilce, ki jih proizvaja družba ARBED, in ki nastopa kot zastopnik, pri čemer stranki račun za prodajo izstavi neposredno družba ARBED, ali kot zastopnik mandatar, pri čemer stranki račun za prodajo izstavi družba TradeARBED za račun družbe ARBED, družba TradeARBED pa v obeh primerih prejme provizijo na prodan proizvod. Sodišče prve stopnje je poleg tega štelo za dokazano, da družba TradeARBED ne določa samostojno svojega ravnanja na trgu Skupnosti za nosilce, ampak se v glavnem ravna po navodilih, ki jih je določila družba ARBED.
Iz točk 96 in 97 zgoraj navedene sodbe ARBED proti Komisiji, ki niso bile izpodbite v okviru pritožbe, je prav tako razvidno, (a) da sta med upravnim postopkom, v katerem je bila sprejeta prvotna odločba, odvisno od primera, družbi ARBED ali TradeARBED brez razlikovanja odgovarjali na zahteve po informacijah, ki jih je Komisija naslovila na družbo TradeARBED; (b) da je družba ARBED preprosto štela družbo TradeARBED za svojo „enoto“ ali „organizacijo“ za prodajo in (c) da se je družba ARBED celo spontano štela za naslovnico obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki je bilo uradno vročeno družbi TradeARBED, in je pooblastila odvetnika, da zastopa njene interese.
Iz navedenega je razvidno, da je treba družbo ARBED in njeno hčerinsko družbo TradeARBED obravnavati, kot da tvorita eno podjetje v smislu člena 65(1) PJ, in da je Komisija pravilno pripisala prvi družbi odgovornost za ravnanje druge.
Glede preostalega je treba navesti, da argumentacija tožečih strank izvira iz zmede med neposredno odgovornostjo matične družbe za kršitev, ki jo je storila skupaj s hčerinsko družbo, zaradi dejanskega sodelovanja pri tej kršitvi in odgovornostjo navedene matične družbe za kršitev, ki jo je storila le hčerinska družba, zaradi odločilnega vpliva, ki ga ima prva na ravnanje druge.
Komisija se je nasprotno od trditev tožečih strank oprla na slednje pravilo o odgovornosti, ko je na družbo ARBED naslovila prvotno odločbo (glej točko 322 obrazložitve) in izpodbijano odločbo (glej zlasti točko 462 obrazložitve).
V teh okoliščinah je treba trditev tožečih strank, ki temelji na domnevni pravnomočnosti, povezani z ugotovitvijo iz prvotne odločbe, da je le družba TradeARBED sodelovala pri zadevnih kršitvah, zavrniti kot neupoštevno.
V zvezi s trditvijo, ki jo tožeče stranke opirajo na tako imenovano diskriminacijo, ki naj bi jo utrpele v primerjavi z drugimi podjetji naslovniki izpodbijane odločbe, je treba navesti, da je neutemeljena. Kot je razvidno iz točk od 466 do 468 obrazložitve izpodbijane odločbe (in že iz točke 322 obrazložitve prvotne odločbe), je Komisija prav zato, da bi upoštevala poseben položaj podjetja, sestavljenega iz družb ARBED in TradeARBED, ki kot družba za prodajo, ki distribuira nosilce družbe ARBED, dobi le majhen odstotek prodajne cene za svoje storitve, in da bi zagotovila enako obravnavanje vseh podjetij, ki proizvajajo nosilce in so vpletena v zadevne kršitve, nameravala pripisati družbi ARBED odgovornost za kršitve, ki jih je storila njena hčerinska družba TradeARBED. Daleč od tega, da bi bilo diskriminatorno do družbe ARBED, je to pripisovanje odgovornosti popolnoma v skladu s splošnim načelom enakega obravnavanja, ki v skladu z ustaljeno sodno prakso zahteva, naj se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in naj se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je tako obravnavanje objektivno utemeljeno (glej sodbo Sodišča z dne 3. maja 2007 v zadevi Advocaten voor de Wereld, C-303/05, ZOdl., str. I-3633, točka 56, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Deutsche Bahn proti Komisiji, T-351/02, ZOdl., str. II-1047, točka 137 in navedena sodna praksa).
Nazadnje Sodišče prve stopnje meni, da se ob uporabi koncepta „podjetja“ družbi ARBED in TradeARBED lahko obravnavata kot solidarno odgovorni za ravnanje, ki jima je bilo očitano, ker se ravnanja, ki jih je storila ena, lahko pripišejo drugi in se zato šteje, da jih je storila ta (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe HFB in drugi proti Komisiji, točke 524 in 525; Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, točka 62, ter Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 62; glej v tem smislu in po analogiji tudi sodbi Sodišča z dne 6. marca 1974 v združenih zadevah Istituto Chemioterapico Italiano in Commercial Solvents proti Komisiji, 6/73 in 7/73, Recueil, str. 223, točka 41, in z dne v zadevi Metsä-Serla in drugi proti Komisiji, C-294/98 P, Recueil, str. I-10065, točke od 26 do 28).
Iz navedenega sledi, da je treba drugi tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen v zvezi z družbo ARBED.
– Družba ProfilARBED
V obravnavani zadevi se na podlagi utemeljitve tožečih strank v okviru prvega tožbenega razloga prav tako ne more sklepati, da je bilo v zvezi s pripisanjem odgovornosti družbi ProfilARBED za kršitve družb ARBED/TradeARBED in z naložitvijo globe solidarno tem trem družbam pravo napačno uporabljeno.
Najprej, Sodišče prve stopnje meni, da je Komisija upravičeno pripisala družbi ProfilARBED kot gospodarski naslednici družbe ARBED na področju proizvodnje nosilcev v skupini ARBED odgovornost za kršitve družbe ARBED in tako posredno odgovornost za kršitve družbe TradeARBED.
To pripisanje odgovornosti je namreč utemeljeno glede na merilo gospodarske kontinuitete, ki ga je razvila sodna praksa zlasti v primerih reorganizacije ali drugih sprememb znotraj skupine podjetij (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 11. decembra 2007 v zadevi ETI in drugi, C-280/06, ZOdl., str. I-10893, točke od 40 do 49, in sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v tej zadevi, ZOdl., str. I-10896, točke od 65 do 84).
V skladu s to sodno prakso se lahko ob prenosu vseh ali le dela gospodarskih dejavnosti ene pravne osebe na drugo odgovornost za kršitev, ki jo je storil prvotni upravljavec, v okviru zadevnih dejavnosti pripiše novemu upravljavcu, če tvori ta s prvim isti gospodarski subjekt za uporabo pravil o konkurenci, čeprav prvotni upravljavec še naprej obstaja kot pravna oseba (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P in C-219/00 P, Recueil, str. I-123, točke od 354 do 359; zgoraj navedeno sodbo ETI in drugi, točka 48, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Jungbunzlauer proti Komisiji, T-43/02, ZOdl., str. II-3435, točke od 131 do 133).
Sodišče je pojasnilo, da je tako izvajanje sankcije zlasti dopustno, kadar sta ta subjekta pod nadzorom iste osebe in sta glede na tesne vezi, ki ju povezujejo na gospodarski in organizacijski ravni, uporabljala v glavnem iste gospodarske smernice (zgoraj navedena sodba ETI in drugi, točka 49). To se nanaša zlasti na primere prestrukturiranja znotraj skupine podjetij, pri katerih prvotni upravljavec ne preneha nujno pravno obstajati, vendar na zadevnem trgu ne opravlja več nobene omembe vredne gospodarske dejavnosti. Če namreč med prvotnim in novim upravljavcem podjetja, ki sodeluje pri omejevalnem sporazumu, obstaja strukturna povezava, se lahko zadevne osebe izognejo – namerno ali nenamerno – svoji odgovornosti v skladu s pravom omejevalnih sporazumov z uporabo pravnih načinov preoblikovanja, ki so jim na voljo. Tako bi lahko iz prvotnega upravljavca podjetja zaradi notranjega prestrukturiranja v skupini nastala „prazna lupina“ (zgoraj navedena sodba ETI in drugi, točka 41, in sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott v tej zadevi, točka 79).
V obravnavanem primeru je ustanovitev družbe ProfilARBED leta 1992 kot hčerinske družbe v stoodstotni lasti družbe ARBED za nadaljnje opravljanje ekonomskih in industrijskih dejavnosti družbe ARBED v sektorju nosilcev podoben primer kot primera, v katerih sta bili izdani zgoraj navedeni sodbi Aalborg Portland in drugi proti Komisiji ter Jungbunzlauer proti Komisiji.
Tožeče stranke poleg tega niso resno izpodbijale možnosti pripisanja odgovornosti družbi ProfilARBED za kršitve družb ARBED/TradeARBED. V svojih pisnih vlogah namreč v bistvu trdijo, da bi Komisija kljub predpostavki, da je takšno pripisanje odgovornosti mogoče – kar je vprašanje, o katerem ne navedejo izrecno svojega mnenja – morala izbrati, ali bo v postopkih obravnavala družbo ARBED kot družbo za proizvodnjo, ki je delovala v obdobju kršitev, ali družbo ProfilARBED kot gospodarsko naslednico družbe ARBED v tem sektorju.
Vendar s to trditvijo ne morejo uspeti ob upoštevanju temeljnega koncepta gospodarske celote, na katerem temelji celotna sodna praksa sodišč Skupnosti v zvezi z odgovornostjo pravnih oseb, ki tvorijo isto podjetje, za kršitve.
Iz te sodne prakse je namreč razvidno, da se konkurenčno pravo Skupnosti nanaša na dejavnosti podjetij (zgoraj navedena sodba ETI in drugi, točka 38 in navedena sodna praksa). S prepovedjo, da med drugim ne smejo sklepati sporazumov in sodelovati pri usklajenih ravnanjih, ki omejujejo konkurenco, člena 81(1) ES in 65(1) PJ veljata za gospodarske subjekte, ki so skupek materialnih in osebnih elementov in ki so lahko soudeleženi pri kršitvi iz teh določb. Podjetje v smislu teh določb lahko torej zajema več pravnih subjektov (glej zgoraj navedeno sodbo Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, točka 54 in navedena sodna praksa).
Natančneje, potem ko je Sodišče prve stopnje poudarilo, da v členu 15(2) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve Uredbe o izvajanju členov 85 in 86 Pogodbe (
UL 13, str. 204
), ni izrecno pojasnjeno, ali se lahko družba, ki ji ni bila neposredno in formalno pripisana odgovornost za kršitev, ki jo je ugotovila Komisija, šteje za solidarno odgovorno z drugo družbo, ki je storila ugotovljeno kršitev in je bila zato sankcionirana z naložitvijo plačila globe, naložene slednji družbi, je presodilo, da je treba navedeno določbo razlagati tako, da se lahko družba šteje za solidarno odgovorno z drugo družbo za plačilo globe, naložene slednji družbi, ki je namenoma ali iz malomarnosti storila kršitev, če je Komisija v istem aktu dokazala, da bi bilo mogoče to kršitev ugotoviti tudi v zvezi z družbo, ki je solidarno odgovorna za plačilo globe (sodba Sodišča prve stopnje z dne v združenih zadevah Metsä-Serla in drugi proti Komisiji, od
T-339/94 do T-342/94, Recueil, str. II-1727
, točki 42 in 43).
Razlago člena 15(2) Uredbe št. 17, ki jo je tako podalo Sodišče prve stopnje, je v pritožbenem postopku izrecno potrdilo Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Metsä-Serla in drugi proti Komisiji (točki 27 in 28). Sodišče je namreč poudarilo, da ta razlaga ni v nasprotju z načelom zakonitosti, ker je bila tožečim strankam, ki so jim bila pripisana protikunkurenčna ravnanja drugega pravnega subjekta, na podlagi tega člena naložena globa za kršitev, pri kateri se zaradi tega pripisovanja šteje, da so jih storila sama.
Solidarna odgovornost je tako običajna posledica pripisanja odgovornosti za ravnanje ene družbe drugi, zlasti kadar ti družbi tvorita eno podjetje.
V zvezi s trditvijo tožečih strank o domnevni kršitvi načela individualizacije kazni je treba navesti, da je ustrezno zavrnjena z dejstvom, ki ga je navedla Komisija, da je bila trem tožečim strankam, ki skupaj tvorijo eno podjetje v smislu konkurenčnega prava Skupnosti, naložena enotna globa, za plačilo katere so odgovorne solidarno, in ne tri individualne globe.
Iz navedenega sledi, da je treba drugi tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen v zvezi z družbo ProfilARBED.
Tretji tožbeni razlog: kršitev pravil o zastaranju postopkov
Trditve strank
V zvezi s pretrganjem zastaranja v smislu člena 2 Odločbe št. 715/78 in člena 25(3) Uredbe št. 1/2003 tožeče stranke trdijo, da je edina družba med njimi, ki bi lahko ustrezala opredelitvi podjetja, ki je sodelovalo pri kršitvi, družba TradeARBED. Po njihovem mnenju se ta opredelitev nikakor ne more uporabiti za podjetja, na katera Komisija ni naslovila obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Tožeče stranke v repliki dodajajo, da so podjetja, ki so sodelovala pri kršitvi, v smislu teh določb le tista, ki so bila kot taka opredeljena med postopkom, v okviru katerega se je zgodilo dejanje, ki pretrga zastaranje.
V zvezi z zadržanjem zastaranja v smislu člena 3 Odločbe št. 715/78 in člena 25(6) Uredbe št. 1/2003 tožeče stranke poleg tega trdijo, da pravno sredstvo, ki ga pri sodišču Skupnosti vloži eden od naslovnikov odločbe Komisije, nima pravnih učinkov za druge naslovnike, ki niso stranke v postopku. V tem smislu navajajo splošno načelo, po katerem sodišče Skupnosti ne more odločati
ultra petitum
, učinek
inter partes
sodnih postopkov in posledice teh načel, navedene v sodbi Sodišča z dne 14. septembra 1999 v zadevi Komisija proti AssiDomän Kraft Products in drugim (C-310/97 P, Recueil, str. I-5363, točki 52 in 53). Takšno pravno sredstvo naj bi bilo
a fortiori
brez učinkov za osebe, ki – kot družbi TradeARBED in ProfilARBED v obravnavanem postopku – niso naslovnice zadevne odločbe in je zato ne morejo sodno izpodbijati.
V zvezi z morebitno uporabo obdobij zadržanja zastaranja „poprek“, kot je to storila Komisija v točki 451 obrazložitve izpodbijane odločbe, tožeče stranke dodajajo, da čeprav so odločbe na podlagi člena 65 PJ po navadi v obliki enega dokumenta, naslovljenega na več podjetij, pa so zato s pravnega vidika še vedno skupek posamičnih odločb. V tem kontekstu naj bi bilo načeloma pravno sredstvo, ki ga je vložil eden od naslovnikov, brez učinkov na pravni položaj drugih naslovnikov in
a fortiori
na pravni položaj podjetij, ki niso naslovniki zadevne odločbe.
V zvezi s tem tožeče stranke še poudarjajo, da – nasprotno od tega, kar je izrecno določeno za pretrganje zastaranja v členu 2(2) Odločbe št. 715/78 in členu 25(4) Uredbe št. 1/2003 – člen 3 Odločbe št. 715/78 in člen 25(6) Uredbe št. 1/2003 ne določata, da zadržanje zastaranja v zvezi z enim podjetjem velja tudi za vsa druga podjetja, ki so sodelovala pri kršitvi. Te določbe naj bi se torej nanašale na zadržanje, ki velja le za stranke v postopku.
Tožeče stranke v repliki navajajo, da je ta stroga razlaga podprta s sodbo Sodišča z dne 19. aprila 2007 v zadevi Holcim (Nemčija) proti Komisiji (C-282/05 P, ZOdl., str. I-2941).
Ob uporabi teh načel za okoliščine obravnavanega primera tožeče stranke v zvezi z družbo TradeARBED trdijo, da je zadnje dejanje, ki je pretrgalo zastaranje, zaslišanje, ki je potekalo od 11. do , ali morebiti sprejetje prvotne odločbe . Hipotetično naj ne bi moglo biti dejanja, ki pretrga zastaranje po tem zadnjem datumu, in dejansko ni bilo nobenega preiskovalnega dejanja v zvezi s to družbo do , ko je bilo poslano obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Pooblastilo Komisije, da ji naloži globo, naj bi bilo tako zastarano od januarja 1998 ali morebiti od februarja 1999. Vsekakor naj bi bila kršitev, ki se ji očita, zastarana od januarja 2001, to je deset let od dne, ko je kršitev prenehala.
V zvezi z družbo ARBED tožeče stranke ugotavljajo, da ta ni prejela nobene zahteve po informacijah, da ni bila naslovnica obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne 6. maja 1992 in da ji je bil zato zavrnjen dostop do spisa (zgoraj navedena sodba ARBED proti Komisiji z dne , točka 22). Edine zahteve po informacijah, ki naj bi bile naslovljene nanjo septembra in novembra 1993, naj ne bi bile naslovljene nanjo kot na podjetje, ki je sodelovalo pri kršitvi, kar naj bi bilo potrjeno s prvotno odločbo. Tožeče stranke na podlagi tega sklepajo, da Komisija družbe ARBED ni štela za podjetje, ki je sodelovalo pri kršitvi, v smislu člena 2(1) Odločbe št. 715/78 in člena 25(3) Uredbe št. 1/2003 v okviru postopka, v katerem je bila sprejeta prvotna odločba. Zato menijo, da se zastaranje v zvezi z njo ni moglo pretrgati.
V zvezi s prvotno odločbo tožeče stranke trdijo, da očitno ni „preiskovalno“ dejanje v smislu navedenih določb in da zato ne more pretrgati zastaranja. Vsekakor je Sodišče to odločbo razglasilo za nično in naj zato ne bi imela nobenih učinkov.
Ničnostna tožba zoper prvotno odločbo naj bi bila vložena 8. aprila 1994, kar je približno tri leta in tri mesece od dne, ko je zatrjevana kršitev prenehala. Zastaranje naj ne bi teklo do izreka sodbe Sodišča . Po tem datumu naj bi Komisiji ostalo leto in malo manj kot devet mesecev za dejanje, ki pretrga zastaranje, v zvezi z družbo ARBED. Prvo dejanje, ki bi lahko pretrgalo zastaranje, to je odločitev o začetku postopka in obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki je bilo po pošti poslano , pa naj bi se zgodilo dve leti in pet mesecev po navedenem datumu.
Tožeče stranke priznavajo, da je od začetka leta 2004 Komisija naslovila več zahtev po informacijah na družbo Arcelor SA, ki je bila tedaj vodilna družba skupine. Vendar pa opozarjajo, da je bila ta družba pravna oseba, ločena od družbe ARBED, in da zanjo nikoli ni bilo ugotovljeno, da je sodelovala pri kršitvah, niti da je družba, ki bi se ji lahko pripisale te kršitve. V teh okoliščinah tožeče stranke menijo, da zadevne zahteve po informacijah niso mogle pretrgati zastaranja glede nobenega podjetja.
Nazadnje, v zvezi z družbo ProfilARBED tožeče stranke trdijo, da je bilo prvo dejanje, ki je pretrgalo zastaranje, in sicer obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne 8. marca 2006, nanjo naslovljeno več kot petnajst let po prenehanju kršitev. Glede dejanj, ki pretrgajo zastaranje, v zvezi z drugimi udeleženci pri kršitvah, tožeče stranke navajajo, da so se vsa zgodila pred dnem sprejetja prvotne odločbe , kar je več kot dvanajst let pred tem, ko je bilo poslano navedeno obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Komisija meni, da argumentacija tožečih strank, ki temelji na zgoraj navedeni sodbi Komisija proti AssiDomän Kraft Products in drugim (glej točke od 122 do 124 zgoraj), ne more veljati tudi za zadržanje zastaranja. Hipotetično naj bi se namreč ta sodna praksa nanašala le na podjetja, ki so že naslovniki pravnomočne odločbe in glede katerih naj se vprašanje zadržanja zastaranja ne bi postavljalo. S to sodno prakso naj torej ne bi bil določen relativni učinek zadržanja zastaranja v zvezi z edino stranko v sodnem postopku.
Vsekakor naj bi tej argumentaciji nasprotovala besedilo in sistematika upoštevnih določb Odločbe št. 715/78 in Uredbe št. 1/2003. Iz teh odločb naj bi bilo namreč razvidno, da se zastaranje nanaša na možnost Komisije, da vodi postopek o kršitvi konkurenčnega prava, in ne na njeno možnost, da ukrepa zoper določeno podjetje.
Natančneje v zvezi s členoma 2(2) Odločbe št. 715/78 in člena 25(4) Uredbe št. 1/2003 Komisija navaja, da iz njiju izhaja, da se zastaranje ne pretrga samo glede podjetij, ki so bila predmet procesnega akta, ampak tudi glede podjetij, ki so sodelovala pri kršitvi, vendar zanje Komisija še ne ve in zato niso bila predmet nobenega preiskovalnega ukrepa niti naslovniki nobenega procesnega akta. Ravno tako naj bi se člen 2(3) Odločbe št. 715/78 in člen 25(5) Uredbe št. 1/2003 nanašala na vsa podjetja, ki so sodelovala pri kršitvi.
Poleg tega naj bi bilo po mnenju Komisije nelogično in nedosledno razlagati člen 3 Odločbe št. 715/78 in člen 25(6) Uredbe št. 1/2003 tako, da zastaranje teče glede vseh podjetij, razen tistih, ki so stranke v sodnem postopku. Meni, da če bi zakonodajalec hotel tak rezultat, bi natančno določil, da ima zadržanje zastaranja učinke le za podjetje, ki je stranka v sodnem postopku. Tako naj bi imela vložitev pravnega sredstva zoper odločbo, s katero je ugotovljena kršitev, ne glede na to, kateri naslovnik jo je storil, učinek zadržanja zastaranja zoper vsa druga podjetja, ki so sodelovala pri kršitvi, ne glede na to, ali so bila naslovnik identične odločbe ali ne.
V dupliki Komisija dodaja, da izraz „ki je sodelovalo pri kršitvi“ pomeni objektivno dejstvo, in sicer sodelovanje pri kršitvi, ki se jasno razlikuje od subjektivnega in naključnega elementa, kakršna je opredelitev podjetja kot podjetja, ki je sodelovalo pri kršitvi. Tako je lahko podjetje sodelovalo pri kršitvi, ne da bi Komisija to vedela, ko stori dejanje, ki pretrga zastaranje.
Poleg tega Komisija meni, da zgoraj navedena sodba Holcim (Nemčija) proti Komisiji v obravnavanem primeru ni upoštevna, ker se v tej sodbi Sodišče ni izreklo o vprašanju, glede koga ima lahko učinke dejanje, ki pretrga ali zadrži zastaranje.
Nazadnje, Komisija opozarja, da je v točki 451 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da zadržanje zastaranja, ki je posledica sodelovanja družbe v sodnem postopku, velja nujno za vse pravne subjekte, ki tvorijo isto gospodarsko celoto in torej isto „podjetje“ v smislu konkurenčnega prava Skupnosti.
Presoja Sodišča prve stopnje
Na eni strani je treba preučiti, ali je bil petletni zastaralni rok upoštevan glede na vsa morebitna pretrganja zastaranja, in na drugi strani, ali je Komisija upoštevala tudi desetletni zastaralni rok ob razlikovanju posebnega položaja vsake od treh tožečih strank.
– Družba ARBED
Opozoriti je treba, da je v skladu s členom 1 izpodbijane odločbe sodelovanje podjetja, sestavljenega iz družb ARBED, TradeARBED in ProfilARBED, pri zadevnih kršitvah ugotovljeno za obdobje od 1. julija 1988 do . Tožeče stranke te ugotovitve o obdobju kršitev ne izpodbijajo. Ker gre za trajajoče kršitve, je torej treba upoštevati, da je zastaralni rok začel teči najprej .
Prvič, v zvezi s petletnim zastaralnim rokom je treba navesti, da je iz izpodbijane odločbe (točki 447 in 448 obrazložitve) razvidno, da je bil pretrgan med drugim s preiskavami, ki jih je opravila Komisija pri zadevnih podjetjih 16., in , z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah, naslovljenim na družbo TradeARBED, z zahtevami po informacijah, poslanimi družbi TradeARBED in pravni službi družbe ARBED , pri čemer je bila družba ARBED pozvana, naj Komisiji sporoči promet, ki ga je s prodajo ustvarila družba ARBED v ESPJ od januarja do septembra 1993, in s sprejetjem prvotne odločbe . Po zadržanju zastaranja med postopkom pred sodišči Skupnosti je bilo zastaranje spet pretrgano z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah, naslovljenim na družbo ARBED .
Družba ARBED ne izpodbija teh podatkov, ampak trdi, da se zastaranje ni moglo pretrgati v zvezi z njo, ker naj ne bi bila „podjetje, ki je sodelovalo pri kršitvi“, v smislu člena 2(1) Odločbe št. 715/78 in ustrezne določbe Uredbe št. 1/2003. Prvič, navaja točko 2 obrazložitve izpodbijane odločbe, iz katere naj bi bilo razvidno, da le družba TradeARBED ustreza tej opredelitvi. Drugič, po njenem mnenju naj se ta opredelitev ne bi mogla uporabiti za podjetje, na katero Komisija ni naslovila obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah. Tretjič, ta opredelitev naj bi se nanašala le na podjetja, ki so bila kot taka opredeljena med upravnim postopkom, v okviru katerega se je zgodilo dejanje, ki pretrga zastaranje.
Z nobeno od teh trditev ni mogoče uspeti. Izraz „podjetje, ki je sodelovalo pri kršitvi“ je treba namreč v smislu teh določb razumeti tako, da pomeni vsako podjetje, opredeljeno kot tako v odločbi Komisije, s katero je sankcionirana kršitev. V zvezi s tem okoliščina, da podjetje ni bilo opredeljeno, kot da „je sodelovalo pri kršitvi“, v prvotnem obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ali splošneje med upravnim postopkom, v okviru katerega se je zgodilo dejanje, ki pretrga zastaranje, ni upoštevna, če je podjetje pozneje opredeljeno kot tako (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 1. julija 2008 v zadevi Compagnie maritime belge proti Komisiji, T-276/04, ZOdl., str. II-1277, točka 31 in navedena sodna praksa).
V skladu s členom 2(1) Odločbe št. 715/78 in členom 25(3) Uredbe št. 1/2003 se namreč zastaranje pretrga z vsemi dejanji, ki jih zaradi preiskave ali postopka v zvezi s kršitvijo izvaja Komisija in o katerih je bilo vsaj eno podjetje, ki je sodelovalo pri kršitvah, uradno obveščeno, v skladu s členom 2(2) Odločbe št. 715/78 in člena 25(4) Uredbe št. 1/2003 pa pretrganje zastaranja velja za vsa podjetja, ki so udeležena pri zadevni kršitvi.
Kot je pravilno poudarila Komisija, je iz teh določb razvidno, da se zastaranje ne pretrga samo glede podjetij, ki so bila predmet preiskovalnega ali procesnega dejanja, ampak tudi glede podjetij, ki so sodelovala pri kršitvi, vendar zanje Komisija še ne ve in zato niso bila predmet nobenega preiskovalnega ukrepa niti naslovniki nobenega procesnega akta. Kot je Komisija prav tako pravilno poudarila, izraz „ki je sodelovalo pri kršitvi“ pomeni objektivno dejstvo, in sicer sodelovanje pri kršitvi, ki se razlikuje od subjektivnega in naključnega elementa, kot je opredelitev takšnega podjetja med upravnim postopkom. Tako je lahko podjetje sodelovalo pri kršitvi, ne da bi Komisija to vedela, ko opravi dejanje, ki pretrga zastaranje.
Vsekakor je treba presoditi, da je v obravnavanem primeru družba ARBED res „sodelovala pri kršitvi“, ker se ji v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 116 zgoraj, lahko pripiše kršitev družbe TradeARBED, tako da se šteje, kot da je sama storila to kršitev.
V zvezi z dejanji, ki pretrgajo zastaranje v obravnavanem primeru, je treba navesti, da ni sporno, da so takšna dejanja preiskave 16., in , obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne in obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne . To velja tudi za zahteve po informacijah, poslane družbi TradeARBED in pravni službi družbe ARBED . V zvezi s tem je že bilo presojeno, da je zahteva po informacijah zaradi pridobitve podatkov o prometu podjetij, ki so predmet postopka na podlagi pravil Skupnosti o konkurenci, lahko akt, ki je potreben za postopek v zvezi s kršitvijo, ker omogoča Komisiji, da preveri, ali globa, ki jo namerava naložiti tem podjetjem, ne presega največjega zneska glob, dovoljenega z navedenimi uredbami pri kršitvah pravil Skupnosti o konkurenci (sodba Sodišča prve stopnje z dne v zadevi CMA CGM in drugi proti Komisiji, T-213/00, Recueil, str. II-913, točka 490).
V zvezi z izračunanjem petletnega zastaralnega roka je treba navesti – ne da bi bilo treba odgovoriti na vprašanje, ali se lahko šteje, da je prvotna odločba pretrgala zastaranje v zvezi z družbo ARBED, ker je bila razglašena za nično z zgoraj navedeno sodbo ARBED proti Komisiji z dne 2. oktobra 2003 – da je ta rok tekel brez pretrganja najdlje od do , kar je približno štiri mesece in pol, ter nato po zadržanju zaradi postopka pred Sodiščem prve stopnje in nato Sodiščem od do , kar je približno dve leti in štiri mesece in pol. Iz tega se lahko sklepa, da je bila izpodbijana odločba sprejeta v petletnem zastaralnem roku. Sklep bi bil enak, če bi bilo treba upoštevati obdobje dveh mesecev od izreka zgoraj navedene sodbe ARBED proti Komisiji z dne do vložitve pritožbe na Sodišču, česar pa tožeče stranke niso navedle in o čemer se ni treba izreči.
Drugič, v zvezi z desetletnim zastaralnim rokom je treba navesti, da je tekel največ od 17. januarja 1991 do , kar je tri leta in tri mesece, ter po zadržanju od do , kar je tri leta in en mesec. Iz tega se lahko sklepa, da je bila izpodbijana odločba sprejeta v desetletnem zastaralnem roku. Sklep bi bil enak, če bi bilo treba upoštevati obdobje dveh mesecev od izreka zgoraj navedene sodbe ARBED proti Komisiji z dne do vložitve pritožbe na Sodišču, česar pa tožeče stranke niso navedle in o čemer se ni treba izreči.
Iz navedenega sledi, da je treba tretji tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen v zvezi z družbo ARBED.
– Družba TradeARBED
V zvezi z družbo TradeARBED je treba navesti, da je odločilno vprašanje, ali ima vložitev pravnega sredstva pri sodišču Skupnosti relativni učinek, kar bi pomenilo, da velja zadržanje zastaranja med trajanjem postopka le za tožeče podjetje, ali učinek
erga omnes
, kar bi pomenilo, da velja zadržanje zastaranja med postopkom za vsa podjetja, ki so sodelovala pri kršitvi, ne glede na to, ali so vložila pravno sredstvo ali ne.
V prvem primeru bi bilo treba šteti, da je bil desetletni zastaralni rok v obravnavanem primeru ob sprejetju izpodbijane odločbe precej prekoračen, saj je začel teči 17. januarja 1991. V drugem primeru pa bi bila družba TradeARBED v povsem enakem položaju kot družba ARBED, katere položaj je bil preučen zgoraj, in se ne bi mogla sklicevati niti na desetletni niti na petletni zastaralni rok.
Drugače od tega, kar je izrecno določeno za pretrganje zastaranja s členom 2(2) Odločbe št. 715/78 in členom 25(4) Uredbe št. 1/2003 (učinek
erga omnes
), to vprašanje v zvezi z zadržanjem ni urejeno z navedenimi akti. Tožeče stranke s tem zakonodajnim molkom utemeljujejo trditev, da bi zakonodajalec Skupnosti, če bi želel, da zadržanje zastaranja učinkuje
erga omnes
, to izrecno določil. Po mnenju Komisije bi bilo, nasprotno, nelogično in nedosledno razlagati ta molk tako, da pomeni, da zastaranje teče glede vseh podjetij razen tistih, ki so stranke v sodnem postopku. Meni, da če bi zakonodajalec hotel tak rezultat, bi pojasnil, da ima zadržanje zastaranja učinke le za podjetje, ki je stranka v sodnem postopku. Poleg tega naj bi bilo iz sistematike zadevnih uredb razvidno, da se zastaranje nanaša na možnost Komisije, da vodi postopek o kršitvi konkurenčnega prava, in ne na njeno možnost, da ukrepa zoper določeno podjetje.
V zvezi s tem Sodišče prve stopnje meni, da je treba tako kot pretrganje zastaranja (zgoraj navedena sodba CMA CGM in drugi proti Komisiji, točka 484; glej tudi sodbo Sodišča z dne 24. junija 2004 v zadevi Handlbauer, C-278/02, ZOdl., str. I-6171, točka 40, in v zvezi z zastaranjem tožbe zaradi ugotovitve odgovornosti Skupnosti zgoraj navedeno sodbo Holcim (Nemčija) proti Komisiji, točka 36) tudi zadržanje zastaranja, ki je izjema od načela petletnega zastaranja, razlagati restriktivno.
To načelo nasprotuje temu, da bi se molk zakonodajalca lahko razlagal v smislu, ki ga zagovarja Komisija.
To velja še toliko bolj, ker se drugače od pretrganja zastaranja, katerega namen je omogočiti Komisiji, da učinkovito vodi postopke o kršitvah pravil o konkurenci in jih sankcionira, zadržanje zastaranja nanaša
per definitionem
na primer, ko je Komisija že sprejela odločbo. Navadno v tej fazi ni več treba določiti učinka
erga omnes
za dejstvo, da eno od sankcioniranih podjetij začne postopek pri sodišču Skupnosti. Nasprotno, v tem primeru učinek
inter partes
sodnih postopkov in posledice, ki jih je na ta učinek navezalo Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Komisija proti AssiDomän Kraft Products in drugim (točka 49 in naslednje), načeloma nasprotujejo temu, da bi imelo pravno sredstvo, ki ga vloži podjetje naslovnik izpodbijane odločbe, kakršenkoli vpliv na položaj drugih naslovnikov.
Vendar je v izpodbijani odločbi Komisija navedla tudi bolj specifično utemeljitev, ki jo je ponovila v dupliki. V točki 451 obrazložitve te odločbe je tako navedla, da zadržanje zastaranja, ki je posledica tega, da podjetje začne postopke pri Sodišču prve stopnje in Sodišču, velja za pravni subjekt – stranko v postopkih in za vse druge pravne subjekte, ki so del iste gospodarske celote, ne glede na to, kateri pravni subjekt je začel te postopke.
To trditev, ki temelji na konceptu „podjetja“ kot gospodarske celote, pa je kljub temu prav tako treba zavrniti. Čeprav se pravila Pogodbe o konkurenci nanašajo na podjetja, pa je za uporabo in izvršitev odločb Komisije na tem področju treba kot naslovnika določiti subjekt s pravno osebnostjo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo PVC II, točka 978). V zvezi s tem je Sodišče že presodilo v zgoraj navedeni sodbi ARBED proti Komisiji z dne 2. oktobra 2003 (točka 21), da mora obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah natančno in nedvoumno določiti pravno osebo, ki se ji lahko naložijo globe, in mora biti na to osebo naslovljeno. Samo ta pravna oseba lahko vloži tožbo zoper izpodbijano odločbo, sprejeto v upravnem postopku, in zadržanje zastaranja se zato lahko uveljavlja samo zoper njo.
Iz navedenega sledi, da je tretji tožbeni razlog utemeljen v zvezi z družbo TradeARBED. Izpodbijano odločbo je zato treba razglasiti za nično v delu, v katerem se nanaša na to družbo.
– Družba ProfilARBED
Preudarki v zvezi z družbo TradeARBED, navedeni zgoraj, veljajo
mutatis mutandis
tudi v zvezi z družbo ProfilARBED.
Tretji tožbeni razlog je tako utemeljen v zvezi z družbo ProfilARBED, kar lahko pomeni le razglasitev ničnosti odločbe v delu, ki se nanaša na to družbo.
Četrti tožbeni razlog: kršitev pravice do obrambe
Trditve strank
Tožeče stranke podredno trdijo, da je izredno dolgo trajanje postopka bistveno kršilo njihovo pravico do obrambe, kar mora povzročiti razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe ali vsaj člena 2 navedene odločbe v delu, v katerem jim je naložena finančna sankcija, ali njeno bistveno zmanjšanje. V tem smislu navajajo sodbo Sodišča z dne 21. septembra 2006 v zadevi Technische Unie proti Komisiji (C-113/04 P, ZOdl., str. I-8831, točka 55).
V obravnavanem primeru naj bi bila ovirana možnost zadevnih podjetij, da izpodbijejo domnevo o odgovornosti, ki temelji na obstoju kapitalske povezanosti med družbo, ki je edina sodelovala pri kršitvi, in drugima tožečima strankama in je bila prvič navedena po šestnajstih letih postopka. Po mnenju tožečih strank so se dokazi, ki bi lahko bili na voljo leta 1990, po tolikšnem času izgubili.
Komisija to utemeljevanje izpodbija.
Presoja Sodišča prve stopnje
Ta tožbeni razlog, ki ga tožeče stranke navajajo podredno, bo preučen le v zvezi z družbo ARBED, ker je bil tretji tožbeni razlog že sprejet v zvezi z družbama TradeARBED in ProfilARBED.
V zvezi z načelom spoštovanja pravice do obrambe je treba navesti, da je Sodišče v točki 55 zgoraj navedene sodbe Technische Unie proti Komisiji, ki jo navajajo tožeče stranke, presodilo, da ker ima spoštovanje pravice do obrambe, ki je načelo, za katero je sodna praksa Sodišča mnogokrat poudarila, da je temeljno, izjemen pomen v postopkih, kakršen je v tej zadevi, je treba preprečiti, da bi bila ta pravica nepopravljivo okrnjena zaradi predolge preiskovalne faze in da bi to trajanje lahko oviralo pridobitev dokazov za izpodbijanje obstoja ravnanj, za katera bi zadevna podjetja lahko odgovarjala. Iz tega razloga morebiten preizkus oviranja izvrševanja pravice do obrambe ne more biti omejen samo na fazo, v kateri ima ta pravica polni učinek, to je na drugo fazo upravnega postopka. Presoja vira morebitne oslabitve učinkovitosti pravice do obrambe se mora raztezati na ves postopek in se nanašati na celotno njegovo trajanje.
Poleg tega dokazno breme glede morebitne kršitve pravice do obrambe, ki izhaja iz težav, ki naj bi jih podjetje zaradi predolgega upravnega postopka imelo pri obrambi zoper obtožbe Komisije, nosi zainteresirana oseba (zgoraj navedena sodba Technische Unie proti Komisiji, točka 61).
V obravnavani zadevi pa družba ARBED ni dokazala, kako je trajanje upravnega postopka, ki je bilo res precej dolgo, če se upošteva tudi sodni postopek v zvezi z razglasitvijo ničnosti prvotne odločbe, lahko škodilo izvrševanju njene pravice do obrambe in zlasti njeni možnosti, da „izpodbije[…] domnevo o odgovornosti, ki temelji na obstoju kapitalske povezanosti med družbo, ki je edina sodelovala pri kršitvi, in [njo] in je bila prvič navedena po šestnajstih letih postopka“. Družba ARBED je v zvezi s tem navedla le, da „so se dokazi, ki bi [ji] lahko bili na voljo leta 1990, po tolikšnem času izgubili“.
Dodati je treba, da nasprotno od trditve družbe ARBED zadevna domneva o odgovornosti ni bila „prvič navedena po šestnajstih letih postopka“, ampak že v fazi prvotne odločbe, sprejete februarja 1994 (glej točko 322 obrazložitve prvotne odločbe in točko 101 te sodbe).
Poleg tega družba ARBED med prvim postopkom pri Sodišču prve stopnje ni dokazala niti zatrjevala, da njena hčerinska družba TradeARBED samostojno določa svojo poslovno politiko, tako da z njo ne tvori enega gospodarskega subjekta in torej enega podjetja v smislu člena 65 PJ (glej točko 94 zgoraj).
Nazadnje, ta preprosta domneva o odgovornosti, ki jo je Sodišče načelno določilo že leta 1983 v zgoraj navedeni sodbi AEG-Telefunken proti Komisiji, je bila v obravnavani zadevi obširno utemeljena z dodatnimi dokazi, ki jih je Komisija navedla že v prvotni odločbi (glej točko 96 zgoraj) in ki jih je sprejelo Sodišče prve stopnje v zgoraj navedeni sodbi ARBED proti Komisiji z dne 11. marca 1999 (glej točki 97 in 98 zgoraj).
V teh okoliščinah je treba četrti tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen v zvezi z družbo ARBED.
Iz navedenega sledi, da je treba tožbo zavrniti kot neutemeljeno v zvezi z družbo ARBED in ji ugoditi v zvezi z družbama TradeARBED in ProfilARBED.
Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
Glede na predloge strank je treba torej odločiti, da se Komisiji naloži plačilo lastnih stroškov in stroškov, ki sta jih družbi TradeARBED in ProfilARBED priglasili v delu, v katerem sta ji v tej zadevi nasprotovali. Poleg tega se družbi ARBED naloži plačilo lastnih stroškov in stroškov, ki jih je Komisija priglasila v delu, v katerem ji je v tej zadevi nasprotovala.

Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (sedmi senat)
razsodilo:

1.
Odločba Komisije C(2006) 5342 konč. z dne 8. novembra 2006 v zvezi s postopkom izvajanja člena 65 [PJ] glede sporazumov in usklajenih ravnanj, pri katerih so sodelovali evropski proizvajalci nosilcev (zadeva COMP/F/38.907 – Jekleni nosilci) se razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša na družbi ArcelorMittal Belval & Differdange SA ter ArcelorMittal International SA.

2.
V preostalem se tožba zavrne kot neutemeljena.

3.
Komisiji se naloži plačilo lastnih stroškov in stroškov, ki sta jih družbi ArcelorMittal Belval & Differdange ter ArcelorMittal International priglasili v delu, v katerem sta ji v tej zadevi nasprotovali.

4.
Družbi ArcelorMittal Luxembourg SA se naloži plačilo lastnih stroškov in stroškov, ki jih je Komisija priglasila v delu, v katerem ji je v tej zadevi nasprotovala.

Forwood
Šváby
Truchot
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 31. marca 2009.
Podpisi
Stvarno kazalo

Pravni okvir

Določbe Pogodbe ESPJ

Določbe Pogodbe ES

Sporočilo Komisije o nekaterih vidikih obravnavanja zadev konkurence, ki izhajajo iz prenehanja veljavnosti Pogodbe ESPJ

Uredba (ES) št. 1/2003

Določbe o zastaranju postopkov

Dejansko stanje

Izpodbijana odločba

Postopek in predlogi strank

Pravo

Prvi tožbeni razlog: neobstoj pravne podlage izpodbijane odločbe in zloraba pooblastil

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Drugi tožbeni razlog: kršitev pravil o odgovornosti za kršitve

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

– Družba TradeARBED

– Družba ARBED

– Družba ProfilARBED

Tretji tožbeni razlog: kršitev pravil o zastaranju postopkov

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

– Družba ARBED

– Družba TradeARBED

– Družba ProfilARBED

Četrti tožbeni razlog: kršitev pravice do obrambe

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Stroški
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.