CELEX: 62003TJ0379
Ühenduse kaubamärk
Sõnamärk Cloppenburg
Absoluutne registreerimisest keeldumise põhjus
Kirjeldav iseloom
Geograafiline päritolu
Määruse (EÜ ) nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkt c

Vaidluse taust
Hageja esitas 24. oktoobril 2000 Siseturu Ühtlustamise Ametile (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (edaspidi „ühtlustamisamet”)
ühenduse kaubamärgi taotluse nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994,
L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01; lk 146) (muudetud kujul) alusel.
Kaubamärk, mille registreerimist taotleti, oli sõnamärk Cloppenburg.
Registreerimist taotleti „jaekaubandusteenuste” jaoks, mis kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava
kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbivaadatud ja parandatud kujul) klassi 35.
20. detsembri 2001. aasta otsusega lükkas ühtlustamisameti kontrollija registreerimistaotluse määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1
punkti c alusel tagasi.
Hageja esitas 25. jaanuaril 2002 määruse nr 40/94 artiklite 57–59 alusel ühtlustamisametile kontrollija otsuse peale kaebuse.
Neljas apellatsioonikoda jättis 27. augusti 2003. aasta otsusega (edaspidi „vaidlustatud otsus”) kaebuse rahuldamata. Apellatsioonikoda
leidis sisuliselt, et sõna „Cloppenburg” tähistab linna Alam-Saksi liidumaal ja et
Landkreis
Cloppenburgis, maa-alal, millele see linn on oma nime andnud, oli 2002. aastal rohkem kui 152 000 elanikku. Apellatsioonikoda
toob välja, et Saksamaal mõistetakse sõnalõppu
burg
(loss) kui kohatähist, Cloppenburgi tähtsamaid linnu ja piirkondi mainitakse pidevalt ülesaksamaalistes ilmateadetes ja ‑ennustustes
ja et vastavad tähised esinevad maanteeliiklusmärkidel, mida võib lugeda teed mööda sõites või kuulda liiklusuudistest. Ta
lisab, et nimi „Cloppenburg” tähistab teenuste osutaja asukohta ja seetõttu kohta, kus jaekaubandusteenuseid kavandatakse
ja kust neid osutatakse. Apellatsioonikoda tegi sellest järelduse, et Saksa lõpptarbija mõistaks sõna „Cloppenburg” kui geograafilise
päritolu tähist.

Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 17. novembril 2003.
Hagiavalduses palub hageja Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        mõista kohtukulud välja ühtlustamisametilt.
Ühtlustamisamet esitas 20. veebruaril 2004 dokumendi pealkirjaga „kostja vastus”. Esitatud dokumendis, pealkirja „nõuded”
all, ütleb ühtlustamisamet järgmist:
„[Ühtlustamisamet] kaldub toetama hageja taotlust vaidlustatud otsuse tühistamiseks. Selline lähenemine viiks aga […] hageja
nõude tunnistamiseni ja võtaks [Esimese Astme Kohtult] vajaduse otsuse tegemiseks. Antud olukorras palub kostja [Esimese Astme
Kohtul] hagi lahendada, võttes arvesse poolte esitatud faktilist ja õiguslikku argumentatsiooni.
Käesoleval hetkel loobub kostja kindla nõude esitamisest.”
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Esimese Astme Kohus alustada suulist menetlust.
Pärast poolte ärakuulamist saatis Esimese Astme Kohus asja edasi teisele kojale laiendatud koosseisus.
Kohtuistungil kinnitas ühtlustamisamet, et ei nõua vaidlustatud otsuse tühistamist, vaid soovib selle jätta otsustada Esimese
Astme Kohtu äranägemisel.

Õiguslik käsitlus

Poolte argumendid
Hagi toetuseks toob hageja peamiselt välja määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti c rikkumise.
Esiteks märgib ta, et sõna „Cloppenburg” on Saksamaal sageli esinev perekonnanimi, kui võtta arvesse, et selle nime all on
telefoniraamatus kirjas enam kui 16 000 abonenti. Niisiis on perekonnanimed hageja arvates loomu poolest eristusvõimelised.
Sellega seoses juhib ta tähelepanu sellele, et Euroopa Kohtu 23. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑191/01 P: Siseturu
Ühtlustamise Amet
v.
Wrigley (EKL 2003, lk I‑12447) ei ole antud asjas asjakohane. Selle otsuse kohaselt võidakse sõnamärgi registreerimisest keelduda,
kui vähemalt üks selle võimalikest tähendustest tähistab asjaomaste kaupade või teenuste teatavat omadust. Kui põhitähendus
tähistab kaubanduses midagi muud kui geograafilist asukohta, on registreerimine hageja väitel õiguspärane.
Teiseks märgib hageja, et saksa keeles on geograafilised tähised tavaliselt seotud selliste sõnade või sõnalõppudega nagu
„
aus
Cloppenburg” või „Cloppenburg
er
…” (Cloppenburgist).
Kolmandaks leiab hageja, et ühtlustamisamet ei ole tõendanud, et sihtrühm seostaks nimetust „Cloppenburg” jaemüügiteenustega
või et sellise seose teket võiks edaspidi mõistlikult ette näha.
Kohtuistungil lisas hageja, et vaidlustatud otsus ei olnud korrektselt põhjendatud, kuna apellatsioonikoda piirdus ainult
hageja esitatud argumentide ümberlükkamisega ilma neid kohaste argumentidega asendamata.
Ühtlustamisamet leiab, et hagi on põhjendatud alljärgnevatel asjaoludel. Esiteks, apellatsioonikoda ei tõendanud, et sihtrühm
Cloppenburgi linna tunneb. Teiseks ei viita miski sellele, et Cloppenburg – linn või
Landkreis
– oleks tuntud kui mingit sorti kaupade tootmiskoht. Kolmandaks ei ole apellatsioonikoda tõendanud, et Cloppenburg on oma
ümbruskonnast kaugemal tuntud teenuste osutamise kohana. Seetõttu ei tajuks sihttarbija, kelleks on keskmine Saksa tarbija,
et märk Cloppenburg koosneb üksnes märkidest või tähistest, mida kaubanduses võidakse kasutada teenuse osutamise asukoha või
jaekaubandusteenuste raames müüdavate kaupade geograafilise päritolu tähistamiseks.
Ta lisab, et vastavalt Esimese Astme Kohtu 30. juuni 2004. aasta otsusele kohtuasjas T‑107/02: GE Betz
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Atofina Chemicals (BIOMATE) (EKL 2004, lk II‑1845) ei ole ühtlustamisamet kohustatud nõudma
hagi rahuldamata jätmist, vaid võib jätta asja otsustada Esimese Astme Kohtu äranägemisel, esitades kõik argumendid, mida
ta kohaseks peab. Seetõttu ei saa ühtlustamisamet vastavalt Euroopa Kohtu 12. oktoobri 2004. aasta otsusele C‑106/03 P: Vedial
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet (EKL 2004, lk I‑9573), mis jättis jõusse apellatsiooni korras edasi kaevatud Esimese Astme Kohtu
12. detsembri 2002. aasta otsuse kohtuasjas T‑110/01: Vedial
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet – France Distribution (HUBERT) (EKL 2002, lk II‑5275), mingil juhul muuta vaidluse tingimusi. Ühtlustamisamet
on seisukohal, et samad tingimused laienevad ka absoluutseid registreerimisest keeldumise põhjusi puudutavatele menetlustele.
Lisaks väidab ühtlustamisamet, et määruse nr 40/94 artikli 60 kohaselt ei ole apellatsioonikojale saadetud kaebus enam kontrollija
pädevuses ning viimane on seotud ühtlustamisameti juhataja juhtnööridega. Sama määruse artikli 131 lõike 2 kohaselt käesoleval
juhul kohaldamisele kuuluvas redaktsioonis on apellatsioonikojad sõltumatud ning see takistab ühtlustamisametil vaidlustatud
otsust tagasi võtta või seda asendada kaebuse esitajale soodsa otsusega.
Kohtuistungil asus hageja ühtlustamisametiga samale seisukohale viimase nõuete vastuvõetavuse osas, kuigi märkis, et oleks
eelistanud, et ühtlustamisamet nõuaks vaidlustatud otsuse tühistamist.

Ühtlustamisameti nõuete vastuvõetavus
Seoses ühtlustamisameti menetlusseisundiga on Esimese Astme Kohus apellatsioonikoja poolt vastulausemenetluse kohta tehtud
otsust käsitledes leidnud, et kuigi ühtlustamisametil ei ole apellatsioonikoja otsuse peale hagi esitamiseks vajalikku pädevust,
siis samas ei saa temalt ka nõuda, et ta kaitseks põhimõtteliselt kõiki apellatsioonikodade vaidlustatud otsuseid või taotleks
alati nende otsuste vastu suunatud hagide rahuldamata jätmist (eespool viidatud kohtuotsus BIOMATE, punkt 34). Miski ei takista
ühtlustamisametil hageja nõudega ühineda ega jätta asja otsustada Esimese Astme Kohtu äranägemisel, esitades kõik argumendid,
mida ta peab kohaseks Esimese Astme Kohtule vajaliku teabe andmiseks (eespool viidatud kohtuotsus BIOMATE, punkt 36). Samas
ei saa ta esitada apellatsioonikoja otsuse tühistamise või muutmise nõuet punktides, mida hagiavalduses ei ole välja toodud,
ega esitada väiteid, mida hagiavalduses ei ole välja toodud (vt selle kohta eespool viidatud 12. oktoobri 2004. aasta otsus
kohtuasjas Vedial
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet, punkt 34).
Kuigi Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 133 lõikes 2 on ühtlustamisametit nimetatud kostjana Esimese Astme Kohtus, ei
muuda see määruse nr 40/94 üldisest loogikast tulenevaid järeldusi apellatsioonikodade suhtes. See võimaldab lahendada kohtukulude
küsimuse juhul, kui vaidlustatud otsust muudetakse või tühistatakse, sõltumata sellest, millisel seisukohal oli ühtlustamisamet
Esimese Astme Kohtus (eespool viidatud kohtuotsus BIOMATE, punkt 35).
Kodukorra neljandas jaotises nähakse ühtlustamisametit läbivalt üksnes kostja rollis, eristamata lisaks hagejale ka teisi
menetlusosalisi hõlmavaid Esimese Astme Kohtus toimuvaid menetlusi (edaspidi „menetlused
inter partes
”) menetlustest, kus vastamisi on ainult hageja ja ühtlustamisamet (edaspidi „menetlused
ex parte
”). Lisaks ei tulene määruse nr 40/94 artikli 63 sõnastusest mingeid erisusi lähtuvalt sellest, kas vaidlustatud otsuse tegemiseni
viinud menetlus oli menetlus
inter partes
või menetlus
ex parte
. Siit järeldub, et eespool viidatud kohtupraktika, mis lähtub menetlustest
inter partes
, on ülekantav ka menetlustele
ex parte
.
Olgugi et ühtlustamisamet on otsesõnu keeldunud vaidlustatud otsuse tühistamise taotlemisest ja olgugi et ta on jätnud selle
otsustada Esimese Astme Kohtu äranägemisel, tuleb antud asjas asuda seisukohale, et ta on esitanud ainult argumente, mis toetavad
hageja väidet, mis puudutab määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti c rikkumist. Seetõttu on ühtlustamisamet väljendanud
selgelt soovi toetada hageja esitatud nõudeid ja väidet.
Neil asjaoludel tuleb ühtlustamisameti nõuded ümber kvalifitseerida ja asuda seisukohale, et ta taotleb sisuliselt hageja
nõuete rahuldamist.
Ülaltoodud punkidest 22–24 tuleneb, et taotlused, mille kaudu ühtlustamisamet ühines hageja tühistamisnõudega, tuleb lugeda
vastuvõetavaks osas, milles need ja nende toetuseks esitatud argumendid ei välju hageja poolt esitatud nõuete ja väidete raamidest.
Käsitledes küsimust, kas menetluspoolte nõuete ja argumentide ühtimine võiks võtta Esimese Astme Kohtult vajaduse asjas sisulise
otsuse tegemiseks, nagu ühtlustamisamet on mõista andnud, tuleb välja tuua, et hoolimata poolte argumentide ühtimisest asja
põhiküsimuse osas ei ole hagi ese ära langenud. Kuigi pooled on ühel meelel, ei ole vaidlustatud otsust muudetud ega tagasi
võetud ning ühtlustamisameti pädevuses ei ole seda ise teha ega anda sellekohaseid juhiseid apellatsioonikodadele, kelle sõltumatus
on tagatud määruse nr 40/94 artikli 131 lõikega 2 kuni 9. märtsini 2004 kohaldatud redaktsioonis ja artikli 131 lõikega 4
kehtivas redaktsioonis. Siit tuleneb, et hagejal säilib huvi kõnealuse otsuse tühistamise vastu.
Eelnevast tuleneb, et poolte nõuete ja argumentide ühtimine ei vabasta Esimese Astme Kohut vaidlustatud otsuse õiguspärasuse
kontrollimisest seoses kohtumenetluse aluseks olevas hagiavalduses esitatud väidetega.

Põhiküsimus
Määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti c kohaselt ei registreerita „kaubamärke, mis koosnevad ainult sellistest märkidest
või tähistest, mis tähistavad kaubanduses sorti, kvaliteeti, kvantiteeti, otstarvet, väärtust, geograafilist päritolu või
kaupade tootmise või teenuste pakkumise aega või muid kauba või teenuse omadusi”.
Lisaks sätestab sama määruse artikli 7 lõige 2, et „[l]õiget 1 kohaldatakse olenemata sellest, et registreerimata jätmise
põhjused on ainult teatavas ühenduse osas”.
Määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkt c järgib üldise huvi eesmärki, mis nõuab, et registreerimistaotlusega hõlmatud kauba-
või teenuseliike kirjeldavad märgid ja tähised peavad olema vabaks kasutamiseks kõikide jaoks. Seega takistab see säte märkide
ja tähiste kinnistamist ühele ettevõtjale ainult sellel põhjusel, et need on kaubamärkidena registreeritud (vt analoogia korras
Euroopa Kohtu 4. mai 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑108/97 ja C‑109/97: Windsurfing Chiemsee, EKL 1999, lk I‑2779,
punkt 25).
Kui käsitleda konkreetsemalt kaubamärgitaotlusega hõlmatud kaubaliikide geograafilist päritolu tähistada võivaid märke või
tähiseid, iseäranis geograafilisi nimetusi, siis üldine huvi nende kättesaadavuse säilitamiseks ei ole tingitud mitte ainult
nende võimest kajastada asjaomaste kaupade ja teenuste võimalikku kvaliteeti ja muid omadusi, vaid ka võimest mõjutada erineval
moel tarbijate eelistusi, näiteks sidudes kaubad ja teenused positiivseid tundeid esile kutsuda võiva kohaga (vt analoogia
korras eespool viidatud Windsurfing Chiemsee kohtuotsus, punkt 26).
Lisaks tuleb märkida, et kaubamärgina ei registreerita esiteks geograafilisi nimetusi, kui need tähistavad kindlaksmääratud
geograafilisi kohti, mis on juba omandanud maine või tuntuse asjaomase toodete või teenuste liigiga seoses ja mis huvigrupi
silmis kujutavad endast vastavat ühenduslüli, ja teiseks ei registreerita geograafilisi nimetusi, mida võivad soovida kasutada
ettevõtjad, kes peavad saama neid nimetusi kasutada asjassepuutuva kauba- või teenuseliigi geograafilise päritolu tähistamiseks
(vt analoogia korras eespool viidatud Windsurfing Chiemsee kohtuotsus, punktid 29 ja 30).
Sellega seoses tuleb välja tuua, et ühenduse seadusandja on erandina määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktist c jätnud
võimaluse geograafilist päritolu tähistada võivate märkide registreerimiseks kollektiivkaubamärgina nimetatud määruse artikli 64
lõike 2 alusel, ja teatavate kaupade korral – juhul, kui need täidavad vajalikud tingimused – geograafilise tähise või päritolunimetusena
vastavalt nõukogu 14. juuli 1992. aasta määrusele (EMÜ) nr 2081/92 põllumajandustoodete ja toiduainete geograafiliste tähiste
ja päritolunimetuste kaitse kohta (EÜT L 208, lk 1; ELT eriväljaanne 03/13, lk 4).
Sellegipoolest tuleb märkida, et põhimõtteliselt ei keela määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkt c kaubamärgina registreerimast
geograafilisi nimetusi, mis on huvigrupi jaoks tundmatud või vähemalt tundmatud geograafilise koha tähistajana; samuti nimetusi,
mille puhul tulenevalt tähistatud koha iseloomust ei ole tõenäoline, et huvigrupp võiks arvata, et asjaomane kauba- või teenuseliik
sellest kohast pärineb või on seal kavandatud (vt analoogia korras eespool viidatud Windsurfing Chiemsee kohtuotsus, punkt 33).
Eeltoodut silmas pidades tuleb märgi kirjeldavat iseloomu hinnata esiteks seoses asjassepuutuvate kaupade ja teenustega ning
teiseks seoses sellega, kuidas sihtrühm seda mõistab (Esimese Astme Kohtu 15. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑295/01:
Nordmilch
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet (OLDENBURGER), EKL 2003, lk II‑4365, punktid 27–34).
Hinnangu andmisel peab ühtlustamisamet välja selgitama, kas geograafiline nimetus on huvigrupis tuntud kohatähisena. Lisaks
on tarvis, et vaidlusalune nimi seonduks huvigrupi silmis ka tegelikult kaitstavate kaupade või teenuste liigiga või et oleks
vähemalt tõenäoline, et selline nimi võib huvigrupi silmis asjaomaste kaupade või teenuste liigi geograafilist päritolu tähistada.
Selle kontrollimise raames tuleb eriti võtta arvesse vaidlusaluse geograafilise nimetuse tuntuse astet huvigrupis ning sellega
tähistatud koha ja asjassepuutuvate kaupade või teenuste iseloomu (vt analoogia korras eespool viidatud Windsurfing Chiemsee
kohtuotsus, punkt 37 ja resolutiivosa punkt 1).
Antud juhul peab Esimese Astme Kohtu kontroll piirduma küsimusega, kas taotletav kaubamärk koosneb asjaomase Saksamaa sihtrühma
jaoks üksnes tähisest, mida kaubanduses võidakse kasutada tähistatud teenuste geograafilise päritolu tähistamiseks. On selge,
et „Cloppenburg” on umbes 30 000 elanikuga Alam-Saksimaal asuva linna nimi.
Lisaks ei ole hageja vaidlustanud, et asjaomase sihtrühma, kelleks on „jaekaubandusteenuste” keskmised tarbijad, moodustavad
keskmised Saksa tarbijad.
Tähise Cloppenburg kirjeldavat iseloomu käsitledes tuleb esmalt tõdeda, et mitte kõik vaidlustatud otsuses väljatoodud põhjendused,
mille eesmärgiks on tõendada, et keskmine tarbija Saksamaal tunneb seda märki kui geograafilist kohta, ei ole veenvad.
Esiteks, kuigi
burg
-lõpuga sõnad on sageli geograafilise koha vasteks, ei piisa ainult sellest sõnalõpust tuvastamiseks, et tarbija tunneb sõnas
„Cloppenburg” ära kindla linna tähistuse. See sõnalõpp esineb ka perekonnanimedes ja väljamõeldud sõnades.
Teiseks ei ole veenev apellatsioonikoja tees, mille kohaselt Cloppenburgi-suurustele linnadele viidatakse pidevalt ülesaksamaalistes
ilmateadetes ja ‑ennustustes. Tegelikult kasutatakse ülesaksamaaliselt levitatavates ilmaennustustes viitepunkidena suuri
linnu nagu Hamburg, Hannover, Düsseldorf, Köln, Berliin, Frankfurt Maini ääres, Stuttgart või München ning mägesid ja suuri
jõgesid. Cloppenburgi tähtsusega linn esineb neis vaid erandjuhtudel.
Kolmandaks, asjaolust, et Cloppenburgi linnale võidakse viidata maanteede liiklusmärkidel või et seda võidakse mainida liiklusuudistes,
ei tulene muud kui et need tähistused on suunatud kohalikule elanikkonnale. Esiteks piirduvad maanteeliiklusmärkidel esitatud
suunaviidad tervel liitvabariigi territooriumil selliste suurte tuntud linnadega, nagu eelnevas punktis loetletud. Cloppenburgi
linna mainitakse ainult ümberkaudses piirkonnas ja see on suunatud neile, kes soovivad sellesse piirkonda või linna kohale
minna. Teiseks kehtib liiklusuudiste kohta sama kaalutlus: seda jälgivad tähelepanuga vaid need, kellele sel hetkel antud
piirkonna liikluse olukord ka tegelikult huvi pakub.
Lõpuks ei ole apellatsioonikoda välja toonud ühtegi huviväärsust ega majandustegevust, mille poolest tarbijad kogu Saksamaa
territooriumil tunneksid Cloppenburgi linna.
Esimese Astme Kohus võib jätta lahtiseks küsimuse, kas sihtrühm tunneb Cloppenburgi linna geograafilise kohana. Igal juhul,
isegi eeldusel, et see linn on Saksa tarbijale tuntud, tuleb linna vähese tähtsuse tõttu asuda seisukohale, et see tuntus
on väike või parimal juhul keskmine.
Teiseks tuleb välja tuua, et apellatsioonikoda ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et sihtrühma silmis esineb seos Cloppenburgi
linna või piirkonna ja asjaomase teenusteliigi vahel või et võiks mõistlikult ette näha, et sõna „Cloppenburg” võiks sihtrühma
jaoks vaidlusaluse teenusteliigi päritolu tähistada.
Vaidlustatud otsuses on vaid öeldud, et määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti c kohaldamiseks piisab, kui tarbija võib
arvata, et sõna „Cloppenburg” tähistab kohta, kus jaekaubandusteenuseid pakutakse ja kust lähtuvalt neid osutatakse, jättes
samas märkimata, mil määral see tingimus antud juhul täidetud on. Sisuliselt on apellatsioonikoda piirdunud hinnangu andmisega,
et Saksa tarbija jaoks vastab sõna „Cloppenburg” ühe Alam-Saksimaa linna nimele.
Siiski, isegi kui sihtrühm teab Cloppenburgi linna, ei tulene sellest automaatselt, et seda märki võiks kaubanduses kasutada
geograafilise päritolu tähistamiseks. Selleks et kontrollida, kas kõnealused registreerimisest keeldumise põhjused on täidetud,
tuleb arvesse võtta kõiki asjassepuutuvaid tingimusi, nagu tähistatud kaupade ja teenuste olemus, vaidlusaluse geograafilise
koha tuntuse aste just kõnealuses majandusvaldkonnas ja selle tuntuse aste sihtrühmas, kõnealuse tegevusharu traditsioonid
ja küsimus, mil määral võiks asjaomaste kaupade või teenuste geograafiline päritolu huvigrupi silmis olla oluline asjassepuutuvate
kaupade või teenuste kvaliteedi või muude omaduste hindamisel.
Käesoleval juhul on Cloppenburgi linn asjaomase avalikkuse hulgas vähe või parimal juhul keskmiselt tuntud. Esiteks on tegemist
väikese linnaga. Teiseks ei ole apellatsioonikoda välja toonud ühtegi kauba- või teenuseliiki, mille puhul see linn oleks
omandanud tuntuse tootmise või teenuste osutamise kohana. Ka ei ole apellatsioonikoda välja toonud ühtegi kauba- või teenuseliiki,
mille puhul kaubanduses oleks kombeks ära märkida jaekaubandusteenuste geograafiline päritolu. Lisaks ei peeta selliste teenuste
geograafilist päritolu asjassepuutuvaks nende kvaliteedi või omaduste hindamisel.
Neil asjaoludel ei seondu Cloppenburgi linn asjaomase avalikkuse silmis kõnealuste teenustega ja ei ole mõistlik arvata, et
kõnealune tähis võiks tulevikus tähistada selliste teenuste geograafilist päritolu.
Sellest järeldub, et apellatsioonikoda on määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti c kohaldamisel toime pannud õigusnormi
rikkumise. Seetõttu tuleb lugeda põhjendatuks selle sätte rikkumist puudutav väide, ilma et Esimese Astme Kohus peaks võtma
seisukohta hageja muude argumentide või puudulike põhjenduste suhtes.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna hageja on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja ühtlustamisamet on kohtuvaidluse kaotanud, sest apellatsioonikoja
otsus tühistati, mõistetakse kohtukulud välja ühtlustamisametilt, vaatamata tema nõuete ümberkvalifitseerimisele ülal punktis 26.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (teine koda laiendatud koosseisus)
otsustab:
1.
Tühistada Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) 27. augusti 2003. aasta otsus (R 105/2002‑4).
2.
Mõista kohtukulud välja Siseturu Ühtlustamise Ametilt (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused).
Pirrung
Meij
Forwood
Pelikánová

Papasavvas
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 25. oktoobril 2005 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
E. Coulon

J. Pirrung
*
Kohtumenetluse keel: saksa.