CELEX: 62008CJ0124
Regulamentul (CEE) nr. 2913/92
Codul vamal comunitar
Datorie vamală
Valoarea drepturilor
Comunicare către debitor
Act care poate declanșa urmărirea penală

Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea articolului 221 alineatele (1) și (3) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (
JO L 302, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „Codul vamal”).
Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între, în cauza C-124/08, domnul Snauwaert, Algemeen Expeditiebedrijf Zeebrugge BVBA, Coldstar NV, domnii Vlaeminck și Den Haerynck, precum și doamna De Wintere, pe de o parte, și Belgische Staat (statul belgian), pe de altă parte, iar în cauza C-125/08, domnul Deschaumes, pe de o parte, și Belgische Staat, pe de altă parte, având ca obiect cereri de recuperare ulterioară a taxelor vamale la import.
Cadrul juridic
Articolul 221 din Codul vamal prevede:
„(1)   De îndată ce a fost înscrisă în evidența contabilă, valoarea drepturilor se comunică debitorului în conformitate cu normele corespunzătoare.
[…]
(3)   Comunicarea către debitor nu poate fi făcută după expirarea unui termen de trei ani de la data la care a luat naștere datoria vamală. Cu toate acestea, dacă incapacitatea autorităților vamale de a stabili valoarea exactă legal datorată este rezultatul unui act care poate declanșa urmărirea penală, în măsura în care dispozițiile în vigoare o permit, această comunicare poate fi făcută după expirarea acestei perioade de trei ani.”
Acțiunile principale și întrebările preliminare
Acțiunile principale, astfel cum sunt descrise de instanța de trimitere, privesc mai multe fraude în materie de import de carne neadmisă pe piața europeană, care au avut loc în Belgia la mijlocul anilor 1990.
Aceste fraude priveau, pe de o parte, comercializarea pe piața europeană de carne cu preț mic originară din state terțe, care era în mod normal improprie pentru consumul uman în temeiul normelor naționale și comunitare, și, pe de altă parte, pretinderea în mod neîntemeiat de restituiri la export.
Ca urmare a fraudelor menționate, au fost eludate taxe la import privind mărfurile în cauză, autoritățile vamale competente nedispunând de elementele necesare pentru înscrierea în evidența contabilă a acestora.
Cauza C-124/08
Din decizia de trimitere în cauza C-124/08 reiese că, în urma procedurilor desfășurate, în primă instanță, în fața correctionele rechtbank van Antwerpen (Tribunalul Corecțional din Antwerpen) și, în apel, în fața hof van beroep te Antwerpen (Curtea de Apel din Antwerpen), domnii Snauwaert, Vlaeminck și Den Haerynck, precum și doamna De Wintere au fost obligați solidar la plata taxelor și a prelevărilor la import eludate, precum și la plata dobânzilor de întârziere. Algemeen Expeditiebedrijf Zeebrugge BVBA și Coldstar NV au fost declarate răspunzătoare civil pentru sumele datorate de domnii Snauwaert și, respectiv, Den Haerynck.
Instanța de trimitere arată că, în susținerea recursului împotriva Hotărârii hof van beroep te Antwerpen din 25 octombrie 2006, recurentele din acțiunea principală invocă în special dispozițiile articolului 221 alineatele (1) și (3) din Codul vamal, susținând că această din urmă instanță a considerat în mod eronat, pe de o parte, că neînscrierea în evidența contabilă sau înscrierea tardivă în evidența contabilă a valorii taxelor la import sau la export datorate în mod legal nu are incidență asupra posibilității pentru autoritățile vamale de a efectua recuperarea taxelor menționate și, pe de altă parte, că, pentru prorogarea termenului de prescripție de trei ani de la data la care a luat naștere datoria vamală, prevăzut la alineatul (3) menționat, este indiferentă cunoașterea autorului actului care poate declanșa urmărirea penală ca urmare a căruia autoritățile menționate nu au putut stabili valoarea respectivă.
În aceste condiții, Hof van Cassatie (Curtea de Casație) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 221 alineatul (1) din [Codul vamal] trebuie înțeles în sensul în care comunicarea unei datorii vamale către un contribuabil […] nu poate fi efectuată în mod valabil decât după înscrierea acesteia în evidența contabilă sau, cu alte cuvinte, în sensul în care comunicarea unei datorii vamale către un contribuabil […] trebuie să fie întotdeauna precedată de înscrierea sa în evidența contabilă pentru a fi valabilă sau pentru a fi conformă cu [dispoziția menționată]?
2)
Articolul 221 alineatul (3) din [Codul vamal] trebuie înțeles în sensul că posibilitatea pentru autoritățile vamale de a efectua în mod valabil comunicarea valorii înscrise în evidența contabilă, după expirarea unui termen de trei ani de la data la care a luat naștere datoria vamală, în cazul în care datoria în cauză a luat naștere ca urmare a unui act care poate declanșa urmărirea penală, există numai cu privire la persoana care s-a aflat la originea respectivului [act]?”
Cauza C-125/08
Din decizia de trimitere în cauza C-125/08 reiese că, prin Hotărârea hof van beroep te Antwerpen din 2 mai 2007, domnul Deschaumes a fost obligat la plata taxelor și a prelevărilor la import eludate, precum și la plata dobânzilor de întârziere.
Instanța de trimitere arată că, în susținerea recursului împotriva hotărârii menționate, domnul Deschaumes invocă, în special, dispozițiile articolului 221 alineatul (1) din Codul vamal, susținând că hof van beroep te Antwerpen nu a constatat că datoria vamală a fost înscrisă în evidența contabilă înainte de comunicarea acesteia și că din actele dosarului acțiunii principale nu reiese că această înscriere în evidența contabilă a avut loc.
În aceste condiții, Hof van Cassatie a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții o întrebare preliminară identică cu prima întrebare adresată în cauza C-124/08.
Prin Ordonanța președintelui Curții din 22 aprilie 2008, cauzele C-124/08 și C-125/08 au fost conexate în scopul procedurii scrise și orale, precum și al pronunțării hotărârii.
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la admisibilitatea cererilor de pronunțare a unor hotărâri preliminare
Comisia Comunităților Europene susține că cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare sunt inadmisibile întrucât sunt insuficient motivate.
În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu o jurisprudență constantă, necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului comunitar care să îi fie utilă instanței naționale impune ca aceasta din urmă să definească situația de fapt și contextul normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin să explice ipotezele de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări (a se vedea în special Hotărârea din 21 septembrie 1999, Albany, C-67/96, Rec., p. I-5751, punctul 39, Hotărârea din , Deliège,
C-51/96 și C-191/97, Rec., p. I-2549
, punctul 30, precum și Hotărârea din , Wilson, C-506/04, Rec., p. I-8613, punctul 38).
Informațiile furnizate în deciziile de trimitere nu trebuie să permită Curții numai să ofere răspunsuri utile, ci trebuie și să ofere guvernelor statelor membre, precum și celorlalte părți interesate posibilitatea de a prezenta observații conform articolului 23 din Statutul Curții de Justiție. Revine Curții obligația de a veghea ca această posibilitate să fie asigurată, ținând cont de faptul că, în temeiul acestei dispoziții, numai deciziile de trimitere sunt notificate părților interesate (a se vedea în special Hotărârea Albany, citată anterior, punctul 40, Hotărârea din 12 aprilie 2005, Keller, C-145/03, Rec., p. I-2529, punctul 30, și Hotărârea Wilson, citată anterior, punctul 39).
În speță, pe de o parte, deciziile de trimitere cuprind suficiente detalii pentru a permite guvernelor statelor membre, precum și celorlalte persoane interesate, să prezinte observații. De altfel, din observațiile prezentate de guvernele belgian și elen, precum și de Comisie, rezultă că acestea au putut în mod util să ia poziție cu privire la întrebările adresate de instanța de trimitere.
Pe de altă parte, Curtea consideră că este suficient de lămurită de informațiile care figurează în deciziile de trimitere și în observațiile care i-au fost prezentate pentru a putea răspunde în mod util la întrebările menționate.
Din ceea ce precedă, rezultă că Curtea trebuie să răspundă la întrebările adresate.
Cu privire la prima întrebare din cauza C-124/08 și cu privire la întrebarea unică din cauza C-125/08
Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere urmărește să afle dacă articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul în care comunicarea de către autoritățile vamale către debitor, în conformitate cu normele corespunzătoare, a valorii taxelor la import sau la export care trebuie plătite nu poate fi efectuată în mod valabil decât dacă valoarea acestor taxe a fost înscrisă anterior în evidența contabilă de autoritățile menționate.
În această privință, este suficient să se amintească faptul că din formularea articolului 221 alineatul (1) din Codul vamal rezultă că înscrierea în evidența contabilă, care, potrivit articolului 217 alineatul (1) din codul menționat, constă în înregistrarea valorii taxelor de către autoritățile respective în evidențele contabile sau pe orice alt suport echivalent, trebuie în mod necesar să fie anterioară comunicării către debitor a valorii taxelor la import sau a taxelor la export (Hotărârea din 23 februarie 2006, Molenbergnatie, C-201/04, Rec., p. I-2049, punctul 46).
Astfel, o asemenea derulare cronologică a operațiunilor de înscriere în evidența contabilă și de comunicare a valorii taxelor, consacrată prin titlul însuși al secțiunii 1 din titlul VII capitolul 3 din Codul vamal, „Înscrierea în evidența contabilă și comunicarea valorii drepturilor debitorului vamal”, trebuie respectată pentru a nu da naștere unor diferențe de tratament între contribuabili și pentru a nu dăuna, pe de altă parte, funcționării armonioase a uniunii vamale (Hotărârea Molenbergnatie, citată anterior, punctul 47).
În consecință, la prima întrebare din cauza C-124/08 și la întrebarea unică din cauza C-125/08, se impune să se răspundă că articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul în care comunicarea de către autoritățile vamale către debitor, în conformitate cu normele corespunzătoare, a valorii taxelor la import sau la export care trebuie plătite nu poate fi efectuată în mod valabil decât dacă valoarea acestor taxe a fost înscrisă anterior în evidența contabilă de autoritățile menționate.
Cu privire la a doua întrebare din cauza C-124/08
Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere urmărește să afle dacă articolul 221 alineatul (3) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că, după expirarea unui termen de trei ani de la data la care a luat naștere datoria vamală, autoritățile vamale ale unui stat membru nu pot efectua în mod valabil comunicarea valorii taxelor care trebuie recuperate decât cu privire la persoana care s-a aflat la originea actului care poate declanșa urmărirea penală care are ca rezultat incapacitatea autorităților respective de a stabili valoarea exactă a taxelor menționate.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că expresia „act care poate declanșa urmărirea penală”, folosită la articolul 221 alineatul (3) din Codul vamal, are în vedere actele care, potrivit ordinii juridice a statului membru ale cărui autorități competente solicită o recuperare ulterioară, pot fi calificate drept infracțiuni în sensul dreptului penal național [a se vedea, prin analogie, în privința articolului 3 din Regulamentul (CEE) nr. 1697/79 al Consiliului din 24 iulie 1979 privind recuperarea ulterioară a taxelor la import sau la export care nu au fost solicitate de la debitor pentru mărfurile plasate sub un regim vamal care implică obligația de a plăti astfel de taxe (
JO L 197, p. 1
), Hotărârea din , Meico-Fell, C-273/90, Rec., p. I-5569, punctul 9].
Curtea a mai precizat că nu constituie o constatare a faptului că a fost săvârșită efectiv o infracțiune calificarea de către autoritățile vamale a unui act drept „act care poate declanșa urmărirea penală”. Calificarea menționată nu se face decât în cadrul și în scopul unei proceduri de natură administrativă care are ca unic scop să permită autorităților respective remedierea perceperii incorecte sau insuficiente a taxelor la import sau la export (a se vedea, prin analogie, în privința articolului 3 din Regulamentul nr. 1697/79, Hotărârea din 18 decembrie 2007, ZF Zefeser, C-62/06, Rep., p. I-11995, punctul 28).
Pentru a se răspunde la această întrebare, trebuie de la bun început, pe de o parte, să se sublinieze că, în conformitate cu articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal, comunicarea valorii taxelor la import sau a taxelor la export care trebuie plătite trebuie efectuată cu privire la debitorul datoriei vamale.
Pe de altă parte, trebuie să se constate că prima teză a alineatului (3) al articolului menționat stabilește o normă de prescripție potrivit căreia această comunicare nu mai poate fi efectuată după expirarea unui termen de trei ani de la data la care a luat naștere datoria vamală.
Prin excepție de la această normă, a doua teză a alineatului menționat prevede că, în măsura în care dispozițiile în vigoare o permit, autoritățile vamale pot să efectueze comunicarea menționată după expirarea acestei perioade, dacă incapacitatea acestor autorități de a stabili valoarea exactă legal datorată este rezultatul unui act care poate declanșa urmărirea penală.
În consecință, atât din cuprinsul, cât și din economia articolului 221 din Codul vamal rezultă că valoarea taxelor poate fi comunicată debitorului după expirarea termenului de trei ani în cazul în care incapacitatea autorităților vamale de a stabili inițial valoarea exactă legal datorată este rezultatul unui act care poate declanșa urmărirea penală, inclusiv atunci când debitorul respectiv nu este autorul acestui act.
De altfel, această interpretare este confirmată de folosirea expresiei „această comunicare” în a doua teză a articolului 221 alineatul (3) din Codul vamal, care face trimitere la cuvintele „[c]omunicarea către debitor” care figurează în prima teză a acestei dispoziții. Astfel, dispoziția menționată nu limitează comunicarea taxelor care trebuie plătite numai către debitorul care ar fi autorul actului care poate declanșa urmărirea penală.
În consecință, la a doua întrebare adresată în cauza C-124/08 trebuie să se răspundă că articolul 221 alineatul (3) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că autoritățile vamale pot efectua în mod valabil comunicarea către debitor a valorii taxelor legal datorate după expirarea termenului de trei ani de la data la care a luat naștere datoria vamală în cazul în care autoritățile vamale nu au putut stabili valoarea exactă a taxelor menționate ca urmare a unui act care poate declanșa urmărirea penală, inclusiv atunci când debitorul respectiv nu este autorul acestui act.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

1)
Articolul 221 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar trebuie interpretat în sensul în care comunicarea de către autoritățile vamale către debitor, în conformitate cu normele corespunzătoare, a valorii taxelor la import sau la export care trebuie plătite nu poate fi efectuată în mod valabil decât dacă valoarea acestor taxe a fost înscrisă anterior în evidența contabilă de autoritățile menționate.

2)
Articolul 221 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2913/92 trebuie interpretat în sensul că autoritățile vamale pot efectua în mod valabil comunicarea către debitor a valorii taxelor legal datorate după expirarea termenului de trei ani de la data la care a luat naștere datoria vamală în cazul în care autoritățile vamale nu au putut stabili valoarea exactă a taxelor menționate ca urmare a unui act care poate declanșa urmărirea penală, inclusiv atunci când debitorul respectiv nu este autorul acestui act.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: olandeza.