CELEX: 62007CJ0537
Direktiiv 96/34/EÜ
Raamkokkulepe lapsehoolduspuhkuse kohta
Õigused, mis on lapsehoolduspuhkuse alguseks saadud või mida ollakse saamas
Lapsehoolduspuhkuse ajal sotsiaalkindlustushüvitise saamise järjepidevus
Direktiiv 79/7/EMÜ
Meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõte sotsiaalkindlustuse valdkonnas
Töövõimetuspensioniõiguste omandamine lapsehoolduspuhkuse ajal

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada 14. detsembril 1995 sõlmitud lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe – mis on lisatud nõukogu . aasta direktiivile 96/34/EÜ Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt lapsehoolduspuhkuse kohta sõlmitud raamkokkuleppe kohta (
EÜT L 145, lk 4
; ELT eriväljaanne 05/02, lk 285) – klausli 2 punkte 6 ja 8 ning nõukogu . aasta direktiivi 79/7/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte järkjärgulise rakendamise kohta sotsiaalkindlustuse valdkonnas (
EÜT L 6, lk 24
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 215).
Taotlus esitati kohtuvaidluses, mille pooled on ühelt poolt E. Gómez-Limón Sánchez-Camacho ja teiselt poolt riiklik sotsiaalkindlustusamet Instituto Nacional de la Seguridad Social (edaspidi „INSS”), Tesoreria General de la Seguridad Social ja E. Gómez-Limón Sánchez-Camacho endine tööandja Alcampo SA, seoses lapsehoolduspuhkuse ajal saadud töövõimetuspensioniõigustega.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
Direktiivi 79/7 põhjenduses 1 on sedastatud:
„Nõukogu 9. veebruari 1976. aasta direktiiv 76/207/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega [(
EÜT L 39, lk 40
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 187)] näeb artikli 1 lõikes 2 ette, et nõukogu võtab […] vastu sätted, mis määratlevad kõnealuse põhimõtte sisu, ulatuse ja kohaldamise korra, selleks et tagada võrdse kohtlemise põhimõtte järkjärguline rakendamine sotsiaalkindlustuse valdkonnas; […].”
Direktiivi 79/7 artiklis 7 on sätestatud:
„1.   Käesolev direktiiv ei piira liikmesriikide õigust selle reguleerimisalast välja arvata:
[…]
b)
vanaduspensioniskeemidega seotud eelised, mis antakse lapsed üles kasvatanud isikutele; õiguste omandamine hüvitiste saamiseks perioodide eest, mil töö oli [laste kasvatamise tõttu] katkestatud;
[…].” [täpsustatud tõlge]
Nõukogu 24. juuli 1986. aasta direktiivi 86/378/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta kutsealastes sotsiaalkindlustusskeemides (
EÜT L 225, lk 40
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 327), muudetud nõukogu . aasta direktiiviga 96/97/EÜ (
EÜT L 46, lk 20
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 232; edaspidi „direktiiv 86/378”), artiklis 2 on sätestatud:
„1.   Kutsealased sotsiaalkindlustusskeemid on direktiiviga 79/7[…] reguleerimata kindlustusskeemid, mille eesmärk on töötavatele isikutele, nii töötajatele kui ka füüsilisest isikust ettevõtjatele, ettevõtetes või ettevõtete ühenduses, majandustegevuse alal, kutsealases sektoris või sektorite grupis anda toetusi, mis täiendavad või asendavad riiklike sotsiaalkindlustusskeemide alusel makstavaid toetusi, olgu sellistes skeemides liikmeksolemine kohustuslik või vabatahtlik.
[…]”
Direktiivi 96/34 eesmärk on jõustada selle lisana esitatud raamkokkulepe lapsehoolduspuhkuse kohta.
Selle direktiivi artikli 2 kohaselt pidid liikmesriigid jõustama direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 3. juuniks 1998.
Lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe üldkaalutlustes on sedastatud:
„[…]
(10)
liikmesriigid peavad hoolitsema, et lapsehoolduspuhkuse miinimumaja jooksul säiliksid mitterahalised ravikindlustushüvitised;
(11)
samuti peaksid liikmesriigid kohaste riiklike tingimuste olemasolul ning eelarve olukorda arvestades kaaluma asjakohaste sotsiaalkindlustushüvitiste muutumatuna säilitamist lapsehoolduspuhkuse miinimumaja jooksul;
[…]”
Lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klauslis 2 on sätestatud:
„1.
Käesolev kokkulepe tagab vastavalt klausli 2 punktile 2 mees- ja naistöötajatele individuaalse õiguse saada lapsehoolduspuhkust lapse sünni või lapsendamise korral, et võimaldada neil hoolitseda lapse eest vähemalt kolm kuud kuni lapse teatud vanuseni, kuid mitte rohkem kui 8-aastaseks saamiseni; nimetatud vanuse määravad kindlaks liikmesriigid ja/või tööturu osapooled.
[…]
3.
Lapsehoolduspuhkuse saamise tingimused ja üksikasjalikud kohaldamiseeskirjad määratakse kindlaks liikmesriikide seaduse ja/või kollektiivlepinguga, tingimusel et käesoleva kokkuleppe miinimumnõuded on arvesse võetud.
[…]
6.
Õigused, mis töötaja on lapsehoolduspuhkuse alguseks saanud või on saamas, säilivad muutumatuna lapsehoolduspuhkuse lõpuni. Kui lapsehoolduspuhkus on lõppenud, kohaldatakse neid õigusi, kaasa arvatud kõik siseriiklikust õigusest, kollektiivlepingust ja tavast tulenevad muudatused.
7.
Liikmesriigid ja/või tööturu osapooled määratlevad töölepingu ja -suhte staatuse lapsehoolduspuhkuse ajaks.
8.
Kõik käesolevast kokkuleppest tulenevad sotsiaalkindlustusega seotud küsimused antakse vastavalt siseriiklikule õigusele liikmesriikide käsitleda ja lahendada, arvestades sotsiaalkindlustuse õiguste järjepidevuse tähtsust eri skeemide alusel, eriti tervishoiu vallas.”
Siseriiklik õigus
Töötaja staatust käsitleva seaduse konsolideeritud redaktsiooni (texto refundido de la Ley del Estatuto de los trabajadores) – mis võeti vastu 24. märtsi 1995. aasta kuningliku seadusandliku dekreediga 1/1995 (
Boletín Oficial del Estado
, edaspidi „
BOE
” nr 75, , lk 9654), mida muudeti . aasta seadusega 39/1999 töötajate pere- ja tööelu ühitamise kohta (
BOE
nr 266, , lk 38934; edaspidi „töötaja staatust käsitlev seadus”) – artikli 37 lõikes 5 on sätestatud, et isikul, kes on alla 6-aastase lapse seadusjärgne hooldaja ja hoolitseb ise tema eest, on õigus tööaja lühendamisele vähemalt kolmandiku ja kõige rohkem poole võrra täistööajast, millest tulenevalt väheneb proportsionaalselt ka talle makstav palk.
Sotsiaalkindlustuse üldseaduse (Ley General de la Seguridad Social), mis võeti vastu 20. juuni 1994. aasta kuningliku seadusandliku dekreediga 1/1994 (
BOE
nr 154, , lk 20658; edaspidi „LGSS”), artikli 139 lõike 2 kohaselt saab töötaja, kes ei ole püsiva töövõimetuse tõttu võimeline oma tavapärasel kutsealal töötama, rahalist hüvitist eluaegse pensioni näol. LGSS-i artikli 140 lõikes 1 on selle pensioni määraks kehtestatud 55% alussummast, mis saadakse, jagades 112-ga summa, mille töötaja on tasunud sissemaksetena hüvitise saamise õiguse tekitanud sündmuse asetleidmise kuupäevale eelnenud 96 kuu jooksul.
Vastavalt LGSS-i artikli 109 lõikele 1 moodustub sissemaksete alussumma kõigi üldise skeemiga kaetud riskide ja olukordade, sealhulgas tööõnnetuste ja kutsehaiguse puhul kas kogu töötasust, mida töötajal on õigus palgatöötajana tehtud töö eest iga kuu saada, sõltumata selle vormist või nimetusest, või tegelikult saadavast tasust, kui see on suurem.
Seoses sissemaksete alussumma kindlaksmääramisega lühendatud tööaja puhul, mida kohaldatakse nende töötajate suhtes, kes on alla 6-aastase lapse seadusjärgsed hooldajad ja hoolitsevad ise tema eest, viitab 22. detsembri 1995. aasta kuninglik dekreet 2064/1995 sissemaksete ja muude sotsiaalkindlustusõiguste kontrollimise ja heakskiitmise kohta (Reglamento General sobre cotización y liquidación de otros derechos de la Seguridad Social;
BOE
nr 22, , lk 2295) sissemaksete korrale, mis on ette nähtud töölepingute puhul, mis kehtestavad osalise tööaja. Selle kuningliku dekreedi artiklis 65 on sätestatud, et töötajate puhul, kes on sõlminud töölepingu, mis näeb ette töötamise osalise tööajaga või siis asendaja lepingu, määratakse sissemaksete alussumma kõigi kõnealuse skeemiga kaetud riskide ja olukordade osas kindlaks töötatud tundide eest saadud tasu alusel.
Alaealise seadusjärgsete hooldajate suhtes kohaldatava 18. juuli 1991. aasta määruse sotsiaalkindlustussüsteemi erikokkuleppe kohta (Orden por la que se regula el convenio especial en el Sistema de la Seguridad Social;
BOE
nr 181, , lk 25114) artikli 14 kohaselt võib töötaja, kelle tööaega on lühendatud – lähtudes töötaja staatust käsitleva seaduse konsolideeritud redaktsiooni (muudetud seadusega 39/1999) artikli 37 lõikest 5 – ning töötasu proportsionaalselt vähendatud, sest ta hoolitseb ise alla 6-aastase lapse eest, sõlmida erikokkuleppe selleks, et säilitada sama sissemaksete alussumma, mille alusel ta tegi sissemakseid enne tööaja lühendamist. Kõnealuse erikokkuleppe alusel tehtud sissemaksed katavad järgmisi olukordi ja riske: pensionile jäämine ning püsiv töövõimetus ning surm ja toitja kaotus haiguse või muu õnnetuse kui tööõnnetus tagajärjel.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Eelotsusetaotlusest ilmneb, et E. Gómez-Limón Sánchez-Camacho töötas alates 17. detsembrist 1986 täistööajaga haldusassistendina Alcampo SA-s, mis on selvehallide sektoris tegutsev ettevõtja.
E. Gómez-Limón Sánchez-Camacho oli jõudnud nimetatud ettevõtjaga kokkuleppele, et alates 6. detsembrist 2001 viiakse ta üle lühendatud tööajale, mida kohaldati sel ajal kehtinud õigusnormide alusel töötajate suhtes, kes on alla 6-aastase lapse seadusjärgsed hooldajad, ja tema päevast tööajanormi alandatakse seetõttu kolmandiku võrra.
Samuti vähendati proportsionaalselt E. Gómez-Limón Sánchez-Camacho palka ja kuna ühtegi erikokkulepet ei sõlmitud, vähendati proportsionaalselt ka nii ettevõtja kui tema enda tehtavaid sissemakseid üldisesse sotsiaalkindlustusskeemi, sest nende summa vastab teatud protsendile saadavast palgast.
Kuna E. Gómez-Limón Sánchez-Camacho põdes tavahaigust, algatas ta füüsiliste vaevuste ja funktsioonihäire tõttu haldusmenetluse, milles INSS tegi 30. juunil 2004 otsuse tunnistada E. Gómez-Limón Sánchez-Camacho püsivalt täielikult töövõimetuks, mis tähendab, et ta ei ole võimeline oma tavapärasel kutsealal töötama, ja talle määrati pension 55% igakuisest 920,33 euro suurusest alussummast.
See alussumma arvutati nende sissemaksete summa alusel, mis tegelikult tasuti riiklikku sotsiaalkindlustusskeemi ajavahemikul, mida tuleb arvesse võtta selle skeemi hüvitisi reguleerivate õigusnormide alusel, s.o 1. novembrist 1998 kuni 2004. aasta novembrini. Kõnealune summa hõlmas kõiki E. Gómez-Limón Sánchez-Camacho ja tema tööandja poolt tasutud sissemakseid.
E. Gómez-Limón Sánchez-Camacho esitas kaebuse Juzgado de lo Social n
o
30 de Madridile, väites, et kuigi arvutamisel võeti arvesse tegelikult tasutud sissemakseid, alandati neid proportsionaalselt tema palga vähendamisega tööaja lühendamise tagajärjel lapsehoolduspuhkuse ajal, mis määrati talle alaealise lapse hooldamiseks, samas kui tema pensioni oleks tulnud arvutada täistööajale vastavate sissemaksete summa alusel. Ta väidab, et tema suhtes rakendatud arvutusviisi tagajärjel kaotab meede, mille eesmärk on edendada võrdsust seaduse ees ja kõrvaldada diskrimineerimine soo alusel, oma praktilise mõju.
Neil asjaoludel otsustas Juzgado de lo Social n
o
30 de Madrid menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas arvestades asjaolu, et lapsehoolduspuhkuse andmine vastavalt üksikasjalikele eeskirjadele ja tingimustele, mille iga liikmesriik direktiivis 96/34 kehtestatud miinimumpiire järgides vabalt sätestab, on oma olemuselt võrdõiguslikkust edendav meede, on lubatav, et lapsehoolduspuhkuse kasutamine juhul, kui alaealiste laste eest hoolitsevate isikute tööaega on lühendatud ja palka vähendatud, võib mõjutada õigusi, mida lapsehoolduspuhkusel mees- või naistöötaja on saamas, ja kas üksikisik võib riigi ametiasutustes tugineda nende õiguste säilitamise põhimõttele, mille töötaja on saanud või on saamas?
2.
Eelkõige, kas [lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe] klausli 2 [punktis] 6 kasutatud mõiste „õigused, mis [töötaja] on saanud või on saamas” hõlmab üksnes töötingimustega seotud õigusi ja mõjutab üksnes lepingulist töösuhet tööandjaga, või mõjutab see vastupidi ka nende sotsiaalkindlustuse õiguste säilitamist, mille töötaja on saanud või on saamas; ning lisaks, kas [lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe] klausli 2 [punktis] 8 sätestatud nõude, et tuleb arvestada „sotsiaalkindlustuse õiguste järjepidevus[t] eri skeemide alusel,” võib lugeda täidetuks käesolevas kohtuasjas käsitletava skeemi puhul, mida rakendasid siseriiklikud ametiasutused ning kas vajaduse korral on õigus sotsiaalkindlustuse õiguste järjepidevusele piisavalt täpne ja konkreetne, et sellele saaks liikmesriigi ametiasutuste vastu tugineda?
3.
Kas ühenduse õigusnormidega on vastavuses siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt on lapsehoolduspuhkuse tõttu lühendatud tööajaga töötamise perioodil määratav töövõimetuspension väiksem sellest, mida oleks kohaldatud enne lapsehoolduspuhkust, ja millega vähendatakse lisaks õigust tulevasele hüvitisele ja arvessevõetavate maksete summat proportsionaalselt tööaja lühendamise ja palga vähendamisega?
4.
Kuna siseriiklike kohtute ülesanne on tõlgendada siseriiklikku õigust, arvestades direktiivist tulenevaid kohustusi, et tagada võimalikkuse piires ühenduse õigusaktides sätestatud eesmärkide saavutamine, siis kas seda nõuet tuleb kohaldada ka seoses sotsiaalkindlustuse õiguste järjepidevusega lapsehoolduspuhkuse ajal ja täpsemalt juhul, kui kasutatakse sellist osalist puhkust või tööaja lühendamist nagu käesolevas kohtuasjas?
5.
Kas käesoleva kohtuvaidluse asjaoludel võib sotsiaalkindlustushüvitiste valdkonnas antud ja omandatud õiguste vähendamist lapsehoolduspuhkuse ajal käsitada otsese või kaudse diskrimineerimisena, mis on vastuolus ühelt poolt direktiivi 79/7[…] sätetega ning teiselt poolt liikmesriikide ühisest tavast tuleneva meeste ja naiste võrdõiguslikkuse ja soolise mittediskrimineerimise nõudega, kuna nimetatud põhimõtet ei tule kohaldada mitte üksnes töötingimuste suhtes, vaid ka avalike võimude tegevuse suhtes töötajate sotsiaalse kaitse valdkonnas?”
Eelotsuse küsimused
Vastuvõetavus
INSS ja Hispaania valitsus leiavad, et esimene küsimus tuleb tunnistada vastuvõetamatuks.
Nad väidavad, et see täiesti hüpoteetilise ja üldise sõnastusega küsimus ei ole piisavalt täpne. Nimelt ei ole välja toodud võimalikku konkreetset olukorda, mis võiks mõjutada õigusi, mida lapsehoolduspuhkusel olev töötaja on saamas.
Sellega seoses tuleb meenutada, et EÜ artikli 234 järgses menetluses, mis põhineb selgel siseriiklike kohtute ja Euroopa Kohtu ülesannete eristamisel, on kohtuasja faktiliste asjaolude hindamine vaid siseriikliku kohtu pädevuses. Üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval siseriiklikul kohtul on kohtuasja eripärasid arvesse võttes õigus hinnata eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks ning Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Kui esitatud küsimused puudutavad ühenduse õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus reeglina kohustatud eelotsuse tegema (vt eelkõige 25. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-326/00: IKA, EKL 2003, lk I-1703
, punkt 27; . aasta otsus kohtuasjas
C-145/03: Keller, EKL 2005, lk I-2529
, punkt 33, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-419/04: Conseil général de la Vienne, EKL 2006, lk I-5645
, punkt 19).
Euroopa Kohus on siiski leidnud, et erandjuhtudel peab ta oma pädevuse hindamiseks kindlaks tegema, millistel asjaoludel liikmesriigi kohus talle eelotsusetaotluse esitas (vt selle kohta 16. detsembri 1981. aasta otsus kohtuasjas
244/80: Foglia, EKL 1981, lk 3045
, punkt 21). Siseriikliku kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamisest keeldumine on võimalik vaid siis, kui on ilmselge, et liikmesriigi kohtu taotletud ühenduse õigusnormi tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui kõnealune probleem on oletuslik või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud, et anda talle esitatud eelotsuse küsimustele tarvilik vastus (vt eelkõige . aasta otsus kohtuasjas
C-379/98: PreussenElektra, EKL 2001, lk I-2099
, punkt 39, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-390/99: Canal Satélite Digital, EKL 2002, lk I-607
, punkt 19).
Käesoleval juhul puudutab põhikohtuasi töövõimetuspensioniõigusi, mille naistöötaja on saanud osalise ajaga lapsehoolduspuhkuse jooksul, see tähendab seoses ajavahemikuga, mille kestel tehti riiklikku sotsiaalkindlustusskeemi, kuhu ta kuulus, sissemakseid proportsionaalselt saadud palgaga, mille tagajärjel määrati asjaomasele isikule väiksem pension kui see, millele tal oleks olnud õigus, kui ta oleks jätkanud töötamist täistööajaga.
Järelikult soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma esimese küsimusega esiteks sisuliselt teada, kas lapsehoolduspuhkuse ajavahemiku osas on lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 punktiga 6 vastuolus see, kui töötaja töövõimetuspensioni arvutamisel võetakse arvesse tehtud sissemakseid, mida vähendati proportsionaalselt sellel ajavahemikul saadud palgaga, ja kas selle sätte kohaselt on nõutud, et võetaks arvesse töötasu täismäärale vastavaid sissemakseid. Teiseks küsib see kohus, kas isikud saavad viidatud klauslile tugineda ametiasutuse vastu siseriiklikus kohtus.
Seega näib, et esimene küsimus on seotud põhikohtuasja esemega, nagu selle on määratlenud eelotsusetaotluse esitanud kohus, ja küsimusele antav vastus võib olla viimasele tarvilik selle üle otsustamisel, kas niisugune tagajärg on vastuolus lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppega.
Eeltoodust tuleneb, et esimene eelotsuse küsimus on vastuvõetav.
Esimene kuni neljas küsimus
Selleks et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule põhikohtuasja vaidluse lahendamiseks tarvilik vastus, tuleb ümber sõnastada esimene, teine ja neljas küsimus, mis igaüks koosneb kahest osast, ja uurida neid nelja küsimust lähtuvalt probleemidest, mis neis tõstatati ja teistsuguses järjestuses kui see, milles küsimused esitati.
Näib, et teise küsimuse esimene osa on otseselt seotud esimese küsimusega, nagu see on ära toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 27, ja et seda tuleb uurida eelkõige koos esimese küsimuse esimese osaga, kolmanda küsimusega ja neljanda küsimuse teise osaga.
Esimese küsimuse teine osa
Esimese küsimuse teise osaga soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas isik saab tugineda lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 punktile 6 siseriiklikus kohtus ametivõimude vastu.
Selles osas tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kõigil juhtudel, kui direktiivi sätted on oma sisu poolest tingimusteta ja piisavalt täpsed, võivad isikud neile vaidluses riigi – muu hulgas riigi kui tööandja – vastu tugineda (vt selle kohta eelkõige 26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas
152/84: Marshall, EKL 1986, lk 723
, punktid 46 ja 49; . aasta otsus kohtuasjas
C-187/00: Kutz-Bauer, EKL 2003, lk I-2741
, punktid 69 ja 71, ning . aasta otsus kohtuasjas
C-268/06: Impact, EKL 2008, lk I-2483
, punkt 57).
Nagu Euroopa Kohus on tõdenud, saab sellest kohtupraktikast lähtuda ka selliste kokkulepete puhul nagu lapsehoolduspuhkuse raamkokkulepe, mille sõlmimise aluseks on olnud tööturu osapoolte vahel EÜ artikli 139 lõike 1 alusel ühenduse tasandil toimunud dialoog ja mis on rakendatud sama artikli lõike 2 kohaselt nõukogu direktiiviga, mille lahutamatu osa nad seega moodustavad (vt eespool viidatud kohtuotsus Impact, punkt 58, ja 23. aprilli 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-378/07–C-380/07: Angelidaki jt, EKL 2009, lk I-3071
, punkt 195).
Lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 punktis 6 on kehtestatud kohustus säilitada lapsehoolduspuhkuse lõpuni muutumatuna õigused, mis töötaja on selle puhkuse alguseks saanud või on saamas, ning kohaldada neid õigusi lapsehoolduspuhkuse lõppedes, kaasa arvatud kõik vahepealsed muudatused.
Viidatud klausli 2 punkt 6, mille eesmärk on vältida mis tahes riivet nende töötajate õiguste osas, kes on otsustanud jääda lapsehoolduspuhkusele, kohustab üldiselt ja ühetimõistetavas sõnastuses nii siseriiklikke ametiasutusi kui tööandjaid tunnustama juba saadud õigusi ning õigusi, mida töötaja on selle puhkuse alguses saamas, ning tagama, et puhkuse möödudes kulgeb töötaja õiguste omandamine edasi nii, nagu poleks puhkust vahepeal olnud. Seetõttu näib, et lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 punkt 6 on piisavalt täpne selleks, et isik saaks sellele tugineda ja kohus seda kohaldada (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Marshall, punkt 52).
Järelikult tuleb esimese küsimuse teisele osale vastata, et isikud saavad siseriiklikus kohtus tugineda lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 punktile 6.
Esimese küsimuse esimene osa, teise küsimuse esimene osa, kolmas küsimus ja neljanda küsimuse teine osa
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib esimese ja teise küsimuse esimese osaga, kolmanda küsimuse ja neljanda küsimuse teise osaga, mida tuleb uurida koos, sisuliselt teada, kas lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 punktidega 6 ja 8 on vastuolus see, kui töötaja töövõimetuspensioni arvutamisel võetakse arvesse asjaolu, et ta on olnud osalise ajaga lapsehoolduspuhkusel, mille ajal ta tasus sissemakseid ja omandas pensioniõigusi proportsionaalselt teenitud palgaga, mille tagajärjel talle määratakse väiksem pension kui see, mis oleks makstud, kui ta oleks jätkanud töötamist täistööajaga.
Nii lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 punkti 6 sõnastusest kui ka selle kontekstist ilmneb, et nimetatud sätte eesmärk on vältida seda, et töötaja kaotab töösuhtest tulenevad, saadud või saadavad õigused, mis tal on juba lapsehoolduspuhkusele minnes, ja tagada, et selle puhkuse lõppedes on ta nende õiguste osas samas olukorras kui see, milles ta oli enne puhkust. Töösuhtest tulenevad õigused on need, mida töötaja evis puhkuse alguskuupäeval.
Lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 punkt 6 ei reguleeri aga lapsehoolduspuhkuse ajal töösuhtest tulenevaid õigusi ja kohustusi, mille määratlevad klausli 2 punkti 7 kohaselt liikmesriigid ja/või tööturu osapooled. Nii on selles klauslis töölepingu ja -suhte staatuse määratlemiseks, sealhulgas selle kindlaksmääramiseks, millises ulatuses jätkab töötaja lapsehoolduspuhkuse ajal õiguste omandamist tööandja suhtes, ja seoses kutsealaste sotsiaalkindlustusskeemidega, viidatud siseriiklikule õigusele ja kollektiivlepingutele.
Lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppes ei ole ka riiklike sotsiaalkindlustusskeemide alusel lapsehoolduspuhkuse ajal tulevaste õiguste saamise järjepidevus otse reguleeritud. Raamkokkuleppe klausli 2 punktis 8 on siiski kõigi sellest kokkuleppest tulenevate sotsiaalkindlustusega seotud küsimuste uurimise osas viidatud siseriiklikule õigusele. Järelikult on see liikmesriikide määrata, millises ulatuses saab töötaja osalise ajaga lapsehoolduspuhkusel olles jätkuvalt omandada sotsiaalkindlustusõigusi.
Kuigi vastab tõele, et nii lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe üldkaalutluste punktis 10 kui ka punktis 11, samuti selle klausli 2 punktis 8 on viidatud sotsiaalkindlustushüvitiste säilitamisele ajal, mil töötaja on lapsehoolduspuhkusel, sätestamata siiski liikmesriikidele selles osas konkreetset kohustust, tuleb samas igal juhul tõdeda, et raamkokkuleppes ei ole mainitud seda, et töötaja omandaks kõnealusel ajavahemikul õigusi tulevastele sotsiaalkindlustushüvitistele.
Sellest tuleneb, et raamkokkuleppe klausli 2 punktid 6 ja 8 ei aseta liikmesriikidele kohustust tagada töötajale, et ajavahemikul, mil ta on osalise ajaga lapsehoolduspuhkusel, saaks ta jätkuvalt õigusi tulevastele sotsiaalkindlustushüvitistele samavõrra kui siis, kui ta oleks töötanud edasi täistööajaga.
Järelikult tuleb esimese ja teise küsimuse esimesele osale, kolmandale küsimusele ja neljanda küsimuse teisele osale vastata, et lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 punktidega 6 ja 8 ei ole vastuolus see, kui töötaja püsiva töövõimetuspensioni arvutamisel võetakse arvesse asjaolu, et ta on olnud osalise ajaga lapsehoolduspuhkusel, mille ajal ta tasus sissemakseid ja omandas pensioniõigusi proportsionaalselt teenitud palgaga.
Neljanda küsimuse esimene osa ja teise küsimuse teine osa
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib neljanda küsimuse esimese osa ja teise küsimuse teise osaga, mida tuleb uurida koos, sisuliselt teada, kas lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 punkti 8 tuleb tõlgendada nii, et selle alusel on liikmesriigid kohustatud ette nägema sotsiaalkindlustushüvitiste saamise järjepidevuse lapsehoolduspuhkuse ajal, ja kas isik saab tugineda sellele klauslile siseriiklikus kohtus ametiasutuse vastu.
Sellega seoses tuleb esiteks toonitada, et lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 punktis 3 on lapsehoolduspuhkuse saamise tingimuste ja üksikasjalike kohaldamiseeskirjade kindlaksmääramise osas viidatud liikmesriikide seadustele ja/või kollektiivlepingutele. Need tuleb siiski kindlaks määrata lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppes kehtestatud miinimumnõudeid järgides.
Teiseks, kuigi ka lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 punktis 8 on kõigi sellest kokkuleppest tulenevate sotsiaalkindlustusega seotud küsimuste käsitlemise ja lahendamise osas viidatud liikmesriigi õigusele, on selles üksnes soovitatud liikmesriikidel arvestada sotsiaalkindlustuse õiguste järjepidevuse tähtsust eri skeemide alusel lapsehoolduspuhkuse ajal, eriti tervishoiu vallas.
Lisaks näitab nii viidatud klausli 2 punkti 8 sõnastus kui ka asjaolu, et lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe sõlmisid tööturu osapooled, keda esindasid tööandjate ja töövõtjate vahelised organisatsioonid, seda, et raamkokkulepe ei saanud seada kohustusi liikmesriikide sotsiaalkindlustusametitele, kes ei ole selle kokkuleppe pooled.
Liiatigi peaksid liikmesriigid vastavalt lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe üldkaalutluste punktile 11 kohaste riiklike tingimuste olemasolul ning eelarve olukorda arvestades kaaluma asjakohaste sotsiaalkindlustushüvitiste muutumatuna säilitamist lapsehoolduspuhkuse miinimumaja jooksul.
Eeltoodust tuleneb, et lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 punktiga 8 ei ole liikmesriikidele kehtestatud kohustust ette näha, et töötaja saaks lapsehoolduspuhkuse ajal jätkuvalt sotsiaalkindlustushüvitisi, samuti ei määratleta selles töötajate õigusi. Seetõttu – ilma et oleks vaja uurida, kas nimetatud klausli 2 punkt 8 sisaldab tingimusteta ja piisavalt täpseid sätteid – ei saa isikud sellele ametiasutuste vastu siseriiklikus kohtus tugineda.
Järelikult tuleb neljanda küsimuse esimesele osale ja teise küsimuse teisele osale vastata, et lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 punktis 8 ei ole kehtestatud liikmesriikidele kohustusi, välja arvatud kohustus käsitleda ja lahendada sellest raamkokkuleppest tulenevaid sotsiaalkindlustusega seotud küsimusi vastavalt siseriiklikule õigusele. Eelkõige ei ole liikmesriigid selle alusel kohustatud ette nägema sotsiaalkindlustushüvitiste saamise järjepidevust lapsehoolduspuhkuse ajal. Isikud ei saa tugineda klausli 2 punktile 8 ametiasutuse vastu siseriiklikus kohtus.
Viies küsimus
Viienda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõttega ning iseäranis meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõttega sotsiaalkindlustuse valdkonnas direktiivi 79/7 tähenduses on vastuolus see, kui töötaja omandab osalise ajaga lapsehoolduspuhkuse jooksul töövõimetuspensioniõigusi, lähtudes tegelikult töötatud ajast ning teenitud palgast, mitte sellest, nagu ta töötaks täistööajaga.
Kõigepealt tuleb tõdeda, et niisuguste õigusnormidega, nagu on vaidluse all käesolevas kohtuasjas, ei kaasne otsest diskrimineerimist, kuna neid kohaldatakse vahet tegemata nii mees- kui ka naistöötajate suhtes. Seega tuleb uurida, kas need võivad kaasa tuua kaudse diskrimineerimise.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on kaudse diskrimineerimisega tegemist sellise siseriikliku meetme kohaldamise puhul, mis on küll sõnastatud neutraalselt, kuid seab reaalselt ebasoodsasse olukorda palju suuremal hulgal naisi kui mehi (vt eelkõige 27. oktoobri 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-411/96: Boyle jt, EKL 1998, lk I-6401
, punkt 76, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-333/97: Lewen, EKL 1999, lk I-7243
, punkt 34).
Sellega seoses tuleb märkida, nagu täheldas ka eelotsusetaotluse esitanud kohus, et naised valivad palju sagedamini kui mehed laste kasvatamisele pühendumiseks tööaja lühendamise teatavatel ajavahemikel, millega kaasneb proportsionaalne palga vähendamine ning mille tulemusel vähenevad töösuhtest tulenevad sotsiaalkindlustuse õigused.
Siiski tuleneb samuti väljakujunenud kohtupraktikast, et diskrimineerimine seisneb erinevate eeskirjade kohaldamises sarnastele olukordadele või samade eeskirjade kohaldamises erinevatele olukordadele (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Boyle, punkt 32, ja Lewen, punkt 36).
Töötaja, kes kasutab siseriiklikus seaduses või kollektiivilepingus sätestatud üksikasjalike eeskirjade alusel õigust lapsehoolduspuhkusele, mis tal on vastavalt direktiivile 96/34, millega rakendatakse lapsehoolduspuhkuse raamkokkulepe, ja töötab osalise tööajaga, nagu põhikohtuasjas, on erilises olukorras, mida ei saa samastada täistööajaga töötava mehe või naise olukorraga (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Lewen, punkt 37).
Põhikohtuasjas vaidluse all olevad siseriiklikud õigusnormid sätestavad, et töövõimetuspensioni summa arvutatakse sissemaksete alusel, mille tööandja ja töötaja on tegelikult tasunud viiteperioodil ehk käesoleval juhul riski teostumisele eelneva kaheksa aasta jooksul. Kuna töötaja saab osalise ajaga lapsehoolduspuhkuse jooksul tööaja lühendamise tõttu väiksemat palka, siis palgast teatava protsendi moodustavad sissemaksed vähenevad samuti ja sellest tekib tulevaste sotsiaalkindlustushüvitiste saamisel erinevus täistööajaga töötajate ja nende töötajate vahel, kes on osalise ajaga lapsehoolduspuhkusel.
Sellega seoses tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on varem otsustanud, et ühenduse õigusega ei ole vastuolus vanaduspensioni arvutamine
pro rata temporis
põhimõttel osalise tööaja puhul. Peale ametniku teenistusaastate arvu on nimelt see, et võetakse arvesse tema poolt karjääri jooksul tegelikkuses tehtud töö kestust võrreldes ametnikuga, kes on kogu karjääri jooksul töötanud täistööajaga, objektiivne kriteerium, mis ei ole seotud diskrimineerimisega soo alusel ning võimaldab vähendada proportsionaalselt tema pensioniõigusi (vt avaliku teenistuse kohta 23. oktoobri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-4/02 ja C-5/02: Schönheit ja Becker, EKL 2003, lk I-12575
, punktid 90 ja 91).
Seoses direktiiviga 79/7 tuleb lisada, et selle direktiivi põhjenduse 1 ja artikli 1 kohaselt on direktiivi eesmärk üksnes rakendada järk-järgult meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtet sotsiaalkindlustuse valdkonnas. Nii on kõnealuse direktiivi artikli 7 lõike 1 punkti b kohaselt liikmesriikidel õigus selle reguleerimisalast välja arvata õiguste omandamine sotsiaalkindlustuse hüvitiste saamiseks perioodide eest, mil töö oli laste kasvatamise tõttu katkestatud.
Eeltoodust järeldub, et selle reguleerimine, kuidas omandatakse õigusi sotsiaalkindlustuse hüvitiste saamiseks perioodide ajal, mil töö oli laste kasvatamise tõttu katkestatud, kuulub veel liikmesriikide pädevusse (vt 11. juuli 1991. aasta otsus kohtuasjas
C-31/90: Johnson, EKL 1991, lk I-3723
, punkt 25).
Kohtupraktikast tuleneb nimelt, et direktiivi 79/7 kohaselt puudub liikmesriikidel igasugune kohustus anda sotsiaalkindlustuse osas soodustusi lapsed üles kasvatanud isikutele või näha ette õigusi hüvitistele perioodide eest, mil töö oli laste kasvatamise tõttu katkestatud (vt analoogia alusel 13. detsembri 1994. aasta otsus kohtuasjas
C-297/93: Grau-Hupka, EKL 1994, lk I-5535
, punkt 27).
Seetõttu tuleb viiendale küsimusele vastata, et meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõttega ning iseäranis meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõttega sotsiaalkindlustuse valdkonnas direktiivi 79/7 tähenduses ei ole vastuolus see, kui töötaja omandab osalise ajaga lapsehoolduspuhkuse jooksul töövõimetuspensioniõigusi, lähtudes töötatud ajast ning teenitud palgast, mitte sellest, nagu ta töötaks täistööajaga.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Isikud saavad siseriiklikus kohtus tugineda 14. detsembril 1995 sõlmitud lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe – mis on lisatud nõukogu . aasta direktiivile 96/34/EÜ Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt lapsehoolduspuhkuse kohta sõlmitud raamkokkuleppe kohta – klausli 2 punktile 6.

2.
Lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 punktidega 6 ja 8 ei ole vastuolus see, kui töötaja töövõimetuspensioni arvutamisel võetakse arvesse asjaolu, et ta on olnud osalise ajaga lapsehoolduspuhkusel, mille jooksul ta tasus sissemakseid ja omandas pensioniõigusi proportsionaalselt teenitud palgaga.

3.
Lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 punktis 8 ei ole kehtestatud liikmesriikidele kohustusi, välja arvatud kohustus käsitleda ja lahendada sellest raamkokkuleppest tulenevaid sotsiaalkindlustusega seotud küsimusi vastavalt siseriiklikule õigusele. Eelkõige ei ole liikmesriigid selle alusel kohustatud ette nägema sotsiaalkindlustushüvitiste saamise järjepidevust lapsehoolduspuhkuse ajal. Isikud ei saa tugineda klausli 2 punktile 8 ametiasutuse vastu siseriiklikus kohtus.

4.
Meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõttega ning iseäranis meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõttega sotsiaalkindlustuse valdkonnas nõukogu 19. detsembri 1978. aasta direktiivi 79/7/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte järkjärgulise rakendamise kohta sotsiaalkindlustuse valdkonnas tähenduses ei ole vastuolus see, kui töötaja omandab osalise ajaga lapsehoolduspuhkuse jooksul töövõimetuspensioniõigusi, lähtudes töötatud ajast ning teenitud palgast, mitte sellest, nagu ta töötaks täistööajaga.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.