CELEX: 62009CJ0225
Normele Uniunii privind exercitarea profesiei de avocat
Directiva 98/5/CE
Articolul 8
Prevenirea conflictelor de interese
Reglementare națională privind interzicerea exercitării profesiei de avocat concomitent cu desfășurarea, în calitate de funcționar, a unei activități cu normă redusă
Radierea înscrierii în tabloul ordinului avocaților

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) litera (g) CE, a articolelor
4 CE, 10 CE, 81 CE și 98 CE, a Directivei 77/249/CEE a Consiliului din 22 martie 1977 de facilitare a exercitării efective
a libertății de a presta servicii de către avocați (JO L 78, p. 17, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 46), a Directivei 98/5/CE
a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 1998 de facilitare a exercitării cu caracter permanent a profesiei
de avocat într‑un stat membru, altul decât cel în care s‑a obținut calificarea (JO L 77, p. 36, Ediție specială, 06/vol. 3,
p. 24), precum și a principiilor generale ale protecției încrederii legitime și respectării drepturilor dobândite.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Jakubowska, pe de o parte, și domnul Maneggia, pe de altă
parte, în legătură cu o cerere de plată a unor despăgubiri, litigiu care a determinat o procedură aflată în prezent pe rolul
Giudice di pace di Cortona (judecătorul de pace din Cortona), în cursul căreia avocații care o reprezintă pe doamna Jakubowska
au făcut obiectul unei decizii de radiere din tabloul întocmit de Ordine degli Avvocati di Perugia [Ordinul Avocaților din
Perugia (Italia)].

Cadrul juridic

Dreptul Uniunii
Directiva 77/249
Articolul 1 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 77/249 prevede:
„Prezenta directivă se aplică, în limitele și în condițiile pe care le prevede, activităților de avocat exercitate prin prestare
de servicii.”
Articolul 6 din aceeași directivă prevede:
„Orice stat membru poate exclude avocații salariați, care au încheiat un contract de muncă cu o întreprindere publică sau
privată, de la exercitarea activităților de reprezentare și de apărare în justiție a întreprinderii respective, în măsura
în care avocații stabiliți în statul respectiv nu sunt autorizați să le exercite.”
Având în vedere versiunile lingvistice diferite ale articolului 6 menționat și în vederea asigurării aceluiași conținut tuturor
acestor versiuni, termenii „ente pubblico o privato” din versiunea în limba italiană a acestui articol trebuie interpretați
în sensul că se referă la noțiunea „întreprindere publică sau privată” (impresa pubblica o privata).
Directiva 98/5
Articolul 3 din Directiva 98/5 prevede:
„(1)      Un avocat care dorește să profeseze într‑un alt stat membru decât cel în care și‑a obținut calificarea profesională este obligat
să se înregistreze la autoritatea competentă din acel stat.
(2)      Autoritatea competentă din statul membru gazdă înregistrează avocatul pe baza prezentării unui certificat care atestă înregistrarea
lui la autoritatea competentă din statul membru de origine. […]
[…]”
Articolul 6 alineatul (1) din aceeași directivă prevede:
„Indiferent de normele profesionale și deontologice care i se aplică în statul membru de origine, avocatul care profesează
sub titlul profesional din statul membru de origine se supune acelorași norme profesionale și deontologice ca și avocații
care profesează sub titlul profesional corespunzător din statul membru gazdă, în ceea ce privește toate activitățile pe care
le exercită pe teritoriul acestuia.”
Articolul 7 alineatul (1) din directiva menționată prevede:
„În cazul neîndeplinirii de către un avocat care profesează sub titlul profesional din statul membru de origine a obligațiilor
în vigoare în statul membru gazdă, se aplică normele de procedură, sancțiunile și căile de atac prevăzute în statul membru
gazdă.”
Articolul 8 din Directiva 98/5 prevede:
„Un avocat înregistrat într‑un stat membru sub titlul profesional din statul membru de origine poate profesa ca avocat salariat
în serviciul altui avocat, într‑o asociere sau societate de avocați [a se citi «al unei asocieri ori al unei societăți de
avocați»] sau al unei întreprinderi publice sau private, în măsura în care statul membru gazdă permite acest lucru avocaților
înregistrați sub titlul profesional utilizat în acel stat.”
Având în vedere versiunile lingvistice diferite ale articolului 8 menționat și în vederea asigurării aceluiași conținut tuturor
acestor versiuni, termenii „ente pubblico o privato” din versiunea în limba italiană a acestui articol trebuie interpretați
în sensul că se referă la noțiunea „întreprindere publică sau privată” (impresa pubblica o privata).

Reglementarea națională
Articolul 3 al doilea paragraf din Decretul‑lege regal nr. 1578 din 27 noiembrie 1933 privind reglementarea profesiilor „avvocato”
și „procuratore legale” (ordinamento delle professioni di avvocato e procuratore legale,
Gazzetta ufficiale del Regno d’Italia
nr. 281 din 5 decembrie 1933), devenit, după modificare, Legea nr. 36 din 22 ianuarie 1934 (
Gazzetta ufficiale del Regno d’Italia
nr. 24 din 30 ianuarie 1934), prevede:
„[Exercitarea în special a profesiei de avocat este] incompatibilă cu orice activitate sau serviciu remunerat de la bugetul
statului, al provinciilor, al comunelor […] și, în general, al oricărei administrații sau instituții publice supuse tutelei
ori controlului statului, al provinciilor și al comunelor.”
Articolul 1 alineatele 56 și 56 bis din Legea nr. 662 din 23 decembrie 1996 privind unele măsuri de raționalizare a finanțelor
publice (misure di razionalizzazione della finanza pubblica, supliment ordinar la GURI nr. 303 din 28 decembrie 1996), astfel
cum a fost modificată prin Decretul‑lege nr. 79 din 28 martie 1997 privind unele măsuri urgente de restabilire a finanțelor
publice (misure urgenti per il riequilibrio della finanza pubblica), devenit, în urma modificărilor ulterioare, Legea nr. 140
din 28 mai 1997 (GURI nr. 123 din 29 mai 1997, p. 5, denumită în continuare „Legea nr. 662/96”), prevede:
„56.      Actele […] cu putere de lege și normele administrative care interzic înscrierea în tablourile profesionale nu se aplică funcționarilor
cu normă redusă din administrațiile publice și a căror activitate nu este superioară pragului de 50 % din activitatea cu normă
întreagă.
56 bis. Dispozițiile care interzic înscrierea în tablouri și exercitarea de activități profesionale de către persoanele menționate
la alineatul 56 se abrogă. Celelalte dispoziții referitoare la condițiile pentru înscrierea în tablourile profesionale și
pentru exercitarea acestor activități rămân aplicabile. Administrațiile publice nu pot încredința misiuni de ordin profesional
funcționarilor înscriși în tablourile profesionale și care desfășoară o activitate profesională; acești funcționari nu pot
asigura asistența judiciară în cauzele în care o administrație publică are calitate de parte.”
Articolul 1 din Legea nr. 339 din 25 noiembrie 2003 privind unele norme în materie de incompatibilitate a exercitării profesiei
de avocat (norme in materia di incompatibilità dell’esercizio della professione di avvocato, GURI nr. 279 din 1 decembrie
2003, p. 6, denumită în continuare „Legea nr. 339/2003”), intrată în vigoare la 2 decembrie 2003, prevede:
„Dispozițiile articolului 1 alineatele 56, 56 bis și 57 din Legea nr. [662/96] nu se aplică înscrierii în tablourile ordinului
avocaților, în privința cărora sunt menținute limitele și interdicțiile prevăzute în Decretul‑lege regal nr. 1578 din 27 noiembrie
1933, devenit, după modificare, Legea nr. 36 din 22 ianuarie 1934, cu modificările ulterioare.”
Articolul 2 din aceeași lege prevede:
„1.      Funcționarii care au fost înscriși în tabloul ordinului avocaților după intrarea în vigoare a Legii nr. [662/96] și sunt în
continuare înscriși pot opta pentru menținerea raportului lor de muncă prin comunicarea adresată consiliul ordinului la care
sunt înscriși, în termen de 36 de luni de la intrarea în vigoare a prezentei legi.
În lipsa unei asemenea comunicări în termenul prevăzut, consiliile ordinului avocaților radiază din oficiu înscrierea în tabloul
aferent acestora.
2.      În cazul prevăzut la alineatul 1, funcționarul are dreptul de a fi reintegrat în raportul de muncă cu normă întreagă.
3.      În termenul de 36 de luni prevăzut la alineatul 1, funcționarul poate opta pentru încetarea raportului de muncă și, prin urmare,
pentru menținerea înscrierii sale în tabloul ordinului avocaților.
4.      Funcționarul cu normă redusă care a optat pentru profesia de avocat în sensul prezentei legi își păstrează, timp de cinci
ani, dreptul de a fi reintegrat cu normă întreagă în serviciu în termen de trei luni de la introducerea cererii, în măsura
în care nu există, în cadrul administrației în care a fost încadrat, un număr excedentar de posturi aferente funcției ocupate
în momentul exercitării opțiunii. În acest caz, vechimea se suspendă pe toată perioada de încetare a serviciului și începe
să curgă de la data readmiterii.”

Acțiunea principală și întrebările preliminare
Doamna Jakubowska l‑a chemat în judecată pe domnul Maneggia la Giudice di pace di Cortona pentru plata sumei de 200 de euro
cu titlu de despăgubiri, pentru motivul că acesta a lovit în mod accidental mașina pe care o deține în proprietate.
În cadrul acestui litigiu, doamna Jakubowska a fost reprezentată de domnii Mazzolai și Nardini, avocați înscriși în tabloul
Ordinului Avocaților din Perugia. În calitate de funcționari angajați cu normă redusă, aceștia se încadrau în domeniul de
aplicare al articolului 1 alineatele 56 și 56 bis din Legea nr. 662/96.
După intrarea în vigoare a Legii nr. 339/2003 și expirarea termenului prevăzut la articolul 2 alineatul 1 din aceasta, în
timp ce acțiunea principală se afla pe rolul instanței de trimitere, Consiliul Ordinului Avocaților din Perugia a adoptat
două decizii prin care a dispus radierea avocaților menționați din tabloul ordinului.
Doamna Jakubowska a depus un memoriu prin care a solicitat menținerea autorizației avocaților săi pentru a fi reprezentată,
susținând că Legea nr. 339/2003 este contrară Tratatului CE, precum și principiilor generale ale protecției încrederii legitime
și respectării drepturilor dobândite.
În aceste condiții, Giudice di pace di Cortona a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări:
„1)      Articolul 3 litera (g) [CE] și articolele 4 [CE], 10 [CE], 81 [CE] și 98 [CE] trebuie interpretate în sensul că se opun unei
reglementări naționale precum cea care rezultă din articolele 1 și 2 din Legea nr. 339/2003 […], care reintroduc incompatibilitatea
exercitării profesiei de avocat de către funcționarii cu normă redusă și îi împiedică, chiar dacă sunt titulari ai unei abilitări
de a exercita profesia de avocat, să exercite această profesie, impunând radierea lor din tabloul ordinului avocaților prin
decizie a consiliului ordinului avocaților competent, cu excepția cazului în care funcționarul optează pentru încetarea raportului
de muncă?
2)      Articolul 3 litera (g) [CE] și articolele 4 [CE], 10 [CE] și 98 [CE] trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări
naționale precum cea care rezultă din articolele 1 și 2 din Legea nr. 339/2003 […]?
3)      Articolul 6 din Directiva 77/249 […] trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea care
rezultă din articolele 1 și 2 din Legea nr. 339/2003 […] în situația în care această reglementare națională se aplică și avocaților
salariați care exercită activitatea de avocat în temeiul libertății de a presta servicii?
4)      Articolul 8 din Directiva 98/5 […] trebuie interpretat în sensul că nu se aplică avocatului funcționar cu normă redusă?
5)      Principiile generale ale dreptului [Uniunii] privind protecția încrederii legitime și a [respectării] drepturilor dobândite
se opun unei reglementări naționale precum cea care rezultă din articolele 1 și 2 din Legea nr. 339/2003 […], care introduc
incompatibilitatea exercitării profesiei de avocat de către funcționarii cu normă redusă și se aplică și avocaților deja înscriși
în tabloul ordinului avocaților la data intrării în vigoare a acestei legi […], prevăzând la articolul 2 [menționat] o perioadă
scurtă pentru a opta în mod obligatoriu între acest loc de muncă și exercitarea profesiei de avocat?”
Răspunzând la întrebările scrise care au fost adresate de Curte mandatarilor
ad litem
ai doamnei Jakubowska în temeiul articolului 54a din Regulamentul de procedură al Curții, prin scrisoarea din 31 mai 2010,
domnul Nardelli a depus un certificat emis de Consiliul Ordinului Avocaților din Perugia din care rezultă că înscrierea sa
este menținută formal în tabloul acestui ordin până la momentul la care se va aduce la cunoștința ordinului data notificării
deciziei Consiliului național al Ordinului Avocaților privind respingerea reclamației formulate de domnul Nardelli împotriva
deciziei de radiere care îl privește.
Prin intermediul aceleiași scrisori, domnul Nardelli a informat Curtea că domnul Mazzolai a renunțat la mandatul
ad litem
cu care fusese învestit în acțiunea principală. În plus, a precizat că doamna Jakubowska a dat un mandat special
ad litem
domnului Frigessi di Rattalma în vederea reprezentării acesteia în cadrul ședinței în fața Curții.

Cu privire la întrebările preliminare

Cu privire la admisibilitatea întrebărilor preliminare
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că împrejurarea că întrebările preliminare nu au nicio legătură cu obiectul propriu‑zis
al acțiunii introduse de doamna Jakubowska împotriva domnului Maneggia nu determină inadmisibilitatea acestora. Astfel, întrebările
menționate urmăresc să permită instanței de trimitere să aprecieze legalitatea unei reglementări naționale a cărei aplicare
a cauzat un incident de procedură în acțiunea principală. Întrucât acest incident face parte din acea cauză, instanței menționate
îi este permis să se adreseze Curții cu privire la interpretarea normelor de drept al Uniunii care, în opinia acesteia, sunt
pertinente cu privire la acest aspect.
Cu toate acestea, fără a contesta posibilitatea unei asemenea trimiteri preliminare, unele guverne care au prezentat observații
în fața Curții, precum și Comisia Europeană au invocat excepții privind inadmisibilitatea întrebărilor adresate de Giudice
di pace di Cortona.
Guvernele irlandez și austriac subliniază că toate elementele acțiunii principale privind posibilitatea mandatarilor
ad litem
ai doamnei Jakubowska de a‑și exercita profesia de avocat sunt limitate la interiorul unui singur stat membru. Problemele
de drept al Uniunii invocate de instanța de trimitere ar fi, așadar, pur ipotetice, pentru acest motiv fiind necesar ca cererea
de pronunțare a unei hotărâri preliminare să fie declarată inadmisibilă.
În opinia guvernului ungar, în orice ipoteză, reglementarea italiană invocată de instanța de trimitere nu se încadrează în
domeniul de aplicare al dispozițiilor dreptului Uniunii referitoare la exercitarea profesiei de avocat, întrucât reglementarea
națională respectivă privește funcționari, în timp ce Directivele 77/249 și 98/5 privesc exercitarea acestei profesii de către
avocați independenți sau care își desfășoară activitatea în calitate de avocat salariat în serviciul altui avocat, al unei
asocieri sau al unei întreprinderi.
La rândul său, Comisia apreciază că a treia întrebare trebuie considerată ipotetică și, prin urmare, inadmisibilă, deoarece
această întrebare are în vedere exercitarea profesiei de avocat în conformitate cu libertatea de a presta servicii, în timp
ce reglementarea din acțiunea principală privește stabilirea în calitate de avocat.
De asemenea, Comisia exprimă îndoieli în legătură cu admisibilitatea celei de a cincea întrebări, având în vedere că legislația
italiană în raport cu care s‑a solicitat interpretarea principiilor generale ale dreptului Uniunii nu a fost adoptată în vederea
îndeplinirii obligațiilor pe care acest drept le‑a generat în sarcina Republicii Italiene.
Având în vedere aceste diverse excepții de inadmisibilitate, trebuie amintit că întrebările privind dreptul Uniunii beneficiază
de o prezumție de pertinență. Respingerea unei cereri formulate de o instanță națională nu este posibilă decât atunci când
este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii
principale sau atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare
pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea în acest sens, în special, Hotărârea din
5 decembrie 2006, Cipolla și alții, C‑94/04 și C‑202/04, Rec., p. I‑11421, punctul 25, precum și Hotărârea din 1 iunie 2010,
Blanco Pérez și Chao Gómez, C‑570/07 și C‑571/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 36).
Or, în ceea ce privește prima, a doua și a patra întrebare preliminară, nu rezultă în mod evident că interpretarea solicitată
nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul incidentului de procedură survenit în cadrul acțiunii principale ori că
problema invocată ar fi de natură ipotetică.
Pe de o parte, trebuie amintit că o lege care se aplică pe întreg teritoriul unui stat membru poate, după caz, să afecteze
comerțul dintre statele membre în sensul articolului 81 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 februarie 2002, Arduino,
C‑35/99, Rec., p. I‑1529, punctul 33, precum și Hotărârea Cipolla și alții, citată anterior, punctul 45). Prin urmare, nu
rezultă în mod evident că prima și a doua întrebare, prin care se urmărește să se stabilească dacă normele de drept al Uniunii
în materie de concurență se opun unei reglementări naționale precum Legea nr. 339/2003, sunt lipsite de pertinență.
Pe de altă parte, în ceea ce privește a patra întrebare, trebuie arătat, după cum au subliniat guvernul italian și Comisia
în cadrul ședinței, că norma prevăzută la articolul 8 din Directiva 98/5 nu are ca obiect doar acordarea, în privința avocaților
înscriși într‑un stat membru gazdă cu titlul profesional obținut în alt stat membru, a acelorași drepturi precum cele de care
beneficiază avocații înscriși în statul membru gazdă respectiv, pe baza titlului profesional obținut în acesta. Astfel, norma
menționată garantează deopotrivă că aceștia din urmă nu suferă o discriminare pozitivă, care ar putea surveni dacă normele
ce le sunt impuse nu ar fi aplicate și în privința avocaților înscriși în statul membru gazdă respectiv cu un titlu profesional
obținut în alt stat membru.
Prin urmare, împrejurarea că procedura de radiere din tabloul Ordinului Avocaților din Perugia care a determinat întrebările
preliminare îi privește pe avocații care exercită această profesie în Italia cu titlul profesional obținut în acest stat membru
nu determină nicidecum caracterul ipotetic al celei de a patra întrebări adresate. Dimpotrivă, interpretarea solicitată a
articolului 8 din Directiva 98/5 va ajuta instanța de trimitere să stabilească dacă Legea nr. 339/2003 creează o discriminare
pozitivă contrară dreptului Uniunii.
În definitiv, admisibilitatea celei de a patra întrebări nu este infirmată de argumentarea guvernului ungar potrivit căreia
Legea nr. 339/2003, în măsura în care îi privește pe funcționari, nu reglementează niciuna dintre situațiile prevăzute la
articolul 8 din Directiva 98/5, care îi privește numai pe avocații care lucrează în calitate de salariat „în serviciul altui
avocat, al unei asocieri ori al unei societăți de avocați sau al unei întreprinderi publice sau private”.
În această privință, trebuie amintit că derogarea la care se referă guvernul ungar, respectiv inaplicabilitatea dreptului
Uniunii față de funcționari, se aplică numai pentru funcțiile care implică o participare la exercitarea autorității publice
și care presupun astfel existența unui raport specific în privința statului. În schimb, normele de drept al Uniunii în materia
liberei circulații se aplică activităților care, deși se încadrează în domeniul rezervat statului sau altor organisme de drept
public, nu implică însă recurgerea la atribuții ce revin administrației publice propriu‑zise (a se vedea în acest sens, în
special, Hotărârea din 30 septembrie 2003, Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española, C‑405/01, Rec., p. I‑10391,
punctele 39 și 40, precum și Hotărârea din 10 decembrie 2009, Peśla, C‑345/08, Rep., p. I‑11677, punctul 31).
În ceea ce privește, mai exact, noțiunea „întreprindere publică” cuprinsă în articolul 8 din Directiva 98/5, potrivit unei
jurisprudențe constante, atunci când o entitate integrată în administrația publică desfășoară activități care prezintă caracter
economic și nu se încadrează în domeniul exercitării unor prerogative de autoritate publică, aceasta trebuie considerată o
asemenea întreprindere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 octombrie 1993, Decoster, C‑69/91, Rec., p. I‑5335, punctul
15, Hotărârea din 14 septembrie 2000, Collino și Chiappero, C‑343/98, Rec., p. I‑6659, punctul 33, precum și Hotărârea din
26 martie 2009, SELEX Sistemi Integrati/Commission, C‑113/07 P, Rep., p. I‑2207, punctul 82).
Rezultă că domeniul de aplicare al Legii nr. 339/2003 – care, coroborată cu Decretul‑lege regal nr. 1578 din 27 noiembrie
1933 la care face trimitere, îi privește pe avocații înscriși în tabloul unuia dintre ordinele de avocați din Republica Italiană,
angajați deopotrivă de o administrație publică ori de o instituție publică supusă tutelei sau controlului Republicii Italiene
ori unei colectivități teritoriale a acesteia – coincide cu cel al articolului 8 din Directiva 98/5 în ceea ce îi privește
pe avocații angajați de o entitate care, indiferent dacă este supusă controlului statului italian ori al uneia dintre colectivitățile
sale teritoriale, constituie o „întreprindere publică”.
Având în vedere toate aceste constatări, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare trebuie considerată admisibilă
în ceea ce privește prima, a doua și a patra întrebare preliminară adresate.
În schimb, în ceea ce privește a treia întrebare, care se referă la Directiva 77/249 și, prin urmare, la exercitarea profesiei
de avocat în conformitate cu libertatea de a presta servicii, se impune constatarea că răspunsul Curții la această întrebare
nu poate fi util instanței de trimitere. Astfel, incidentul invocat în fața acestei instanțe privește aspectul dacă radierea
unor avocați în temeiul Legii nr. 339/2003 este compatibilă cu dreptul Uniunii. După cum Comisia a subliniat în mod întemeiat,
în acest context este vorba despre stabilirea în calitate de avocat, prin urmare despre o materie reglementată de Directiva
98/5, iar nu despre exercitarea profesiei de avocat în conformitate cu libertatea de a presta servicii.
Prin urmare, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare trebuie declarată inadmisibilă în privința celei de a treia
întrebări adresate.
În sfârșit, în ceea ce privește a cincea întrebare, din decizia de trimitere reiese că, prin intermediul acestei întrebări,
Giudice di pace di Cortona invită Curtea să examineze, întemeindu‑se pe jurisprudența sa referitoare la principiile protecției
încrederii legitime și securității juridice, modificarea defavorabilă, în privința persoanelor care doresc să exercite profesia
de avocat concomitent cu desfășurarea unei activități cu normă redusă în cadrul unei entități publice, rezultată din Legea
nr. 339/2003, această lege punând capăt regimului mai favorabil de care beneficiau persoanele interesate menționate, introdus
prin Legea nr. 662/96.
Or, fără a fi necesară pronunțarea asupra argumentului privind inadmisibilitatea, formulat de Comisie în legătură cu această
întrebare, este suficient să se constate că, în orice caz, Curtea nu poate răspunde în mod util la aceasta, având în vedere
lipsa elementelor necesare pentru a proceda astfel.
În ceea ce privește principiul securității juridice, potrivit unei jurisprudențe constante, o reglementare care produce consecințe
defavorabile față de particulari trebuie să fie clară și precisă, iar aplicarea acesteia să fie previzibilă pentru justițiabili
(Hotărârea din 14 septembrie 2010, Akzo Nobel Chemicals și Akcros Chemicals/Comisia, C‑550/07 P, nepublicată încă în Repertoriu,
punctul 100 și jurisprudența citată). Or, nici decizia de trimitere, nici observațiile prezentate Curții nu îi permit să stabilească
în ce măsură sau pentru ce motiv este contestată claritatea sau previzibilitatea Legii nr. 339/2003.
Mai mult, instanța de trimitere a clarificat chestiunea referitoare la acest principiu, arătând că Legea nr. 339/2003 produce
efecte retroactive care ar fi contrare principiului securității juridice. Această pretinsă retroactivitate a Legii nr. 339/2003
este însă vădit contrazisă de constatarea, deopotrivă cuprinsă în decizia de trimitere, potrivit căreia intrarea în vigoare
a acestei legi nu aduce atingere dreptului de exercitare concomitentă conferit de Legea nr. 662/96 până la acea dată, Legea
nr. 339/2003 instituind și o perioadă tranzitorie de trei ani în vederea evitării situației ca modificarea pe care a introdus‑o
să fie imediată.
În ceea ce privește principiul protecției încrederii legitime, s‑a stabilit în mod clar că justițiabilii nu au dreptul să
își plaseze încrederea legitimă în menținerea unei situații existente care poate fi modificată în temeiul puterii de apreciere
a autorităților naționale (Hotărârea din 10 septembrie 2010, Plantanol, C‑201/08, Rep., p. I‑8343, punctul 53 și jurisprudența
citată). Având în vedere această jurisprudență constantă, o întrebare preliminară precum a cincea întrebare adresată în cadrul
prezentei proceduri nu poate fi examinată în mod util de Curte în lipsa unei descrieri minime a elementelor invocate în acțiunea
principală pentru a demonstra că adoptarea reglementării în cauză nu privește ipoteza în care legiuitorul modifică doar pentru
viitor reglementarea existentă.
În speță, instanța de trimitere s‑a limitat, în esență, să arate că Legea nr. 339/2003 modifică substanțial și, potrivit unor
opinii, în mod surprinzător regimul anterior în vigoare în temeiul Legii nr. 662/96. Or, se impune constatarea că simplul
fapt că legiuitorul a adoptat o nouă lege și că aceasta diferă considerabil de legea anterior în vigoare nu oferă Curții un
temei suficient pentru recurge la o examinare clarificatoare a celei de a cincea întrebări.
Având în vedere cele de mai sus, cererea de pronunțare a unei întrebări preliminare este deopotrivă inadmisibilă în privința
celei de a cincea întrebări adresate.

Cu privire la fond
Cu privire la prima și la a doua întrebare
Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere urmărește
să afle, în esență, dacă articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE și articolele 4 CE, 10 CE, 81 CE și 98 CE se opun unei reglementări
naționale precum cea care rezultă din articolele 1 și 2 din Legea nr. 339/2003, care îi împiedică pe funcționarii care își
desfășoară activitatea în cadrul unui raport de muncă cu normă redusă să exercite profesia de avocat, chiar dacă sunt titulari
ai unei abilitări de a exercita această profesie, impunând radierea lor din tabloul ordinului avocaților.
Deși este adevărat că, prin el însuși, articolul 81 CE vizează numai comportamentul întreprinderilor și nu privește măsurile
normative care emană de la statele membre, nu este mai puțin adevărat că acest articol coroborat cu articolul 10 CE impune
statelor membre să nu ia sau să nu mențină în vigoare măsuri, chiar de natură normativă, care pot elimina efectul util al
normelor de concurență aplicabile întreprinderilor (Hotărârea Arduino, citată anterior, punctul 34, precum și Hotărârea Cipolla
și alții, citată anterior, punctul 46).
Curtea s‑a pronunțat în special în sensul că există o încălcare a articolelor 10 CE și 81 CE atunci când un stat membru fie
impune sau favorizează încheierea unor înțelegeri contrare articolului 81 CE sau întărește efectele unor asemenea înțelegeri,
fie retrage propriei reglementări caracterul statal prin delegarea responsabilității de a adopta decizii de intervenție de
interes economic unor operatori privați (Hotărârea Arduino, citată anterior, punctul 35, precum și Hotărârea Cipolla și alții,
citată anterior, punctul 47).
Or, faptul că un stat membru prevede ca organele unei asociații profesionale, precum consiliile ordinului avocaților din diferite
barouri, să radieze din oficiu înscrierea în tabloul ordinului avocaților a membrilor acestei profesii care sunt deopotrivă
funcționari cu normă redusă și care nu au optat în termenul stabilit nici pentru menținerea înscrierii în tabloul respectiv,
nici pentru menținerea raportului de muncă cu entitatea publică în cadrul căreia își desfășoară activitatea nu este de natură
să demonstreze că acest stat membru a retras caracterul statal propriei reglementări. Astfel, consiliile respective nu au
nicio influență în ceea ce privește adoptarea din oficiu, prevăzută de lege, a deciziilor de radiere.
Pentru motive analoage, o reglementare națională precum cea în discuție în acțiunea principală nu poate fi apreciată în sensul
că impune sau că favorizează înțelegeri contrare articolului 81 CE.
Aceste considerații nu sunt infirmate nici de articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE, care are în vedere acțiunea Uniunii
Europene privind un sistem care să împiedice denaturarea concurenței pe piața internă, nici de articolele 4 CE și 98 CE, care
urmăresc instituirea unei politici economice în conformitate cu principiul unei economii de piață deschise, în care concurența
este liberă.
Având în vedere cele de mai sus, la prima și la a doua întrebare adresate trebuie să se răspundă că articolul 3 alineatul
(1) litera (g) CE și articolele 4 CE, 10 CE, 81 CE și 98 CE nu se opun unei reglementări naționale care îi împiedică pe funcționarii
care își desfășoară activitatea în cadrul unui raport de muncă cu normă redusă să exercite profesia de avocat, chiar dacă
sunt titulari ai unei abilitări de a exercita această profesie, impunând radierea lor din tabloul ordinului avocaților.
Cu privire la a patra întrebare
După cum s‑a arătat în decizia de trimitere, prin intermediul celei de a patra întrebări, Giudice di pace di Cortona urmărește,
în esență, să afle dacă posibilitatea prevăzută la articolul 8 din Directiva 98/5 acordată statului membru gazdă de a reglementa
și, prin urmare, după caz, de a restrânge exercitarea anumitor categorii de activități de către avocații care sunt înscriși
în acel stat există și în privința avocaților care doresc să exercite una dintre aceste activități doar cu normă redusă.
Pentru a răspunde la această întrebare, este util să se amintească mai întâi că, prin adoptarea Directivei 98/5, legiuitorul
Uniunii a intenționat în special să pună capăt diferențelor dintre normele naționale privind condițiile de înscriere în calitate
de avocat (Hotărârea din 19 septembrie 2006, Wilson, C‑506/04, Rec., p. I‑8613, punctul 64).
Având în vedere acest obiectiv al Directivei 98/5, Curtea a precizat deja că directiva trebuie analizată în sensul că realizează
o armonizare completă a condițiilor prealabile cerute pentru înscrierea la autoritatea competentă a statului membru gazdă,
aceste condiții fiind, în esență, limitate la depunerea la această autoritate a unui certificat de înscriere la autoritatea
competentă a statului membru de origine (a se vedea în acest sens Hotărârea Wilson, citată anterior, punctele 65-67).
Cu toate acestea, astfel cum rezultă fără echivoc din cuprinsul articolului 6 din Directiva 98/5, înscrierea într‑un stat
membru gazdă a avocaților care profesează cu un titlu obținut în alt stat membru îi supune pe acești avocați aplicării normelor
profesionale și deontologice în vigoare în statul membru gazdă. Or, aceste norme, spre deosebire de cele privind condițiile
prealabile cerute pentru înscriere, nu au făcut obiectul armonizării și, prin urmare, pot diferi considerabil de cele în vigoare
în statul membru de origine. În definitiv, după cum atestă articolul 7 alineatul (1) din aceeași directivă, nerespectarea
normelor menționate poate determina radierea înscrierii în statul membru gazdă.
Se impune constatarea că articolul 8 din Directiva 98/5 privește o categorie specifică de norme profesionale și deontologice
la care face trimitere articolul 6 din aceeași directivă, și anume cele care stabilesc în ce măsură avocații înscriși pot
„profesa ca avocat salariat în serviciul altui avocat, al unei asocieri ori al unei societăți de avocați sau al unei întreprinderi
publice sau private”.
Având în vedere termenii largi aleși de legiuitorul Uniunii, este necesar să se statueze în sensul că articolul 8 menționat
are în vedere toate normele pe care statul membru gazdă le‑a instituit în vederea prevenirii conflictelor de interese care,
potrivit propriilor aprecieri, ar putea să rezulte dintr‑o situație în care un avocat este, pe de o parte, înscris în tabloul
ordinului avocaților și, pe de altă parte, se află în serviciul altui avocat, al unei asocieri ori al unei societăți de avocați
sau al unei întreprinderi publice sau private.
Interdicția impusă de Legea nr. 339/2003 avocaților înscriși în Italia de a se afla în serviciul unei entități publice, deși
cu normă redusă, se încadrează în domeniul normelor prevăzute la articolul 8 din Directiva 98/5, cel puțin în măsura în care
această interdicție privește exercitarea profesiei de avocat concomitent cu desfășurarea unei activități în cadrul unei întreprinderi
publice.
În definitiv, faptul că reglementarea instituită pe această cale de Republica Italiană poate fi considerată strictă nu este,
în sine, criticabil. Astfel, lipsa unui conflict de interese este indispensabilă exercitării profesiei de avocat și implică
în special faptul ca avocații să fie independenți față de autoritățile publice și față de alți operatori, din partea cărora
nu trebuie să sufere nicio influență (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 februarie 2002, Wouters și alții, C‑309/99,
Rec., p. I‑1577, punctele 100-102). Desigur, se impune ca normele stabilite în această privință să nu depășească ceea ce este
necesar pentru a atinge obiectivul prevenirii conflictelor de interese. Cu toate acestea, proporționalitatea unei interdicții
precum cea impusă de Legea nr. 339/2003 nu trebuie examinată în cadrul prezentei întrebări, care nu privește acest aspect.
În sfârșit, astfel cum s‑a constatat deja în cadrul examinării admisibilității acestei întrebări, trebuie subliniat că articolul
8 din Directiva 98/5 presupune ca normele din statul membru gazdă să fie aplicate tuturor avocaților înscriși în acest stat
membru, indiferent dacă profesează cu titlul profesional obținut în acesta sau cu titlul obținut în alt stat membru.
Or, sub rezerva examinării ce urmează a fi efectuată în această privință de instanțele italiene, nu reiese că Legea nr. 339/2003
se aplică numai avocaților de origine italiană, creând astfel o discriminare pozitivă. Desigur, avocații vizați de această
lege sunt cei interesați să desfășoare o activitate în cadrul unei entități supuse tutelei sau controlului Republicii Italiene
ori al colectivităților sale teritoriale. Cu toate acestea, cel puțin în măsura în care este vorba despre activități desfășurate
în cadrul unor întreprinderi publice, avocații înscriși în tabloul unuia dintre ordinele de avocați din Republica Italiană
și, prin urmare, afectați de interdicția de exercitare concomitentă a unei asemenea activități pot fi nu numai resortisanți
italieni, ci și resortisanți ai altor state membre.
Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a patra întrebare adresată că articolul 8 din Directiva
98/5 trebuie interpretat în sensul că statului membru gazdă îi este permis să impună avocaților înscriși pe teritoriul acestuia
și în care își desfășoară activitatea – fie cu normă întreagă, fie cu normă redusă – în serviciul altui avocat, al unei asocieri
ori al unei societăți de avocați sau al unei întreprinderi publice sau private restricții privind exercitarea profesiei de
avocat concomitent cu desfășurarea activității menționate, cu condiția ca aceste restricții să nu depășească ceea ce este
necesar pentru atingerea obiectivului de prevenire a conflictului de interese și să se aplice tuturor avocaților înscriși
în acest stat membru.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
1)
Articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE și articolele 4 CE, 10 CE, 81 CE și 98 CE nu se opun unei reglementări naționale care
îi împiedică pe funcționarii care își desfășoară activitatea în cadrul unui raport de muncă cu normă redusă să exercite profesia
de avocat, chiar dacă sunt titulari ai unei abilitări de a exercita această profesie, impunând radierea lor din tabloul ordinului
avocaților.
2)
Articolul 8 din Directiva 98/5/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 1998 de facilitare a exercitării
cu caracter permanent a profesiei de avocat într‑un stat membru, altul decât cel în care s‑a obținut calificarea, trebuie
interpretat în sensul că statului membru gazdă îi este permis să impună avocaților înscriși pe teritoriul acestuia și în care
își desfășoară activitatea – fie cu normă întreagă, fie cu normă redusă – în serviciul altui avocat, al unei asocieri ori
al unei societăți de avocați sau al unei întreprinderi publice sau private restricții privind exercitarea profesiei de avocat
concomitent cu desfășurarea activității menționate, cu condiția ca aceste restricții să nu depășească ceea ce este necesar
pentru atingerea obiectivului de prevenire a conflictului de interese și să se aplice tuturor avocaților înscriși în acest
stat membru.
Semnături
*
Limba de procedură: italiana.