CELEX: 62006CJ0135
Apelācija
Atalgojums
Apgādājamā bērna pabalsts
Līdzīga no citiem avotiem saņemama pabalsta summas atskaitīšana
Neierobežota kompetence
Strīdi, kas saistīti ar finansēm

Apelācijas sūdzībā Veisenfelss [
Weißenfels
] lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 25. janvāra spriedumu lietā
T-33/04
Weißenfels
/Parlaments (Krājums, FP-I-A-2. lpp., II-A-2.-1. lpp.
, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar ko šī tiesa noraidīja viņa prasību atcelt vairākus Eiropas Parlamenta lēmumus, ar kuriem tas, piemērojot Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Noteikumi”) 67. panta 2. punktu, nolēma no viņam atbilstoši Noteikumu 67. panta 3. punktam piešķirtā divkāršā apgādājamā bērna pabalsta (turpmāk tekstā – “Noteikumos paredzētais pabalsts”) atskaitīt īpašu pabalstu personai ar smagu invaliditāti, kas tika izmaksāts atbilstoši Luksemburgas tiesību aktiem (turpmāk tekstā – “Luksemburgas pabalsts”).
Tāpat apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu atcelt attiecīgos Parlamenta 2003. gada 26. jūnija un 2004. gada 28. aprīļa lēmumus, kā arī netiešu lēmumu noraidīt apelācijas sūdzības iesniedzēja 2003. gada 4. jūnija lūgumu un piespriest Parlamentam atlīdzināt zaudējumus, kurus, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēja domām, viņš ir cietis tādēļ, ka daļa no Noteikumos paredzētā pabalsta tika atskaitīta. Pakārtoti viņš lūdz piespriest Parlamentam uz šī pamata atlīdzināt zaudējumus likumisko procentu apmērā.
Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
Atbilstošās tiesību normas
Pārsūdzētā sprieduma 1.–4. punktā Pirmās instances tiesa atbilstošās tiesību normas izklāstījusi šādā veidā:
“1
[Noteikumu] 62. panta 3. punkts šai lietai piemērojamajā redakcijā paredz, ka ierēdņa atalgojumu cita starpā veido ģimenes pabalsti.
Saskaņā ar Noteikumu 67. panta 1. punkta b) apakšpunktu pie ģimenes pabalsta pieskaitāms cita starpā apgādājamā bērna pabalsts.
Noteikumu 67. panta 2. un 3. punkts nosaka:
“2.
Ierēdņiem, kas saņem [..] ģimenes pabalstus, jādeklarē līdzīgi pabalsti, kurus tie saņem no citiem avotiem; no citiem avotiem saņemtus pabalstus atskaita no pabalstiem, ko maksā atbilstīgi [Noteikumiem] [..].
3.
Apgādājamā bērna pabalstu var divkāršot ar īpašu pamatotu lēmumu, kuru struktūrvienība, kas ieceļ amatā, [iecēlējinstitūcija] pieņem, pamatojoties uz medicīniskiem dokumentiem, kuri apliecina, ka bērnam ir garīga vai fiziska invaliditāte, kas no ierēdņa prasa lielus izdevumus.”
Luksemburgas 1979. gada 16. aprīļa Likuma par īpaša pabalsta invalīdiem izveidošanu, kas tika atcelts ar 1998. gada 19. jūnija Likumu par aprūpes apdrošināšanas ieviešanu, bet šajā lietā ir joprojām piemērojams saskaņā ar šī pēdējā likuma pārejas posma noteikumiem (turpmāk tekstā – “Luksemburgas 1979. gada 16. aprīļa likums”), 1.–5. pants nosaka:
“1.
pants. Ikvienai personai ar smagu invaliditāti, kura dzīvo Luksemburgas Lielhercogistē vismaz pēdējos desmit gadus, ir tiesības saņemt [sociālo] palīdzību šajā likumā noteiktajā kārtībā.
Tādas pašas tiesības ir bērniem invalīdiem no trīs gadu vecuma [..].
2.
pants. Par personu ar smagu invaliditāti šī likuma izpratnē uzskatāma ikviena persona, kuras vairākas fiziskās vai psihiskās funkcijas ir [..] samazinātas tādā veidā, ka šī persona nevar iztikt bez trešas personas pastāvīgas palīdzības vai aprūpes.
[..]
3.
pants. Ikvienai personai ar smagu invaliditāti, [..] ir [..] tiesības saņemt īpašu pabalstu [..].
4.
pants. [..] pabalsts tiek [..] samazināts par summu, kas atbilst līdzīga ārvalstu maksājuma apmēram.
5.
pants. Pabalsts [..] netiek aplikts ar nodokļiem un no tā netiek ieturētas sociālās apdrošināšanas iemaksas [..].””
Faktiskie apstākļi
Pamatojoties uz pārsūdzēto spriedumu, prāvas priekšvēsturi var rezumēt, izmantojot turpmāk minētos formulējumus.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs, A 12 pakāpes ierēdnis (agrāk – A 4 pakāpe), uzsāka darbu Parlamentā Luksemburgā 1982. gada 1. aprīlī. Viņa vecākais dēls ir dzimis 1982. gada 31. janvārī. Jau no agras bērnības viņam ir smaga invaliditāte.
Uzsākot darbu Parlamentā, apelācijas sūdzības iesniedzējam tika piešķirts Noteikumu 67. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais apgādājamā bērna pabalsts. 1987. gada 31. jūlijā Parlaments, piemērojot Noteikumu 67. panta 3. punktu, nolēma, sākot ar 1987. gada 1. maiju, piešķirt par labu apelācijas sūdzības iesniedzēja dēlam apgādājamā bērna pabalstu divkāršā apmērā. Ar 1997. gada 8. jūlija lēmumu divkāršais apgādājamā bērna pabalsts piešķirts jaunajam laikposmam no 1997. gada 1. jūlija līdz 2000. gada 30. jūnijam.
Ar 1999. gada 26. aprīļa lēmumu Luksemburgas
Fonds national de solidarité
saskaņā ar Luksemburgas 1979. gada 16. aprīļa likumu nolēma apelācijas sūdzības iesniedzējam kā sava dēla likumiskajam pārstāvim, sākot no 1998. gada 1. decembra, maksāt īpašu pabalstu personai ar smagu invaliditāti.
1999. gada oktobra vidū apelācijas sūdzības iesniedzējs informēja Parlamentu par Luksemburgas [piešķirtā] pabalsta maksājumu.
Ar 1999. gada 22. oktobra lēmumu Parlaments, piemērojot Noteikumu 67. panta 2. punktu, sākot ar 1998. gada 1. decembri, samazināja Noteikumos paredzētā divkāršā apgādājamā bērna pabalsta summu par summu, kas atbilst Luksemburgas pabalsta apmēram.
Ar 2000. gada 20. septembra lēmumu divkāršais apgādājamā bērna pabalsts tika piešķirts jaunajam laikposmam no 2000. gada 1. jūlija līdz 2003. gada 30. jūnijam. Ar 2000. gada 18. septembra lēmumu Noteikumos paredzētā divkāršā apgādājamā bērna pabalsta summa tika samazināta par summu, kas atbilst Luksemburgas pabalsta apmēram.
Ar 2003. gada 1. jūlija lēmumu divkāršais apgādājamā bērna pabalsts tika piešķirts jaunajam laikposmam no 2003. gada 1. jūlija līdz 2006. gada 30. jūnijam.
Pa to laiku apelācijas sūdzības iesniedzējs ar 2003. gada 4. jūnija vēstuli principu, atbilstoši kuram Parlaments veica atskaitījumu Luksemburgas pabalsta apmērā, apstrīdēja šādi:
“Kā jau es [..] 2003. gada 28. maijā uzsvēru, invaliditātes pensija tiek maksāta nevis man, bet gan manam dēlam [..], lai arī tiek pārskaitīta man kā viņa likumiskajam pārstāvim. Tādēļ nevar būt runa par atskaitījumu atbilstoši Noteikumu 67. panta 2. punktam no man saskaņā ar Noteikumu 67. panta 3. punktu piešķirtā divkāršā apgādājamā bērna pabalsta kā atalgojuma daļas.
Tas izriet, pirmkārt, no fakta, ka runa ir par diviem atšķirīgiem prasītājiem (tiesību subjektiem), un, otrkārt, no fakta, ka pensija ir patstāvīgs maksājums, nevis “pabalsts”.
Visbeidzot – [pabalsts] arī nav “līdzīgs”: saskaņā ar 3. punktu “pabalsts” paredzēts ierēdņa ārkārtējo izdevumu kompensēšanai, bet pensija ir pabalsta maksājums invalīdiem.
Tādējādi es lūdzu atmaksāt man divkāršo apgādājamā bērna pabalstu, kas man tika nepamatoti ieturēts pagātnē.”
Ar 2003. gada 26. jūnija lēmumu Parlaments tomēr veica atskaitījumu.
Ar 2003. gada 13. augusta vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzējs saskaņā ar Noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par 2003. gada 26. jūnija lēmumu. Ar Parlamenta 2003. gada 10. novembra vēstuli šī sūdzība tika noraidīta.
2004. gada 28. aprīlī – pēc prasības pieteikuma reģistrēšanas šajā lietā – Parlaments, ņemot vērā aktuālo Luksemburgas pabalsta apmēru, pieņēma lēmumu par atskaitījuma veikšanu saskaņā ar Noteikumu 67. panta 2. punktu. 2004. gada 8. jūnijā apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza sūdzību par 2004. gada 28. aprīļa lēmumu, kas tika noraidīta ar Parlamenta 2004. gada 15. septembra lēmumu.
Prasība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēts 2004. gada 2. februārī, apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdza atcelt 2003. gada 26. jūnija un 2003. gada 10. novembra lēmumus. Tāpat viņš lūdza piespriest Parlamentam atlīdzināt viņam pilnā apmērā atalgojuma daļu, kas tika ieturēta atbilstoši Noteikumu 67. panta 2. punktam, kā arī likumiskos procentus.
Savā replikas rakstā apelācijas sūdzības iesniedzējs savu prasījumu daļu pārformulēja. Prasījumu par atcelšanu viņš paplašināja attiecībā uz 2004. gada 28. aprīļa un 2004. gada 15. septembra lēmumiem un prasījumu par atmaksu papildināja, lūdzot piespriest Parlamentam atlīdzināt ciestos zaudējumus likumisko procentu apmērā, kas ir uzrēķināmi atalgojuma daļai, kura tika ieturēta atbilstoši Noteikumu 67. panta 2. punktam.
Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa prasījumu piespriest Parlamentam atmaksāt summas, kas no apelācijas sūdzības iesniedzēja atalgojuma tika ieturētas atbilstoši Noteikumu 67. panta 2. punktam, atzina par nepieņemamu.
Vispirms tā precizēja, ka prasības, kas celta atbilstoši Noteikumu 91. pantam, ietvaros tā nav tiesīga izdot rīkojumus Kopienu iestādēm un ka saskaņā ar EKL 233. pantu Parlamentam katrā ziņa ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai pildītu spriedumu.
Turpmāk tā precizēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījums piespriest Parlamentam atlīdzināt ciestos zaudējumus ir nepieņemams, jo tas ir prasījums par zaudējumu atlīdzību EKL 235. panta izpratnē, ar ko replikas raksta sniegšanas stadijā groza strīda priekšmetu.
Turklāt Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka prasījums par atcelšanu ir uzskatāms par tādu, kas izvirzīts vienīgi par 2003. gada 26. jūnija lēmumu.
Lai nonāktu pie šī secinājuma, Pirmās instances tiesa vispirms precizēja, ka attiecībā pret prasījumu atcelt 2003. gada 26. jūnija lēmumu prasījumam atcelt 2003. gada 10. novembra lēmumu trūkst priekšmeta vai patstāvīgas nozīmes.
Pirmās instances tiesa tāpat uzskatīja, ka netiešā lēmuma noraidīt 2003. gada 4. jūnija lūgumu priekšmets ir identisks 2003. gada 26. jūnija lēmuma priekšmetam, no kā izriet, ka prasījums atcelt šo pirmo lēmumu sakrīt ar prasījumu atcelt 2003. gada 26. jūnija lēmumu.
Turpmāk Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka 2004. gada 28. aprīļa lēmums vienkārši apstiprina 2003. gada 26. jūnija lēmumu un ka attiecībā pret prasījumu atcelt 2003. gada 26. jūnija un 2003. gada 10. novembra lēmumus prasījums atcelt 2004. gada 28. aprīļa un 2004. gada 15. septembra lēmumus ir uzskatāms par tādu, kam trūkst priekšmeta vai patstāvīgas nozīmes.
Pirmās instances tiesa tāpat uzsvēra, ka tiesas sēdē apelāciju sūdzības iesniedzējs atzina, ka šiem dažādiem prasījumiem par atcelšanu patiesībā ir viens un tas pats priekšmets, tas ir, 2003. gada 26. jūnija lēmuma atcelšana.
Tādējādi Pirmās instances tiesa nosprieda, ka ir uzskatāms, ka apelāciju sūdzības iesniedzēja prasījums par atcelšanu ir vērsts vienīgi pret 2003. gada 26. jūnija lēmumu.
Turpmāk Pirmās instances tiesa kā nepamatotu noraidīja Parlamenta iebildi par nepieņemamību, kas balstījās uz to, ka prasījums atcelt 2003. gada 26. jūnija lēmumu esot iesniegts novēloti, jo ar šo lēmumu vienkārši esot ticis aktualizēts ar 1999. gada 22. oktobra lēmumu noteiktais Luksemburgas piešķirtā pabalsta apmērs, kas ir atskaitāms no atalgojuma.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa vispirms uzsvēra, ka lēmums par divkāršā apgādājamā bērna pabalsta pagarināšanu, kas ir pieņemts, piemērojot Noteikumu 67. panta 3. punktu, ir jauns lēmums, jo tas ir pieņemts uz noteiktu laiku un pirms tā ir jāveic jauna pārbaude, it īpaši medicīniskā pārbaude, kas balstās uz jaunu ieinteresētas personas pieteikumu.
Turpmāk Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka lēmums veikt turpmākus atskaitījumus, kas ir pieņemts, piemērojot Noteikumu 67. panta 2. punktu, tāpat ir jauns lēmums, jo tas ir pieņemts pēc pārbaudes veikšanas, kuras mērķis ir pārliecināties, ka no citiem avotiem tiek saņemts līdzīga veida pabalsts, lai gan tikko ir pieņemts jauns lēmums par divkāršu apgādājamā bērna pabalstu.
Pirmās instances tiesa attiecīgi uzskatīja, ka 2003. gada 26. jūnija lēmums ir jauns lēmums, kas ir jāatšķir no 1999. gada 22. oktobra lēmuma.
Konstatējot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs 2003. gada 26. jūnija lēmumu apstrīdēja Noteikumos paredzētajā termiņā, Pirmās instances tiesa tādējādi atzina prasījumu par pieņemamu.
Turpinājumā Pirmās instances tiesa pārbaudīja apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīto pamatu par Noteikumu 67. panta 2. punkta pārkāpumu.
Vispirms tā atgādināja, ka Tiesa ir pastāvīgi spriedusi, ka šī panta izpratnē līdzīgi ir tikai tādi pabalsti, kas ir salīdzināmi un kam ir līdzīgs mērķis (1977. gada 13. oktobra spriedums lietā
106/76
Gelders-Deboeck
/Komisija,
Recueil
, 1623. lpp.
, 16. punkts).
Turpmāk tā uzskatīja, ka, ņemot vērā tekstu, ar kuriem pabalstus ievieš, formulējumus, gan Noteikumos paredzētais pabalsts, gan arī Luksemburgas pabalsts ir vērsts uz to, lai sniegtu palīdzību izdevumu segšanai, ko rada personai ar smagu invaliditāti vajadzīgais atbalsts un aprūpe, no kā izriet, ka salīdzināms raksturs un mērķu identiskums pastāv.
Pirmās instances tiesa uzsvēra, ka tas, ka abu pabalstu apmērs ir noteikts iepriekš un ka tie netiek aplikti ar nodokļiem, to salīdzināmo raksturu pastiprina.
Tāpat tā precizēja, ka tas, vai pabalsta saņēmējs formāli ir bērns invalīds vai viņa tēvs, ir maznozīmīgs.
Pirmās instances tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu, ka tādēļ, ka pretēji Noteikumos paredzētajam pabalstam Luksemburgas pabalsts netiek pievienots apelācijas sūdzības iesniedzēja algai, abi attiecīgie pabalsti Noteikumu 67. panta 2. punkta izpratnē nav līdzīgi. Šajā sakarā tā uzsvēra, no vienas puses, ka Noteikumos paredzētos pabalstus jau pēc to rakstura izmaksā personai, kas ieņem ierēdņa amatu, un, no otras puses, ka, novērtējot abu pabalstu raksturu, noteicošais ir izdevumu, ko rada personai ar smagu invaliditāti vajadzīgais atbalsts un aprūpe, segšanai paredzētās palīdzības kritērijs.
Pirmās instances tiesa tāpat noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu attiecībā uz valodu atšķirībām, kas pastāv starp Noteikumu vācu valodas redakciju, kurā ir izmantots termins “Zulage”, tas ir, “piemaksa”, un Luksemburgas likumu, kā arī Noteikumu franču valodas redakciju, kur abos [dokumentos] ir izmantots termins “pabalsts”.
Tādējādi Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Noteikumos paredzētais pabalsts un Luksemburgas pabalsts ir līdzīgi Noteikumu 67. panta 2. punkta izpratnē.
Tādēļ Pirmās instances tiesa prasību pilnā apmērā noraidīja un piesprieda lietas dalībniekiem segt savus tiesāšanās izdevumus pašiem.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesā
Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
—
pašai lemt par prasību un atcelt 2003. gada 26. jūnija lēmumu, netiešu lēmumu noraidīt viņa 2003. gada 4. jūnija lūgumu un 2004. gada 28. aprīļa lēmumu;
—
piespriest Parlamentam atlīdzināt zaudējumus, kas radušies saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzēja atalgojuma daļas ieturēšanu, maksāt attiecīgajām summām uzrēķinātos likumiskos procentus, kā arī atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
Parlamenta prasījumi Tiesai ir šādi:
—
noraidīt apelācijas sūdzību;
—
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt apelācijas procesa tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda trīs pamatus. Ar pirmo pamatu viņš apgalvo, ka, neizskatot atsevišķi viņa prasījumus atcelt 2003. gada 26. jūnija lēmumu, netiešu viņa 2003. gada 4. jūnija lūgumu noraidošo lēmumu un 2004. gada 28. aprīļa lēmumu, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas. Ar otro pamatu viņš uzskata, ka, nolemjot, ka viņa prasījums par zaudējumu atlīdzību, kuri radušies procentu par attiecīgajām summām nesaņemšanas dēļ, ir noraidāms kā nepieņemams, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu. Ar trešo pamatu viņš uzskata, ka, nospriežot, ka Noteikumos paredzētais pabalsts un Luksemburgas pabalsts ir “līdzīgi” Noteikumu 67. panta 2. punkta izpratnē, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
Par apelācijas sūdzības priekšmetu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar savu pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā kļūdaini uzskatīja, ka viņa prasījums par atcelšanu ir aplūkojams kā tāds, kas vērsts tikai pret Parlamenta 2003. gada 26. jūnija lēmumu. Viņš uzskata, ka Pirmās instances tiesai būtu bijis jāspriež par visiem viņa prasījumiem par atcelšanu, kas bija vērsti arī pret lēmumu, ar kuru Parlaments noraidīja viņa 2003. gada 4. jūnija lūgumu par atskaitījumu veikšanas nākotnē pārtraukšanu un no viņa algas iepriekš ieturēto summu atlīdzināšanu, un pret 2004. gada 28. aprīļa lēmumu, jo pretēji tam, ko uzskatīja Pirmās instances tiesa, šie prasījumi nekādā ziņā neesot bijuši atsaukti.
Parlaments vispirms norāda, ka pirmais pamats esot neefektīvs un esot noraidāms kā tāds, jo pārsūdzētā sprieduma rezolutīvo daļu attaisno cits tiesību pamatojums, šajā gadījumā – pareizā Noteikumu 67. panta 2. punkta interpretācija, kas obligāti izraisa apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumu noraidīšanu.
Turpmāk Parlaments šo pirmo pamatu uzskata par nepieņemamu, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs nekādā ziņā neesot nedz apgalvojis, nedz atbilstoši Tiesas Statūtu 58. pantam pierādījis, ka norādītais procesuālais pārkāpums nelabvēlīgi ietekmētu viņa intereses.
Visbeidzot Parlaments uzskata, ka Pirmās instances tiesa esot pareizi ierobežojusi prasības priekšmetu ar 2003. gada 26. jūnija lēmuma apstrīdēšanu, kas esot vienīgais nelabvēlīgs akts, bet gan citu iemeslu dēļ nekā tie, ko Pirmās instances tiesa norādīja pārsūdzētajā spriedumā.
Šajā sakarā Parlaments vispirms norāda, ka, uzskatot, ka pastāv netiešais lēmums noraidīt iepriekš veikto atskaitījumu atlīdzināšanas lūgumu, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu. Tas uzskata, ka šis lūgums esot ticis tieši noraidīts ar 2003. gada 26. jūnija lēmumu.
Turpmāk Parlaments uzskata, ka prasījums atcelt 2004. gada 28. aprīļa lēmumu Pirmās instances tiesai būtu bijis jānoraida kā nepieņemams, jo tas esot pieņemts pēc pieteikuma par lietas ierosināšanu reģistrācijas.
Tiesas vērtējums
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka, uzskatot, ka viņa prasījumi par 2003. gada 26. jūnija lēmuma, netiešā lēmuma noraidīt viņa 2003. gada 4. jūnija lūgumu un 2004. gada 28. aprīļa lēmuma atcelšanu ir uzskatāmi par tādiem, kas ir vērsti tikai pret 2003. gada 26. jūnija lēmumu, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu un tātad prettiesiski ierobežojusi tās izskatāmā strīda priekšmetu.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja 2003. gada 4. jūnija lūgums bija vērsts, no vienas puses, uz to, lai apstrīdētais atskaitījums netiktu veikts, un, no otras puses, lai Parlaments viņam atlīdzinātu summas, kas iepriekš tika ieturētas no viņa atalgojuma. Lai gan saskaņā ar tā redakciju 2003. gada 26. jūnija lēmums attiecas tikai uz laikposmu no 2003. gada 1. jūlija, šajā kontekstā tas ir jāsaprot kā tāds, ar ko noraida arī apelācijas sūdzības iesniedzēja 2003. gada 4. jūnija lūgumu par iepriekš no viņa atalgojuma ieturēto summu atlīdzināšanu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja 2003. gada 4. jūnija lūgums ar 2003. gada 26. jūnija lēmumu tādējādi tika kopumā noraidīts.
Tādējādi, nospriežot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi ir uzskatāmi par tādiem, kas ir vērsti pret šo pēdējo lēmumu, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu.
Attiecībā uz 2004. gada 28. aprīļa lēmumu ir jāatzīmē, ka tas tāpat kā 2003. gada 26. jūnija lēmums ir saistīts ar Veisenfelsa situāciju sakarā ar Noteikumu 67. panta 2. punktu un tā mērķis ir aktualizēt no Noteikumos paredzētā pabalsta atskaitāmā Luksemburgas pabalsta summu. Pat ja pieņemt, ka, ņemot vērā šo konstatējumu, 2004. gada 28. aprīļa lēmumu varētu uzskatīt par 2003. gada 26. jūnija lēmumu apstiprinošu, pret to vērstos prasījumus nevar atzīt par nepieņemamiem šī iemesla dēļ, jo 2003. gada 26. jūnija lēmums tika apstrīdēts paredzētajā termiņā. Prasība pret apstiprinošu lēmumu ir nepieņemama tikai tad, ja attiecībā uz ieinteresēto personu apstiprinātais lēmums ir kļuvis galīgs tāpēc, ka atbilstošajā termiņā netika celta prasība, ar ko šo lēmumu apstrīd. Pretējā gadījumā ieinteresētā persona ir tiesīga apstrīdēt gan apstiprināto lēmumu, gan apstiprinošo lēmumu, gan arī abus lēmumus (skat. 1989. gada 11. maija spriedumu lietā
193/87 un 194/87
Maurissen
un
Union syndicale
/Revīzijas palāta,
Recueil
, 1045. lpp.
, 25. un 26. punkts).
Ir taisnība, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījums atcelt 2004. gada 28. aprīļa lēmumu tika iesniegts tikai replikas raksta sniegšanas stadijā un ka tādējādi, neraugoties uz Pirmās instances tiesas pieļauto tiesību kļūdu, tā nepieņemamība tās sprieduma rezolutīvo daļu varētu no šī viedokļa tiesiski attaisnot (skat. 1992. gada 9. jūnija spriedumu lietā
C-30/91 P
Lestelle
/Komisija,
Recueil
, I-3755. lpp.
, 28. punkts).
Tomēr saistībā ar lēmumu, kas attiecas uz to pašu jautājumu, tas ir, ieinteresētās personas tiesībām par dažādiem laikposmiem saņemt pilnu atalgojuma summu, ko papildina apgādājamā bērna pabalsts, un, iespējams, saņemt summas, kas tikušas kļūdaini atskaitītas, likt šai ieinteresētajai personai celt Pirmās instances tiesā jaunu prasību par 2004. gada 28. aprīļa lēmumu būtu pretēji pareizai tiesvedībai (šajā sakarā skat. 1987. gada 29. septembra spriedumu lietā
351/85 un 360/85
Fabrique de fer de Charleroi
u.c./Komisija,
Recueil
, 3639. lpp.
, 11. punkts).
Tādējādi, kā to norāda apelācijas sūdzības iesniedzējs, ir jākonstatē, ka, noraidot viņa prasījumus pret 2004. gada 28. aprīļa lēmumu, Pirmās instances tiesa nav ievērojusi prasības robežas, un šajā jautājumā pārsūdzētais spriedums ir atceļams.
Par prasījumu piespriest Parlamentam maksāt noteiktas summas
Lietas dalībnieku argumenti
Ar savu otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka viņa prasījumu piespriest Parlamentam atlīdzināt zaudējumus, ko viņš ir cietis pēc viņa viedokļa nelikumīgi veikto ieturējumu no atalgojuma dēļ, noraidot kā nepieņemamu, tāpēc ka tas esot iesniegts tikai replikas raksta sniegšanas stadijā, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
Parlaments no savas puses uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja norādīto zaudējumu un procentu prasījumu Pirmās instances tiesa esot pamatoti uzskatījusi par nepieņemamu tādēļ, ka tas tika iesniegts tikai replikas raksta sniegšanas stadijā.
Parlaments piebilst, ka šo prasījumu varētu atzīt par nepieņemamu arī tāpēc, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs neesot nedz norādījis ciesto zaudējumu summu, nedz arī precizējis apstākļus, kas neļauj šo summu novērtēt (šajā sakarā skat. 2004. gada 23. septembra spriedumu lietā
C-150/03 P
Hectors
/Parlaments, Krājums, I-8691. lpp.
, 62. punkts).
Tiesas vērtējums
Apelācijas sūdzības iesniedzējs Pirmās instances tiesai lūdza piespriest Parlamentam samaksāt viņam summas, kas pēc viņa viedokļa tika nepamatoti ieturētas no atalgojuma, kā arī procentus. Ņemot vērā Parlamenta aizstāvības rakstus, viņš savus prasījumus pārformulēja, prasot piespriest Parlamentam atlīdzināt zaudējumus, kuri radušies ieturējumu dēļ no viņa atalgojuma un kuru apmēru veido attiecīgās summas un tām uzrēķinātie procenti.
Vispirms ir jākonstatē, ka, lai kādi būtu apelācijas sūdzības iesniedzēja izmantotie formulējumi, vienīgais viņa prasījumu priekšmets acīmredzami bija summu, kuras Parlaments, piemērojot Noteikumu 67. panta 2. punktā paredzēto normu par pabalstu pārklāšanās novēršanu, pēc viņa viedokļa kļūdaini ieturēja no atalgojuma, kā arī likumisko procentu atmaksa.
Šajos apstākļos, lai gan vēlāk apelācijas sūdzības iesniedzējs savu prasījumu par atmaksu norādīja kā prasījumu atlīdzināt zaudējumus, Parlaments nevar pamatoti norādīt, ka šādi prasījumi ir nepieņemami novēlotas iesniegšanas dēļ.
Turklāt ir jāatgādina, ka jebkurā gadījumā Noteikumu 91. panta 1. punkts, kas ir piemērojams Pirmās instances tiesai kā Civildienesta tiesai, šajā jomā piešķir tiesnesim neierobežoto jurisdikciju, paredzot:
“Eiropas Kopienu Tiesas jurisdikcijā ir jebkurš strīds starp Kopienām un jebkuru personu, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, attiecībā uz tādu tiesību aktu likumību, kas nelabvēlīgi ietekmē šādu personu 90. panta 2. punkta izpratnē. Strīdos, kas saistīti ar finansēm, Tiesai ir neierobežota jurisdikcija.”
“Strīdi, kas saistīti ar finansēm” šī noteikuma izpratnē ir ne tikai prasības par atbildību, ko darbinieki ceļ pret kādu iestādi, bet arī visas prasības, kas ir vērstas uz to, lai iestāde darbiniekam izmaksātu summu, kuru viņš uzskata par tādu, uz ko viņam ir tiesības saskaņā ar Noteikumiem vai kādu citu to darba attiecības regulējošu aktu (šajā sakarā skat. 2001. gada 2. oktobra spriedumu lietā
C-449/99 P EIB/
Hautem
,
Recueil
, I-6733. lpp.
).
No minētā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījums, lai Parlaments viņam izmaksātu summas, kuras pēc viņa viedokļa nepamatoti tikušas ieturētas no viņa atalgojuma, kā arī likumiskos procentus, ir “strīds, kas saistīts ar finansēm”, Noteikumu 91. panta 1. punkta izpratnē.
Neierobežota jurisdikcija, kas Kopienu tiesai ir saskaņā ar Noteikumu 91. panta 1. punktu, piešķir tai uzdevumu tās izskatāmajās lietās rast galīgo risinājumu, tas ir, spriest par visām darbinieka tiesībām un pienākumiem, izņemot sprieduma daļu nosūtīšanu attiecīgajai iestādei izpildei, ko veic, ievērojot Kopienu tiesas noteiktus precīzus nosacījumus un tai īstenojot kontroli.
Tādējādi pretēji tam, ko norāda Parlaments, Kopienu tiesai attiecīgajā gadījumā ir jāpiespriež iestādei veikt noteiktas summas maksājumu, uz kuru apelācijas sūdzības iesniedzējam ir tiesības saskaņā ar Noteikumiem vai citu tiesību aktu.
No tā izriet, ka principā, atteicoties piespriest Parlamentam maksāt summas, uz kurām apelācijas sūdzības iesniedzējam bija tiesības, Pirmās instances tiesa nav ievērojusi savas kompetences robežas.
No minēta izriet, ka otrais apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītais pamats arī ir pamatots un šajā jautājumā pārsūdzētais spriedums ir atceļams.
Par ieinteresētās personas tiesībām saņemt Noteikumos paredzēto pabalstu pilnā apmērā
Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka, nospriežot, ka Noteikumos paredzētais pabalsts un Luksemburgas pabalsts Noteikumu 67. panta 2. punkta izpratnē ir “līdzīgi” un ka tādējādi atbilstoši šim noteikumam otrā pabalsta summa ir atskaitāma no pirmā pabalsta summas, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
Viņš uzskata, ka Noteikumu 67. panta 2. punkts paredzot dubulto līdzību kā “formālā”, tā arī “saturiskā” ziņā.
Viņš norāda, ka abi attiecīgie pabalsti formālā ziņa neesot līdzīgi, jo Noteikumos paredzētais pabalsts esot atalgojumu papildinošs maksājums, bet Luksemburgas pabalsta gadījumā, kura piešķiršana neesot saistīta ar darba attiecībām, tas tā nav (šajā sakarā skat. 1987. gada 7. maija spriedumu lietā
186/85 Komisija/Beļģija,
Recueil
, 2029. lpp.
, 27.–30. un 33. punkts, kā arī spriedumu lietā 189/85 Komisija/Vācija,
Recueil
, 2061. lpp., 26. punkts).
Apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka viņa analīzi apstiprinot Noteikumu 67. panta 2. punkta vācu valodas redakcija un ka šī pirmā atšķirība jau pati par sevi pierādot abu maksājumu rakstura identiskuma trūkumu.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs tāpat norāda, ka arī saturiskajā ziņā abiem attiecīgajiem pabalstiem neesot viens un tas pats raksturs.
Šajā sakarā viņš uzsver, ka, uzskatot, ka Noteikumu 67. panta 2. punkts ir piemērojams salīdzināmiem pabalstiem, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu. Viņš uzsver, ka šis pants esot piemērojams tikai tad, ja attiecīgie pabalsti patiešām ir identiski.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka abu attiecīgo pabalstu gadījumā tas tā neesot, jo tikai ierēdnim esot tiesības uz Noteikumos paredzēto pabalstu, kura mērķis esot neatkarīgi no ierēdņa dzīvesvietas segt ar bērnu invalīdu saistītos izdevumus, bet Luksemburgas pabalsts esot paredzēts, lai segtu paša invalīda, kas dzīvo Luksemburgā, vajadzības neatkarīgi no tā, vai viņš [dzīvo] ģimenes lokā vai arī specializētā iestādē.
Parlaments no savas puses uzskata, ka, nospriežot, ka normas par pabalstu pārklāšanās novēršanu, ko nosaka Noteikumu 67. panta 2. punkts, piemērošana bija pamatota, Pirmās instances tiesa neesot pieļāvusi tiesību kļūdu.
Saistībā ar pirmo jautājumu Parlaments uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments, ka šajā lietā vienīgi Noteikumos paredzētajam pabalstam ir atalgojumu papildinošā maksājuma raksturs, nebalstoties uz juridiskajiem argumentiem un tādējādi esot noraidāms. Parlaments piebilst, ka Pirmās instances tiesa savu analīzi attiecībā uz šo jautājumu turklāt esot pietiekami pamatojusi.
Parlaments norāda, ka diviem iepriekš minētajiem spriedumiem lietās Komisija/Beļģija un Komisija/Vācija, ko norāda apelācijas sūdzības iesniedzējs, šajā lietā neesot nozīmes. Tas uzsver, ka šie spriedumi esot pieņemti citā kontekstā, un it īpaši norāda, ka tajos runa esot bijusi par tiesvedību par valsts pienākumu neizpildi, kurā Komisija uzskatīja, ka attiecīgo dalībvalstu valsts tiesības negatīvi ietekmē Kopienas ģimenes pabalstu no Noteikumu 67. panta 2. punkta izrietošo papildinošo raksturu. Parlaments tāpat uzskata, ka abos šajos spriedumos Tiesa esot aprobežojusies ar nosacījumu noteikšanu, kuros attiecīgo dalībvalstu valsts tiesībās nedrīkst izslēgt valsts pabalsta maksājumu vai atskaitīt no šāda maksājuma summas saskaņā ar Noteikumiem izmaksāto pabalstu summu. Parlaments uzskata, ka šie nosacījumi iestājoties tikai tad, ja ierēdņa laulātais ir nodarbināts atalgotā darbā.
Parlaments uzskata, ka valsts pabalsta raksturu, atbilstoši kuram tas ir saistīts ar atalgotu darbu, katrā ziņā nevarot uzskatīt par elementu, kas atbilstoši Noteikumu 67. panta 2. punktam veicamajā vērtējumā ir noteicošs, un ka Pirmās instances tiesa esot pamatoti aprobežojusies ar pārbaudi, vai konkrētie pabalsti ir salīdzināmi un vai tiem ir vienāds mērķis.
Šajā sakarā Parlaments uzskata, ka Pirmās instances tiesa esot pamatoti uzskatījusi, ka attiecīgo pabalstu rakstura vērtējumā, ko veic atbilstoši Noteikumu 67. panta 2. punktam, noteicošais kritērijs ir tas, ka abu attiecīgo pabalstu mērķis ir sniegt finanšu palīdzību, lai segtu izdevumus, ko rada invalīdam vajadzīgais atbalsts un aprūpe.
Tāpat tas uzsver, ka abi attiecīgie pabalsti pēc sava rakstura esot iepriekš noteikti.
Visbeidzot, atsaucoties uz Pirmās instances tiesas 1990. gada 10. maija spriedumu lietā
T-117/89
Sens
/Komisija (
Recueil
, II-185. lpp.
), tas norāda, ka attiecīgo pabalstu saņēmēju identiskuma trūkums nav uzskatāms par kritēriju, kam būtu nozīme Noteikumu 67. panta 2. punkta piemērošanā.
Tiesas vērtējums
Trešajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka, uzskatot, ka Noteikumos paredzētajam pabalstam un Luksemburgas pabalstam Noteikumu 67. panta 2. punkta izpratnē ir viens un tas pats raksturs un ka tādējādi veiktais atskaitījums ir pamatots, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
Vispirms ir jāpārbauda šī pamata pieņemamība, ko Parlaments apstrīd.
No EKL 225. panta, Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda sprieduma vai rīkojuma, kuru lūdz atcelt, apstrīdētās daļas, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti pamato šo lūgumu (skat. it īpaši 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā
C-352/98 P
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija,
Recueil
, I-5291. lpp.
, 34. punkts).
No apelācijas sūdzības izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīdēja dažādas pārsūdzētā sprieduma rindkopas un šī prasījuma atbalstam norādīja precīzus juridiskus argumentus. Šis pamats tādējādi Tiesā ir izvirzīts pienācīgi.
Saistībā ar tā pamatotību no Tiesas judikatūras izriet, ka Noteikumu 67. panta 2. punkta izpratnē līdzīgi ir tikai pabalsti, kuri ir salīdzināmi un kuriem ir viens un tas pats mērķis (iepriekš minētais spriedums lietā
Gelders-Deboeck
/Komisija, 16. punkts).
Runa ir par tiesību jautājumu, kas ir pakļauts Tiesas kontrolei apelācijas ietvaros.
Saskaņā ar Noteikumu 67. panta 3. punktu apgādājamā bērna pabalstu var divkāršot, ja bērnam ir garīga vai fiziska invaliditāte, kas no ierēdņa prasa lielus izdevumus.
No tā vispirms izriet, ka salīdzināmu pabalstu var atskaitīt tikai no apgādājamā bērna pabalsta daļas, kas tiek pievienota tās daļas divkāršošanas dēļ, kuru darbinieks jebkurā gadījumā saņem.
It īpaši ir jākonstatē, ka no dažādiem redzespunktiem Luksemburgas pabalsts skaidri atšķiras no Noteikumos paredzētā pabalsta.
Luksemburgas pabalsts, kuru piešķir, pamatojoties tikai uz dzīvesvietu Luksemburgas teritorijā, un kurš nav saistīts ar darba attiecībām, ir paredzēts, lai ar piemērotiem pasākumiem atvieglotu invaliditāti, kas ir precīzi definēta likumā. Visbeidzot tā summa ir daudz lielāka nekā apgādājamā bērna pabalsta daļa, kas izriet no pamatsummas divkāršošanas.
To piešķir personai, kuras viena vai vairākas fiziskās vai psihiskās funkcijas, neraugoties uz ārstēšanu, piemērotu apmācību vai rehabilitāciju un neraugoties uz piemērotā aprīkojuma izmantošanu, ir samazinātas tādā veidā, ka šī persona nevar iztikt bez trešas personas pastāvīgas palīdzības vai aprūpes.
Ir acīmredzams, ka šim pabalstam jāļauj segt izdevumus, kas ir vajadzīgi, lai vismaz uz nepilnu laiku nodarbinātu trešo personu, ko neļauj segt Noteikumos paredzētā pabalsta daļa, par kuru tas tiek palielināts un kuras summa var tikt izlietota it īpaši tādiem izdevumiem kā aprūpe, rehabilitācija, aprīkojums, specializētā apmācība vai dzīves telpas piemērošana.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka summa, par kuru 2004. gadā divkāršošanas rezultātā tika palielināts atbilstoši Noteikumu 67. panta 3. punktam piešķirtais apgādājamā bērna pabalsts, bija EUR 260,96, bet Luksemburgas pabalsta apmērs bija EUR 553,96.
No tā izriet, ka apgādājamā bērna pabalsta daļai, ko piešķir atbilstoši Noteikumu 67. panta 3. punktam, un Luksemburgas pabalstam nav nedz viens un tas pats priekšmets, nedz arī mērķis.
Tādējādi Noteikumos paredzētais pabalsts un Luksemburgas pabalsts Noteikumu 67. panta 2. punkta izpratnē nav līdzīgi.
No visa iepriekš minētā izriet, ka, nospriežot, ka Luksemburgas pabalsts un Noteikumos paredzētais pabalsts Noteikumu 67. panta 2. punkta izpratnē ir līdzīgi, Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
Tātad trešais apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītais pamats ir pamatots.
Tādējādi apelācijas sūdzība ir jāapmierina pilnā apmēra un pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ.
Par pārsūdzētā sprieduma atcelšanas sekām
Atbilstoši Tiesas Statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja apelācija ir pamatota, Tiesa var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Pirmās instances tiesā.
Šajā lietā tiesvedības stadija ļauj taisīt galīgo spriedumu.
Kā jau ir precizēts iepriekš, Noteikumos paredzētais pabalsts un Luksemburgas pabalsts Noteikumu 67. panta 2. punkta izpratnē nav līdzīgi, un apelācijas sūdzības iesniedzējam tādējādi ir pamats prasīt atcelt 2003. gada 26. jūnija un 2004. gada 28. aprīļa lēmumus, jo tajos ir paredzēts, ka no divkāršā apgādājamā bērna pabalsta tiek atskaitīts Luksemburgas pabalsts.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesību noteikšanu ir jāatzīmē, ka 2000. gada 18. septembrī paziņotais lēmums par atskaitījumu veikšanu ar visām no tā izrietošajām finanšu sekām ir kļuvis galīgs, jo prasības celšanas termiņā tas netika apstrīdēts. Turpretim ir jānospriež, ka Parlaments apelācijas sūdzības iesniedzējam atmaksās summas, kas, sākot no 2003. gada 1. jūlija, kad stājās spēkā 2003. gada 26. jūnija lēmums, tika kļūdaini atskaitītas no viņa atalgojuma, kā arī procentus.
Par tiesāšanās izdevumiem
Reglamenta 122. panta pirmā daļa paredz, ka, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Veisenfelsa apelācijas sūdzība ir apmierināta un Parlamenta 2003. gada 26. jūnija un 2004. gada 28. aprīļa lēmumi ir atcelti, ir jāpiespriež Parlamentam ne tikai segt pašam savus tiesāšanās izdevumus, bet arī atbilstoši Veisenfelsa prasījumiem atlīdzināt viņa tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan arī šajā procesā.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 25. janvāra spriedumu lietā T-33/04
Weißenfels
/Parlaments;

2)
atcelt Eiropas Parlamenta 2003. gada 26. jūnija un 2004. gada 28. aprīļa lēmumus;

3)
Eiropas Parlaments Veisenfelsam samaksā apgādājamā bērna pabalsta, kas viņam bija jāsaņem, sākot no 2003. gada 1. jūlija, parāda summu, kā arī likumiskos procentus;

4)
Eiropas Parlaments pats sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina Veisenfelsa tiesāšanās izdevumus, ko viņš ir veicis Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā un Eiropas Kopienu Tiesā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.