CELEX: 62002TJ0274
Dumping
Taiwanist pärinevad salvestatavad laserkettad
Dumpingumarginaalide kindlaksmääramine
Asümmeetrilise arvestusmeetodi valik
Erinevused ekspordihindade struktuuris vastavalt ostjatele, piirkondadele ja ajavahemikele
Nn "dumpingumarginaalide nulliga võrdsustamise" tehnika

Õiguslik raamistik
Nõukogu 22. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 384/96 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa
Ühenduse liikmed (EÜT 1996, L 56, lk 1; ELT eriväljaanne 11/10, lk 45), redaktsioonis, mis tuleneb nõukogu 9. oktoobri 2000. aasta
määrusest (EÜ) nr 2238/2000 (EÜT L 257, lk 2; ELT eriväljaanne 11/10, lk 116; edaspidi „algmäärus”), artikli 1 lõiked 1 ja 2
sätestavad:
„1. Dumpinguvastast tollimaksu võib kohaldada dumpingtoote suhtes, mille vabasse ringlusse lubamine ühenduses tekitab kahju.
2. Toodet käsitletakse dumpingtootena, kui selle hind ühendusse eksportimisel on väiksem kui tavapärase kaubandustegevuse
käigus ekspordiriigi kindlaksmääratud samasuguse toote võrreldav hind.”
Algmääruse artikli 2 lõige 10 sätestab:
„Ekspordihinna ja normaalväärtuse vahel tehakse õiglane võrdlus. Võrreldakse samal kaubandustasandil enam-vähem samal ajal
toimunud müüki ning nõuetekohaselt võetakse arvesse hinna võrreldavust mõjutavaid erinevusi. [...]”
Algmääruse artikli 2 lõige 11 sätestab, et „vastavalt asjakohastele õiglast võrdlust reguleerivatele sätetele määratakse dumpingumarginaalide
olemasolu uurimisperioodi jooksul harilikult kindlaks kõigi ühendusse suunatud eksporditehingute kaalutud keskmise normaalväärtuse
võrdlemisel nende tehingute kaalutud keskmiste hindadega” (edaspidi „esimene sümmeetriline meetod”). Sama säte näeb alternatiivina
ette „normaalväärtuste ja ühendusse suunatud ekspordi üksikute hindade tehingupõhise võrdlemise” (edaspidi „teine sümmeetriline
meetod”). Sättes on lisatud, et „kaalutud keskmise põhjal määratud normaalväärtust võib siiski võrrelda kõigi ühendusse suunatud
ekspordi üksiktehingute hindadega, kui ekspordihinnastruktuuris esinevad olulised erinevused seoses eri ostjate, piirkondade
või ajavahemikega ning kui käesoleva lõike esimeses lauses märgitud meetodid ei kajasta täiel määral kasutatud dumpingu tegelikku
ulatust” (edaspidi „asümmeetriline meetod”).
Algmääruse artikli 2 lõige 12 sätestab:
„Dumpingumarginaal on summa, mille võrra normaalväärtus ületab ekspordihinna. Varieeruvate dumpingumarginaalide puhul võib
kindlaks määrata kaalutud keskmise dumpingumarginaali.”
Algmääruse artikli 2 lõikega 11 võeti ühenduse õigusesse üle 1994. aasta üldise tolli- ja kaubanduskokkuleppe VI artikli rakendamist
käsitleva lepingu artikkel 2.4.2 (EÜT 1994, L 336, lk 103, edaspidi „1994. aasta dumpinguvastane koodeks”), mis on Maailma
Kaubandusorganisatsiooni (WTO) asutamislepingu lisa 1A (EÜT 1994, L 336, lk 3).
1994. aasta dumpinguvastase koodeksi artikkel 2.4.2 sätestab:
„Vastavalt õiglast võrdlust reguleerivatele lõike 4 sätetele tuvastatakse dumpingumäärade olemasolu juurdlusetapi ajal harilikult
kõigi võrreldavate eksporditehingute kaalutud keskmise hariliku väärtuse võrdlemisel nende tehingute kaalutud keskmiste hindadega
või hariliku väärtuse ja ekspordihindade tehingupõhisel võrdlemisel. Kaalutud keskmise meetodi põhjal määratud hariliku väärtuse
võrdlemine üksikute eksporditehingute hindadega on lubatud, kui võimuorganid tuvastavad ekspordihindade seeria, mis eri ostjate,
piirkondade või perioodide lõikes ulatuslikult erineb, ja kui selgitatakse, miks selliseid erinevusi ei saa kaalutud keskmiste
väärtuste võrdlemisel või tehingupõhisel võrdlemisel nõuetekohaselt arvesse võtta.”

Põhikohtuasja asjaolud
Ritek Corp. ja Prodisc Technology Inc., mis asuvad Taiwanil, on salvestatavaid laserkettaid (edaspidi „CD‑R”) eksportivad
tootjad.
Committee of CD-R Manufacturers (CD-R-e tootjate komitee, CECMA), kes esindab enam kui 25% kogu ühenduse CD-R-idest valmistavaid
tootjaid, 16. veebruaril 2001 esitatud kaebusest tulenevalt algatas komisjon algmääruse artikli 5 alusel Taiwanist pärinevate
CD-R-ide impordi suhtes dumpinguvastase menetluse.
Menetluse algatamise teade avaldati 31. märtsi 2001. aasta Euroopa Ühenduse Teatajas (EÜT C 102, lk 2).
Dumpingut ja kahju käsitlev uurimine hõlmas ajavahemikku 1. jaanuarist 2000 kuni 31. detsembrini 2000 (edaspidi „uurimisperiood”).
Kahjuanalüüsi seisukohalt oluliste suundumuste kontrollimine hõlmas ajavahemikku 1. jaanuarist 1997 kuni uurimisperioodi lõpuni.
Arvestades eksportivate tootjate suurt arvu, otsustas komisjon vastavalt algmääruse artiklile 17 moodustada valimi. Lõpuks
moodustas ta valimi viiest eksportivast tootjast, mille hulgas oli ka hagejad.
17. detsembril 2001 võttis komisjon vastu määruse (EÜ) nr 2479/2001 ajutise dumpinguvastase tollimaksu kohta Taiwanist pärinevate
CD-R-ide impordi suhtes (EÜT L 334, lk 8, edaspidi „ajutine määrus”).
18. detsembril 2001 saatis komisjon hagejatele kaks dokumenti pealkirjaga „specific disclosure document” (teatud informatsiooni
avalikustav dokument), milles neid teavitati ajutise dumpinguvastase tollimaksu määramisega seotud peamistest asjaoludest
ja põhjustest.
28. jaanuari 2002. aasta kirjaga saatsid hagejad ja veel kaks eksportivat tootjat komisjonile kommentaarid ajutise määruse
kohta ja 18. detsembril 2001 edastatud neid informeerivate dokumentide kohta.
26. veebruaril 2002 toimus komisjonis kokkusaamine hagejate ja komisjoni esindajate vahel.
11. märtsi 2002. aasta kirjaga saatis komisjon hagejatele dokumendi pealkirjaga „general disclosure document” (üldist informatsiooni
avalikustav dokument) ja ka dokumendid pealkirjaga „specific disclosure document” (teatud informatsiooni avalikustav dokument),
(edaspidi koos nimetatud „informatsiooni avalikustav lõplik dokument”), mis sisaldas peamisi asjaolusid ja põhjuseid, mille
alusel tehti ettepanek lõpliku dumpinguvastase tollimaksu määramiseks. Komisjon palus hagejaid esitada talle oma märkused
informatsiooni avalikustava lõpliku dokumendi kohta 21. märtsiks 2002.
21. märtsi 2002. aasta kirjaga edastasid hagejad ja veel kaks eksportivat tootjat, keda dumpinguvastane menetlus puudutas,
komisjonile informatsiooni avalikustava lõpliku dokumendi kohta oma märkused.
3. juunil 2002 võttis komisjon vastu ettepaneku määruse kohta, millega kehtestatakse Taiwanist pärinevate salvestatavate laserketaste
impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks ning nõutakse lõplikult sisse nende suhtes kehtestatud ajutine dumpinguvastane
tollimaks (KOM(2002)282 (lõplik), edaspidi „lõplik määruse ettepanek”). Selle komisjoni veebilehel avaldatud ettepaneku kohta
avaldati kokkuvõtlik teade Euroopa Ühenduste Teatajas (EÜT 2002, C 227 E, lk 362).
13. juunil 2002 võttis nõukogu vastu määruse (EÜ) nr 1050/2002, millega kehtestatakse Taiwanist pärinevate salvestatavate
laserketaste impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks ning nõutakse lõplikult sisse nende suhtes kehtestatud ajutine
dumpinguvastane tollimaks (EÜT L 160, lk 2; ELT eriväljaanne 11/42, lk 117; edaspidi „vaidlustatud määrus”).
Vaidlustatud määruses leidis nõukogu, et asümmeetrilise meetodi kohaldamise kaks tingimust olid täidetud (vaidlustatud määruse
põhjendused 29–31). Seega kasutas ta dumpingumarginaali arvutamisel seda meetodit ja kohaldas tuvastatud negatiivse dumpingumarginaali
nulliga võrdsustamise tehnikat. Olles mõlema hageja puhul määranud kindlaks üheainsa dumpingumarginaali 17,7% (sama määruse
põhjendused 34 ja 35) ja dumpinguga põhjustatud kahju, määras nõukogu väiksema tollimaksu reeglit kohaldades kummalegi hagejale
sama protsendiga lõpliku dumpinguvastase tollimaksu (vaidlustatud määruse põhjendus 89 ja artikkel 1).

Menetlus ja poolte nõuded
Hagejad esitasid käesoleva hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 6. septembril 2002.
Komisjon esitas Esimese Astme Kohtu kantseleisse 6. septembril 2002 saabunud avaldusega taotluse astuda menetlusse nõukogu
nõuete toetuseks. Esimese Astme Kohtu neljanda koja laiendatud koosseisus esimees andis 23. jaanuari 2003. aasta määrusega
selleks menetlusse astumiseks loa. 31. jaanuari 2003. aasta kirjas, mis saabus kohtu kantseleisse 3. veebruaril 2003, teatas
komisjon Esimese Astme Kohtule, et ta loobub menetlusse astuja seisukohtade esitamisest, kuid osaleb kohtuistungil.
Seoses Esimese Astme Kohtu kodade koosseisu muutmisega alates 13. septembrist 2004, määrati ettekandja­kohtunik viienda koja
laiendatud koosseisus, millele käesolev kohtuasi seetõttu suunati, esimeheks.
Hagejad paluvad Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud määrus,
–        mõista kohtukulud välja nõukogult.
Nõukogu, keda toetab komisjon, palub Esimese Astme Kohtul:
–        jätta hagi rahuldamata,
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Õiguslik käsitlus
Hagejad esitavad oma tühistamishagi toetuseks kaks väidet. Esimene väide põhineb algmääruse artikli 2 lõigete 10 ja 11 rikkumisel,
kuna müügi suunamine on tuvastatud ilmselgelt vääralt ja asümmeetrilist meetodit on kohaldatud ilmselgelt õigustamatult. Teine
väide põhineb nulliga võrdsustamise kohaldamisel, mis rikub algmääruse artiklit 2.

Esialgsed märkused seoses nõukogu poolt tühistamisväidete vastuvõetavuse suhtes esitatud vastuväidetega
Nõukogu seab kahtluse alla nii esimese kui ka teise tühistamisväite vastuvõetavuse. Nende väidetega vaidlustavad hagejad vaid
komisjoni ajutised järeldused ja informatsiooni avalikustava lõpliku dokumendi. Kuigi on tõsi, et komisjonil on dumpinguvastastes
uurimistes peamine roll, on tema järeldused asjakohased vaid niivõrd kuivõrd need kajastuvad lõplikus määruses. Seega oleksid
hagejad pidanud vaidlustama vaidlustatud määruse normid.
Peale selle väidab nõukogu, et isegi kui Esimese Astme Kohus käsitleb tühistamisväiteid, ja eriti esimest nendest, vastuvõetavatena,
siis hagiavalduses esitatud argumendid seoses asümmeetrilise meetodi kohaldamise teise tingimusega ei ole asjakohased, kuna
nad puudutavad komisjoni järeldusi ajutises määruses ega sisalda ühtegi viidet vaidlustatud määruses toodud palju detailsemale
põhjendusele.
Hagejad väidavad, et hagiavaldusest nähtub selgelt, et nad paluvad Esimese Astme Kohtul tühistada nõukogu poolt vastu võetud
määrus.
Esimese Astme Kohus leiab, et nõukogu kahtlused, mis on vormiliselt suunatud tühistamisväidete vastuvõetavuse vastu, ei tõstata
mitte niivõrd küsimust nimetatud väidete vastuvõetavusest, kuivõrd nende väidete toetuseks esitatud argumentatsiooni asjakohasusest.
Kuigi on tõsi, et hagejad suunavad oma kriitika rohkem komisjoni kui nõukogu vastu ja seda kohati vormiliselt õigustamatult,
kui nad viitavad vaidlustatud määrusele, taotletakse hagiga sellest hoolimata määruse nr 1050/2002 tühistamist ja hagejad
identifitseerivad oma argumentide lõppadressaadina just nõukogu. Käesolevas asjas vihjab hagejate sage viide komisjonile kindlalt
asjaolule – mida muide möönis ka nõukogu –, et komisjonil on dumpinguvastases menetluses peamine roll ja et just tema esitab
nõukogule lõpliku määruse sõnastuse ettepaneku.
Pealegi ilmneb, et vaidlustatud määruses kordab nõukogu täpselt komisjoni poolt lõpliku määruse ettepanekus toodud sõnastust
ja seega võtab muutmata kujul omaks komisjoni lõppjäreldused, mida hagejad oma märkustes kritiseerisid.
Seetõttu ei sea hagejate tühistamisväidete toetuseks esitatud argumentatsiooni kahtluse alla vaid asjaolu, et see argumentatsioon
sisaldab sagedasi viiteid komisjonile ja tema koostatud lõpliku määruse ettepanekule, ning nõukogu vastuväited sellega seoses
tuleb tagasi lükata.
Mis puudutab eespool punktis 28 nimetatud nõukogu vastuväidet hagejate argumentidele seoses asümmeetrilise meetodi teise tingimusega,
siis see tõstatab tõesti hagejate mõnede argumentide vastuvõetavuse küsimuse, lähtudes Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 48
lõikest 2, ja seda uuritakse esimese tühistamisväite analüüsimisel.

Esimene väide, mis põhineb algmääruse artikli 2 lõigete 10 ja 11 rikkumisel, kuna müügi suunamine on tuvastatud ilmselgelt
vääralt ja asümmeetrilist meetodit on kohaldatud ilmselgelt õigustamatult
Poolte argumendid
Selles väites kinnitavad hagejad, et esimene asümmeetrilise meetodi kohaldamise tingimus, mis puudutab erinevuste olemasolu
ekspordihindade struktuuris vastavalt ostjatele, piirkondadele või ajavahemikele, eeldab müügi suunamise olemasolu ehk nende
sõnul eksportijate poolset tahtlikku teatud ekspordi käsitlemist eesmärgiga seda teiste tehingute hulgas varjata. Hagejad
tuginevad sellega seoses kohtujurist Jacobsi ettepaneku punktile 32 Euroopa Kohtu 9. jaanuari 2003. aasta otsusele kohtuasjas C‑76/00 P:
Petrotub ja Republica
vs.
nõukogu (EKL 2003, lk I‑79 ja I‑84; edaspidi „kohtuotsus Petrotub”). Selleks, et järeldada erinevuste olemasolu ekspordihindade
struktuuris algmääruse artikli 2 lõike 11 tähenduses, ei piisa tuvastamisest, et ekspordihinnad on vastavalt ostjatele, piirkondadele
või ajavahemikele oluliselt erinenud. Lisaks tuleb tuvastada, et see hindade erinevus tuleneb eksportija tahtest oma dumpingutegevust
varjata.
Vaidlustatud määruse põhjenduses 30 piirdub nõukogu sellega, et tuvastab esimese ja teise uurimisperioodi vahelise olulise
ekspordihindade erinevuse. Ta ei pidanud vajalikuks uurida selle erinevuse põhjusi ja seega küsimust, kas see oli tahtlik.
Kuigi, kui nõukogu oleks nõustunud võtma arvesse asjaomase toote maailmaturuhindade arengut, oleks ta jõudnud järeldusele,
et hagejate ekspordihindade langus ühenduse suunal teise uurimisperioodi jooksul ei olnud tahtlik, vaid lihtsalt järgis nimetatud
hindu. Seega ei olnud hagejate sõnul tegemist erinevustega ekspordihindade struktuuris algmääruse artikli 2 lõike 11 tähenduses.
Peale selle oli vääralt järeldatud, et esimene sümmeetriline meetod ei võimaldanud kajastada dumpingu tegelikku ulatust. Selle
tulemusena, et komisjon ei kasutanud esimest sümmeetrilist meetodit, suurenes dumpingumarginaal. Vastupidiselt komisjoni kinnitusele
ajutises määruses ei tähenda see suurenemine sugugi, et oleks ilmnenud dumpingu tegelik ulatus. Dumpingumarginaali tähenduses
loob erinevuse mitte eriliste asümmeetrilise meetodi kasutamist õigustavate asjaolude olemasolu, vaid nulliga võrdsustamise
kombineerimine asümmeetrilise meetodiga.
Oma repliigis vaidlustavad hagejad asjaolu, et teine sümmeetriline meetod on paljude tehingute olemasolul raskesti kohaldatav
või meelevaldne. Nad lisavad, et institutsioonidele oli asjakohane teada erinevuste olemasolu põhjust ekspordi hindade struktuuris,
mis tulenes maailmaturuhindade arengust, ja selgitada, miks sümmeetrilisi meetodeid ei saanud nende erinevuste olemasolu tõttu
olukorra analüüsimisel kasutada. Kuid vaidlustatud määruses on see selgitus ebapiisav, kuna selles ei käsitleta maailmaturuhindade
tendentse adekvaatselt.
Peale selle kritiseerivad hagejad ka nõukogu seisukohta kostja vastuses, mille kohaselt kaheprotsendiline erinevus dumpingumarginaalide
vahel sõltuvalt sellest, kas need on arvutatud esimese sümmeetrilise meetodi või asümmeetrilise meetodi järgi, on käsitletav
olulisena, kui marginaalid on 4% ja 6%, kuid ei ole käsitletav olulisena, kui marginaalid on 52% ja 54%. See nimetatud meetodite
kasutamisel saadud tulemuste võrdlemise meetod ei ole algmäärusest tuletatav ja seda oleks institutsioonid pidanud eelnevalt
põhjalikult selgitama.
Lõpuks leiavad hagejad, et võttes arvesse märkimisväärset arvu dumpinguga tehinguid, mis tehti uurimisperioodi esimesel poolel,
ei ole ilmset erinevust uurimisperioodi esimese ja teise poole vahel, mis võimaldaks järeldada erinevuste olemasolu ekspordihindade
struktuuris algmääruse artikli 2 lõike 11 tähenduses.
Nõukogu vastab, et algmääruse artikli 2 lõige 11 nõuab asümmeetrilise meetodi kohaldamise esimese tingimusena vaid erinevuste
olemasolu ekspordihindade struktuuris vastavalt ostjatele, piirkondadele ja ajavahemikele ning et see mõiste on puhtalt objektiivne.
Peale selle ei käsitleta dumpinguvastastes õigusaktides tavaliselt tahtluse mõistet. Algmääruses ei nõuta mingil määral, et
institutsioonid tõendaksid dumpingu või sellest tuleneva kahju olemasolu tõendamisel ka tahtluse olemasolu. Dumpingu arvutamisel
ei ole tähtsust sellel, millised asjaolud mõjutasid eksportija hindu siseturul ja millised ühenduse turul. Kuna asümmeetrilise
meetodi eesmärk on näidata kasutatud dumpingu tegelikku ulatust, siis oleks ebaloogiline otsida põhjusi, miks ekspordihindade
struktuuris on erinevused. See oleks vastuolus tehnika loogikaga ja asümmeetrilise meetodi eesmärgi enesega.
Siiski ei tähenda see, et hindade langust maailmaturul dumpinguvastase uurimise käigus üldse arvesse ei võetaks. Seda võidakse
hinnata teistest asjaoludest lähtudes, mida antud juhul tehtigi, kui analüüsiti tekkinud kahju ja põhjuslikku seost.
Nõukogu väidab, et oma hagiavalduses ei vaidlusta hagejad sugugi neid järeldusi, mille ta tegi vaidlustatud määruse põhjenduses 30,
mille kohaselt kujutas asjaolu, et ekspordihinnad olid kogu uurimisperioodi teise poole jooksul märkimisväärselt madalamad,
endast „ekspordihindade struktuuri” algmääruse artikli 2 lõike 11 tähenduses. Hagejad vaidlustasid need järeldused alles repliigis,
väidetavalt põhjusel, et ka osa uurimisperioodi esimese poole jooksul realiseeritud müügi puhul kasutati dumpingut. Nõukogu
märgib, et nagu ta väitis vaidlustatud määruse põhjenduses 28, möönsid hagejad uurimise käigus, et ekspordihinnad varieerusid
erinevatel ajavahemikel märgatavalt. Kuna seda omaksvõttu ei ole hagiavalduses vaidlustatud, tuleb hagejate väide vähemalt
sel põhjusel tagasi lükata.
Peale selle on see väide põhjendamata, kuna hagejad ei täpsusta, millise ekspordi puhul dumpingut ei kasutatud, ja ei selgita,
miks need tehingud seavad kahtluse alla erinevuste olemasolu ekspordihindade struktuuris vastavalt ajavahemikele. Kuigi ka
mõnede uurimisperioodi esimese poole tehingute puhul kasutati dumpingut, olid erinevused ekspordihindade struktuuris vastavalt
ajavahemikele siiski olemas. Mitte miski algmääruses ei kinnita hüpoteesi, mille kohaselt on erinevustega ekspordihindade
struktuuris erinevatel ajavahemikel tegemist vaid siis, kui kõik sama ajavahemiku tehingud põhinevad samal struktuuril. Vastupidi,
termini „hinnastruktuur” kasutamine näitab, et kui hinnad peavad järgima sama tendentsi, võib siiski esineda tehinguid, mis
sellesse skeemi ei sobi. Nõukogu tuletab meelde, et ta põhjendas oma järeldust asjaoluga, et hinnad olid uurimisperioodi teisel
poolel hulga madalamad (kohati üle 50%). Kahe hageja puhul oli uuritud kokku 2 305 eksporditehingut. Arvestades märkimisväärset
tehingute arvu ei sea järeldust erinevuste olemasolust ekspordihindade struktuuris vastavalt ajavahemikele kahtluse alla asjaolu,
et vähesed tehingud ei vastanud üldskeemile.
Mis puudutab teist asümmeetrilise meetodi kohaldamise tingimust, siis hagejad käsitlevad seda vaid lühidalt, viidates lihtsalt
komisjoni esialgsetele järeldustele. Kuid vaidlustatud määruse põhjenduses 31 toodud kaalutlused on erinevad ja palju detailsemad
kui ajutise määruse põhjenduses 29 toodud kaalutlused.
Sellele, et hagejad vaidlustasid esimese sümmeetrilise meetodi ja asümmeetrilise meetodi tulemuste võrdlemise meetodi, vastab
nõukogu, et vaidlustuses jäetakse tähelepanuta, et institutsioonidele on algmäärusega antud laiaulatuslik kaalutlusõigus.
Pealegi ei ole institutsioonid oma kaalutlusõigust kasutades kohustatud üksikasjalikult ja eelnevalt selgitama kriteeriume,
mida nad kavatsevad igale konkreetsele olukorrale kohaldada. Lisaks sellele ei viita hagejad ühelegi kaitseõiguse rikkumisele.
Mis puudutab hagejate väiteid, mille kohaselt nõukogu ei ole maailmaturuhindade adekvaatselt arvesse võtmata jätmise tõttu
piisavalt selgitanud, miks sümmeetrilised meetodid ei võimalda arvesse võtta olukorda, mis tuleneb erinevuste olemasolust
ekspordihindade struktuuris, siis nõukogu vastab, et algmääruse artikli 2 lõikega 11 ja dumpinguvastase koodeksi artikliga 2.4.2
nõutav konkreetne selgitus seoses asümmeetrilise meetodi kohaldamise teise tingimusega puudutab seda, kas sümmeetrilised meetodid
võimaldavad kajastada dumpingu tegelikku ulatust. Kuid nõukogu oli, vastupidiselt kohtuotsuse Petrotub aluseks olnud olukorrale,
esitanud niisuguse selgituse seoses sümmeetriliste meetoditega.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Algmääruse artikli 2 lõike 11 sõnastusest tuleneb, et ühenduse institutsioonid võivad asümmeetrilist dumpingumarginaali arvutamise
meetodit kasutada juhul, kui on täidetud kaks tingimust. Esiteks peavad ekspordihindade struktuuris esinema olulised erinevused
seoses eri ostjate, piirkondade või ajavahemikega. Teiseks ei tohi sümmeetrilised meetodid võimaldada kajastada kasutatud
dumpingu tegelikku ulatust.
Esiteks, mis puudutab ekspordihindade struktuuris erinevuste olemasoluga seonduvat tingimust, siis tuleb uurida, kas nõukogu
tuvastas niisuguse erinevuste olemasolu algmäärust rikkudes, nagu hagejad sisuliselt väidavad.
Seda esimest tingimust puudutav vaidlustatud määruse põhjendus on toodud selle määruse põhjenduses 30 järgmises sõnastuses:
„Esimese nõude osas leiti, et ekspordihinnad olid uurimisperioodi teisel poolel oluliselt madalamad kui esimesel poolel ning
ükski asjaomane eksportiv tootja ei vaidlustanud seda järeldust. Nad vaidlustasid küll selle, kas hinnaerinevuse puhul oli
tegemist suundumusega, mis oli väidetavalt tingitud maailmaturuhindade, sh sealsete normaalväärtuste langusest. Leiti, et
ekspordihindade languse puhul oli tegemist suundumusega kahel põhjusel: esiteks seetõttu, et langus jätkus kogu uurimisperioodi
teise poole jooksul ja teiseks seepärast, et hinnalangus oli väga suur, ulatudes mõnel juhul kuni 50%ni. Väidet, et ekspordihindade
erinevused olid tingitud maailmaturuhindade ja sealsete normaalväärtuste suundumustest, ei peetud oluliseks, kuna ühendusse
suunduva ekspordi hindu on vaja asjakohaselt analüüsida. Märgiti ka seda, et algmääruse artikli 2 lõike 11 kohaselt peab esitama
ekspordihinnastruktuuri, mitte seda selgitama.”
Mis puudutab hagejate põhiargumenti, mis põhineb sellel, et nõukogu järeldas erinevuste olemasolu ekspordihindade struktuuris
vastavalt ajavahemikele ebaseaduslikult, jättes tõendamata nende tahte olemasolu dumpingu kasutamist varjata, siis see argument
tuleb tagasi lükata.
Esimese Astme Kohus märgib kõigepealt, et eespool punktis 35 toodud hagejate viide kohtujurist Jacobsi ettepaneku punktile 32
kohtuotsusele Petrotub ei ole õigustatud. See punkt kajastab vaid äriühingu Petrotub argumente. Pealegi ei soovita kohtujurist
oma hinnangus, ettepaneku punktides 58 jj, et erinevuste olemasolu tõendamiseks ekspordihindade struktuuris vastavalt ostjatele,
piirkondadele ja ajavahemikele algmääruse artikli 2 lõike 11 mõttes oleks nõutav tõend eksportija tahte kohta dumpingut varjata.
Seejärel leiab Esimese Astme Kohus, et asümmeetrilise meetodi eesmärk on selgitada välja kasutatud dumpingu tegelik ulatus
juhul, kui on tuvastatud erinevused ekspordihindade struktuuris, sõltumata nende põhjustest, ja kui kaks ülejäänud meetodit
dumpingu tegeliku ulatuse väljaselgitamist ei võimalda. Küsimus erinevuste olemasolust ekspordihindade struktuuris vastavalt
ostjatele, piirkondadele ja ajavahemikele on puhtalt objektiivne küsimus ja seega ei ole oluline, kas sellise olukorra loomisel
oli petmistahe või mitte. Tahtluse kohta tõendi nõudmine takistaks asümmeetrilise meetodi kasutamist juhtudel, kus see meetod
oleks samas ainus, mis võimaldaks kindlaks teha kasutatud dumpingu tegeliku ulatuse, ja seega takistaks selle tõendi nõudmine
algmääruse artikli 2 lõikes 11 sätestamata tingimuse seadmisega selle normi õiget toimimist.
Need järeldused ei mõjuta tõsiasja, et dumping võib olla tahtlik tegevus, millega võib kaasneda püüd varjata, ja seega, et
tuvastatud erinevused ekspordihindade struktuuris võivad tuleneda eksportijate teatud tegevusest. Sellest hoolimata ei viita
miski sellele, et asümmeetriline meetod oli ette nähtud vaid võitluseks tahtliku dumpinguvarjamise juhtumitega, pigem vastupidi.
Nagu nõukogu märgib, ei sõltu asümmeetrilise meetodi kasutamine sellest, kas institutsioonid on tuvastanud tahte dumpingut
varjata, vaid üksnes sellest, kas on tuvastatud, et sümmeetriliste meetodite kasutamine võib tehniliselt „varjata” või koguni
„maskeerida” (Euroopa Kohtu 7. mai 1987. aasta otsus kohtuasjas 240/84: NTN Toyo Bearing jt
vs.
nõukogu, EKL 1987, lk 1809, punkt 23, ja 7. mai 1987. aasta otsus kohtuasjas 258/84: Nippon Seiko
vs.
nõukogu, EKL 1987, lk 1923, punkt 25) dumpingu tegelikku ulatust, st ei võimalda seda õigesti hinnata.
Pealegi on Euroopa Kohtul olnud võimalus seda kinnitada ühes kohtuasjas, kus eksportija heitis nõukogule ette asümmeetrilise
meetodi kohaldamist, tõendamata tema petmistahte olemasolu. Euroopa Kohus vastas, et „[a]rgumendiga, millega väidetakse, et
[asümmeetrilise] meetodi kohaldamine on õigustatud vaid juhul, kui eksportija on süüdi mõistetud tegudes, mille eesmärk oli
dumpingut varjata, ei saa nõustuda”, kuna „kuigi see meetod on adekvaatne niisuguste tegude käsitlemisel, ei ole selle kasutamist
sugugi piiratud vaid juhtudega, mil institutsioonid niisuguse käitumise on tuvastanud” (Euroopa Kohtu 10. märtsi 1992. aasta
otsus kohtuasjas C‑178/87: Minolta Camera
vs.
nõukogu, EKL 1992, lk I‑1577, punkt 42; vt selle kohta ka kohtujurist Mischo ettepanek eespool viidatud kohtuotsusele Minolta
Camera
vs.
nõukogu, EKL 1992, lk I‑1603, punktid 53–55).
Eeltoodust tuleneb, et asümmeetrilise meetodi kohaldamise esimene tingimus – erinevuste olemasolu ekspordihindade struktuuris
vastavalt ostjatele, piirkondadele ja ajavahemikele – ei sõltu mingil moel tõendamisest, et eksportijatel oli tahe dumpingut
varjata.
Seda järeldust toetab ka asjaolu, et tahtluse mõistet dumpinguvastastes õigusnormides tavaliselt ei kasutata. Algmääruses
ei ole kusagil nõuet, et institutsioonid tõendaksid dumpingu või sellest tingitud kahju olemasolu tõendamiseks ka tahtluse
olemasolu.
Sellega seoses ja üldisemalt tuleb meelde tuletada, et dumpingu tuvastamine, mis on esimene etapp analüüsimisel, kas tuleb
määrata dumpinguvastane tollimaks, põhineb puhtalt objektiivsel võrdlusel normaalväärtuse ja ekspordihindade vahel. See algmääruse
artikli 2 normide kohaselt läbi viidav võrdlus põhineb asjaomase ettevõtja raamatupidamis- ja majandusandmete analüüsil ega
hõlma üldse siseriiklike hindade ja ekspordihindade taseme põhjuste uurimist. Nagu nõukogu märgib, ei oma dumpingu arvutamisel
tähtsust need põhjused, miks ettevõtja võis olla sunnitud müüma oma siseriiklikul turul tootmiskuludest või ühendusse normaalväärtusest
madalamate hindadega. Seega ei saa ettevõtjad väita, nagu hagejad seda sisuliselt teevad, et mitte arvestusliku normaalväärtusega,
vaid siseriiklikul turul tegelikult kasutatud hindadega tuleb arvestada põhjusel, et konkurentide poolt hindadele avaldatud
surve tõttu oli see eksportija kohustatud müüma oma siseriiklikul turul tootmiskuludest madalamate hindadega. Dumpingu olemasolu
ei saa vaidlustada ka sel alusel, et ühenduse hinnatase kohustas eksportijat eksportima alla normaalväärtuse (vt sellega seoses
analoogiline Esimese Astme Kohtu 18. detsembri 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑159/94 ja T‑160/94: Ajinomoto ja
The NutraSweet Company
vs.
nõukogu, EKL 1997, lk II‑2461, punktid 126–129).
Järelikult oli nõukogul õigus, kui ta vaidlustatud määruse põhjenduses 30 pärast märkimist, et hagejad ei vaidlusta, et ekspordihinnad
olid uurimisperioodi teisel poolel oluliselt madalamad kui esimesel poolel, järeldas, et on olemas erinevused ekspordihindade
struktuuris vastavalt ajavahemikele algmääruse artikli 2 lõike 11 tähenduses, ja lükkas tagasi hagejate sellekohased vastuväited,
mis põhinesid sisuliselt sellel, et langus oli tingitud maailmaturuhindade langusest ja mitte nende tahtest.
Samadel põhjustel ei ole hagejatel õigus, kui nad väidavad, et vaidlustatud määruses toodud selgitused on ebapiisavad, kuna
nõukogu ei võtnud adekvaatselt arvesse maailmaturuhindade arengut.
Mis puudutab hagejate argumente seoses väidetava märkimisväärse arvu dumpinguga eksporditehingutega uurimisperioodi esimesel
poolel ja CD­R­de hindade arengu tsüklilise laadiga, siis need tuleb tagasi lükata. Esimene nendest argumentidest, mis on
esitatud alles repliigis ja pealegi põhjendamata, ei sea sugugi kahtluse alla vaidlustatud määruse põhjenduses 30 toodud nõukogu
järeldust, mida ei vaidlustatud ja mille kohaselt ühendusse ekspordi hinnad langesid uurimisperioodi teisel poolel ning millega
nõukogu põhjendas oma järeldust erinevuste olemasolust ekspordihindade struktuuris vastavalt ajavahemikele. Teine, kohtuistungil
esitatud argument on samuti põhjendamata ja igal juhul vastuolus sellega, et ekspordihinnad ei muutunud uurimisperioodil tsükliliselt,
vaid lihtsalt langesid selle perioodi jooksul.
Esimese Astme Kohus märgib lõpuks, et hagejate väited, mille kohaselt nad vaid järgisid maailmaturuhindade muutumist ega ole
seega oma ühendusse ekspordi hindade taseme eest vastutavad, on igal juhul vastuolus vaidlustatud määruse põhjenduses 64 toodud
asjaoluga, mida käesolevas hagis tõsiselt ei vaidlustata, et ületootmine oli vähemalt osaliselt hagejate endi käitumisega
põhjustatud, mis seisnes massilises tootmisvõimsuste laiendamises ebasoodsast hinnaperspektiivist hoolimata.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb tagasi lükata hagejate argument, mille kohaselt rikuti vaidlustatud määruses asümmeetrilise
meetodi kohaldamise esimest tingimust, mis seondub erinevuste olemasoluga ekspordihindade struktuuris algmääruse artikli 2
lõike 11 tähenduses.
Teiseks tuleb uurida asümmeetrilise meetodi kohaldamise teist tingimust, mis põhineb sellel, et sümmeetriliste meetoditega
ei ole võimalik dumpingu tegelikku ulatust kindlaks teha.
Esimese Astme Kohus tuletab meelde, et eespool punktis 35 viidatud kohtuotsuses Petrotub (punktid 58 ja 60) oli Euroopa Kohus
pärast seda, kui ta oli sedastanud, et algmääruse artikli 2 lõige 11 ei täpsusta sõnaselgelt institutsioonide kohustust esitada
asümmeetrilist meetodit kasutades selgitus seoses selle meetodi kohaldamise teise tingimusega, siiski otsustanud, „et nõukogu
määrus, millega kehtestatakse lõplikud dumpinguvastased tollimaksud, kasutades dumpingumarginaali arvutamisel asümmeetrilist
meetodit, [pidi EÜ artiklis 253] nõutud põhjendusena sisaldama eelkõige 1994. aasta dumpinguvastase koodeksi artiklis 2.4.2
ette nähtud konkreetset selgitust”.
Sellega seoses esitas nõukogu vaidlustatud määruse põhjendustes 29 ja 31 järgmise põhjenduse.
Esiteks, seoses teise sümmeetrilise meetodiga märgib nõukogu, „et nimetatud metoodikat ei kasutata[tud] ühenduses seetõttu,
et [tehingupõhiseks] võrdluseks vajalike üksiktehingute valimist peet[i] liiga ebapraktiliseks ja suvaliseks, vähemalt näiteks
käesoleval juhul, kui o[li] tegemist tuhandete ekspordi- ja omamaiste tehingutega”. Nõukogu järeldas, et „[teine sümmeetriline
meetod] ei ole asjakohane alternatiivne võrdlusmeetod” (vaidlustatud määruse põhjendus 29).
Teiseks, seoses esimese sümmeetrilise meetodiga märgib nõukogu, „et [asümmeetrilise] metoodika kohaldamisel saadi oluliselt
suurem dumpingumarginaal kui siis, kui kaalutud keskmist normaalväärtust võrreldi kaalutud keskmiste ekspordihindadega, mille
puhul ei võetud arvesse ühendusse suunduva ekspordi hindade märgatavat langust uurimisperioodi teise poole jooksul”. Järelikult
jätkas nõukogu, et „kui ei oleks võrreldud kaalutud keskmist normaalväärtust kõigi üksikute eksporditehingute hindadega, oleks
uurimisperioodi teisel poolel toimunud märgatavalt suurem või sihtotstarbelisem dumping jäänud märkamata, kui oleks võrreldud
kaalutud keskmist normaalväärtust ja kaalutud keskmisi ekspordihindu”. Samuti lisas nõukogu, et „oli asjakohane, et kaalutud
keskmise normaalväärtuse ja kõigi üksikute eksporditehingute hindade võrdlemisel põhinevates dumpinguarvutustes kajastus asjaolu,
et uurimisperioodi teisel poolel olid ekspordihinnad madalamad kui tootmiskulud ja seega ilmnes dumpingu turuvallutuslik olemus”
(vaidlustatud määruse põhjendus 31).
Olles meelde tuletanud need asümmeetrilise meetodi kohaldamise teise tingimusega seonduvad põhjused, märgib Esimese Astme
Kohus sarnaselt nõukoguga, et hagiavalduse esimene väide viitab sellele tingimusele vaid lühidalt ja osaliselt ning pealegi
üksnes seoses ajutises määruses toodud põhjendusega.
Nii seavad hagejad hagiavalduse punkti 25 alapunktis ii kahtluse alla komisjoni hinnangu ajutises määruses, mille kohaselt
esimene sümmeetriline meetod ei võimaldanud kajastada dumpingu tegelikku ulatust. Selles kontekstis ei viita hagejad mingil
moel teisele sümmeetrilisele meetodile.
Esimese tühistamisväite käsitluse järgnevas osas, hagiavalduse punktides 29–30, milles vaidlustatakse nõukogu lõplikud meetmed,
hagejad asümmeetrilise meetodi kohaldamise teist tingimust ei puuduta, vaatamata sellele, et vaidlustatud määruse põhjendustes 29
ja 31 toodud põhjendus, mis kutsus esile hagejate kriitika ajutise määruse staadiumis, on uus (vt vaidlustatud määruse põhjendus 29)
ja üksikasjalikum (vt sama määruse põhjendus 31) kui ajutise määruse põhjenduses 29 toodud põhjendus. Hagejad keskenduvad
vaidlustuses vaid asümmeetrilise meetodi kohaldamise esimesele tingimusele, mis seondub erinevuste olemasoluga ekspordihindade
struktuuris vastavalt ostjatele, piirkondadele ja ajavahemikele.
Teisisõnu, kui allpool punktides 76 jj toodud vastuväidetest ei tulene teisiti, siis hagejate poolt hagiavalduses esitatud
esimene väide ei sea sisuliselt kahtluse alla vaidlustatud määruse põhjenduse seaduspärasust seoses asümmeetrilise meetodi
kohaldamise teise tingimusega. Peale selle märgib Esimese Astme Kohus, et sellist kahtluse alla seadmist ei ole hagiavalduses
teist tühistamisväidet käsitlevas osas, mis puudutab nulliga võrdsustamise seaduslikkust asümmeetrilise meetodi kasutamisel.
Kohtuistungil kinnitasid hagejad sisuliselt Esimese Astme Kohtule, et nende hagiavalduses sellist kahtluse alla seadmist ei
ole.
Hagejad vaidlustavad vaidlustatud määruse põhjenduse seaduspärasuse seoses asümmeetrilise meetodi kohaldamise teise tingimusega
Esimese Astme Kohtus esimest korda alles repliigi staadiumis.
Ent niisugused väited, mis seonduvad asjaoluga, et teist asümmeetrilist meetodit on isegi tuhandete tehingute puhul lihtne
kasutada, ei põhine uutel asjaoludel, mis on esitatud Esimese Astme Kohtu menetluses ning ei kujuta endast hagiavalduses varem
esitatud väite laiendust või tihedat seost sellega. Seega kujutavad need väited endast uusi väiteid ja tuleb kodukorra artikli 48
lõike 2 kohaselt vastuvõetamatuteks tunnistada (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 21. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑231/99:
Joyson
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑2085, punktid 156–158, ja Esimese Astme Kohtu 28. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑40/01:
Design
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑5043, punkt 96).
Siiski, ja nagu eespool punktis 73 mainitud, märgib Esimese Astme Kohus, et asümmeetrilise meetodi kohaldamise teise tingimusega
seonduvaid teatud vastuväiteid seoses vaidlustatud määruse põhjenduste seaduspärasusega tuleb uurida põhjalikult.
Hagiavalduse punkti 25 alapunktis ii esitatud väide – mille kohaselt ei vii see, et asümmeetrilise meetodiga saadakse kõrgem
dumpingumarginaal kui sümmeetrilise meetodiga, järelduseni, et asümmeetriline meetod kajastab paremini dumpingu tegelikku
ulatust – ei ole vaidlustatud määruse seisukohalt täiesti tähtsusetu. Kuigi see väide esitati hagiavalduses vaid seoses ajutise
määrusega ja vaidlustatud määruse põhjenduses 31, mis puudutab asümmeetrilise meetodi kohaldamise teist tingimust, on palju
üksikasjalikum põhjendus kui ajutises määruses, siis vaatamata sellele viitas nõukogu põhjenduses 31 jätkuvalt eelkõige asümmeetrilise
meetodi ja esimese sümmeetrilise meetodi alusel arvutatud dumpingumarginaalide vahel tuvastatud erinevusele. Sellest järeldub,
et see väide, mille hagejad esitasid ajutise määruse põhjenduse kohta, kehtib ka lõpliku määruse kohta.
Lisaks tuleb vastuvõetavaks tunnistada ka teatud argumendid, mis esitati alles repliigis, kuna neid ühendab tihe seos eespool
viidatud väitega, millele nad on edasiarenduseks.
Need täiendavad argumendid seisnevad hagejate kriitikas nõukogu teatud seisukohtade suhtes, mida viimane väljendas kostja
vastuses ja mille kohaselt kaheprotsendiline erinevus dumpingumarginaalide vahel sõltuvalt sellest, kas need on arvutatud
esimese sümmeetrilise meetodi või asümmeetrilise meetodi järgi, on käsitletav olulisena, kui marginaalid on 4% ja 6%, kuid
ei ole käsitletavad olulisena, kui marginaalid on 52% ja 54%. Hagejate väitel ei ole see esimese sümmeetrilise meetodi kasutamisel
ja asümmeetrilise meetodi kasutamisel saadud tulemuste võrdlemise meetod algmäärusest tuletatav ja seda oleks institutsioonid
pidanud eelnevalt selgitama.
Kõigepealt tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ühenduse institutsioonidel kaubanduse kaitsemeetmete
valdkonnas majanduslike, poliitiliste ja õiguslike olukordade keerulisuse tõttu, mida nad uurima peavad, lai kaalutlusõigus
(Esimese Astme Kohtu 17. juuli 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑118/96: Thai Bicycle Industry
vs.
nõukogu, EKL 1998, lk II‑2991, punkt 32; 4. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑340/99: Arne Mathisen
vs.
nõukogu, EKL 2002, lk II‑2905, punkt 53; 28. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑35/01: Shanghai Teraoka Electronics
vs.
nõukogu, EKL 2004, lk I‑3663, punkt 48; vt selle kohta ka eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus NTN Toyo Bearing jt
vs.
nõukogu, punkt 19, ja 29. jaanuari 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑97/95: Sinochem
vs.
nõukogu, EKL 1998, lk II‑85, punkt 51).
Sellest tuleneb, et ühenduse kohtu kontroll institutsioonide hinnangute üle peab olema piiratud menetlusnormidest kinnipidamise,
vaidlustatud otsuse tegemise aluseks olevate asjaolude sisulise õigsuse, nende faktiliste asjaolude hindamisel ilmsete vigade
puudumise ja võimu kuritarvitamise puudumise kontrollimisega (eespool punktis 55 viidatud Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas NTN
Toyo
vs.
nõukogu, punkt 19; Euroopa Kohtu 22. oktoobri 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑16/90: Nölle, EKL 1991, lk I‑5163, punkt 12;
Esimese Astme Kohtu 28. septembri 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑164/94: Ferchimex
vs.
nõukogu, EKL 1995, lk II‑2681, punkt 67; eespool punktis 80 viidatud kohtuotsus Thai Bicycle Industry
vs.
nõukogu, punkt 33; eespool punktis 80 viidatud kohtuotsus Arne Mathisen
vs.
nõukogu, punkt 54, ja eespool punktis 80 viidatud kohtuotsus Teraoka Electronic
vs.
nõukogu, punkt 49).
Kui institutsioonid täidavad algmääruse artikli 2 lõiget 11 ja eelkõige asümmeetrilise meetodi kohaldamise teist tingimust,
mis põhineb sellel, et sümmeetriliste meetoditega ei ole võimalik dumpingu tegelikku ulatust kindlaks teha, siis peavad nad
tegema keerulisi majanduslikke hindamisi.
Peale selle, kuigi asümmeetrilise meetodi kohaldamise teine tingimus ei viita tõesti sellisele dumpingumarginaali arvutamise
meetodi kohaldamisele, mis annab kõrgema tulemuse, vaid sellisele, mis kajastab kasutatud dumpingu tegelikku ulatust, siis
asümmeetriline meetod – eeldusel, et see sisaldab tagapool punktis 97 kirjeldatud nulliga võrdsustamist – ei vii alati, kui
teatud eksporditehingud on tehtud ilma dumpinguta, suurema dumpingumarginaalini kui esimese sümmeetrilise meetodiga saadu
(vt selle kohta eespool punktis 35 viidatud kohtujurist Jacobsi ettepanek kohtuotsusele Petrotub, punktid 8–15). Nii väljendab
asümmeetrilise meetodi kohaselt saadud suurem kui esimese sümmeetrilise meetodiga saadav dumpingumarginaal kindlasti seda,
et peale dumpinguhindadega tehingute tehti ka ilma dumpinguta tehinguid. Esimese Astme Kohus leiab nendel tingimustel, et
see, et asümmeetrilise meetodiga saadakse suurem dumpingumarginaal kui esimese sümmeetrilise meetodiga, ei ole tähtsusetu
tegemaks kindlaks, kas see meetod võimaldab kajastada kasutatud dumpingu tegelikku ulatust.
Vaidlustatud määrusest selgub, nagu on selgitatud informatsiooni avalikustavas lõplikus dokumendis, et Riteki puhul erinesid
kahe meetodi kohaselt arvutatud dumpingumarginaalid poole võrra (7,16% esimese sümmeetrilise meetodi kohaselt ja 15,28% asümmeetrilise
meetodi kohaselt) ja et Prodisc Technology puhul erinesid need peaaegu 6% (21,15% esimese sümmeetrilise meetodi kohaselt ja
26,98% esimese sümmeetrilise meetodi kohaselt). Lisaks selgub vaidlustatud määruse põhjendusest 31 sisuliselt, et olulise
languse tõttu olid ekspordihinnad uurimisperioodi teisel poolel madalamad asjaomase toote tootmiskuludest ja kujutasid endast
seetõttu eriti turuvallutuslikku dumpingut.
Nendel tingimustel leiab Esimese Astme Kohus, et nõukogu ei teinud määruse põhjenduses 31 ilmset kaalutlusviga, kui ta võttis
seisukoha, et kui ta oleks kasutanud esimest sümmeetrilist meetodit, siis oleks uurimisperioodi teisel poolel toimunud märgatavalt
suurem või sihtotstarbelisem dumping jäänud märkamata, ja kui ta otsustas sellele meetodile eelistada asümmeetrilist meetodit.
Mis puudutab hagejate argumenti, mille kohaselt esimese sümmeetrilise meetodi tulemusena saadud dumpingumarginaalide ja asümmeetrilise
meetodi tulemusena saadud dumpingumarginaalide võrdlemise meetodit, mida institutsioonid kasutasid ja mida nad kostja vastuses
selgitasid, ei olnud eelnevalt kirjeldatud ega avaldatud, siis see tuleb tagasi lükata. Kui institutsioonid kasutavad neile
algmäärusega antud kaalutlusõigust, ei ole nad kohustatud üksikasjalikult ja eelnevalt selgitama, milliseid kriteeriume nad
kavatsevad igas konkreetses olukorras kasutada, isegi juhul, kui nad esitavad uusi põhimõttelisi valikuid (vt eespool punktis 80
viidatud kohtuotsus Thai Bicycle Industry
vs.
nõukogu, punkt 68 ja viidatud kohtupraktika).
Järelikult tuleb hagejate argumendid, mis käsitlevad asümmeetrilise meetodi kohaldamise teist tingimust, tagasi lükata esiteks
kui vastuvõetamatud ja teiseks kui põhjendamatud.
Eeltoodud põhjendustest tuleneb, et esimene tühistamisväide tuleb tagasi lükata.

Teine väide, mis põhineb algmääruse artiklit 2 rikkudes nulliga võrdsustamise kohaldamisel
Poolte argumendid
Oma teises tühistamisväites märgivad hagejad sisuliselt seda, et komisjon toimis vääralt, kui ta kasutas käesoleval juhul
nulliga võrdsustamist.
Nad väidavad, et selle meetme tunnistas Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) apellatsioonikogu ebaseaduslikuks oma 1. märtsi
2001. aasta aruandes (WT/DS141/AB/R) (edaspidi „„voodipesu” aruanne”), mille ta koostas juhtumis WTS/DS141 „Euroopa Ühendused
– dumpinguvastane tollimaks puuvillase voodipesu impordile Indiast” (edaspidi „„voodipesu” juhtum”).
Hagejate sõnul kehtib see ebaseaduslikuks tunnistamine mitte ainult „voodipesu” juhtumi konkreetses kontekstis (mudelitevahelise
nulliga võrdsustamise kohaldamine esimese sümmeetrilise meetodi puhul) vaid ka käesoleval juhul (nulliga võrdsustamise kohaldamine
igal üksikul võrdlemisel ja asümmeetrilise meetodi puhul). Hagejate sõnul ei võimalda 1994. aasta dumpinguvastase koodeksi
artikkel 2.4.2 ega ka algmääruse artikli 2 lõige 11 õigustada nulliga võrdsustamise kohaldamist sõltumata sellest, kas ekspordihinda
käsitletakse kõikide võrreldavate tehingute kaalutud keskmisena või iga tehingu puhul üksikult. Hagejate arvates rikub üksikute
tehingute hindade moonutamine asümmeetrilise meetodi kasutamisel „õiglase võrdlemise põhimõtet” ja seda isegi ilmsemalt kui
„voodipesu” juhtumis, milles erinevate mudelite ekspordihindu käsitleti kui selliseid, mis annavad kaalutud keskmise.
Hagejad väidavad, et nulliga võrdsustamine ei ole ainus tehnika, mis võimaldab lahendada müügi suunamise olukorda. Nad olid
soovitanud komisjonile alternatiivseid lahendusi asümmeetrilisele meetodile koos nulliga võrdsustamisega, et võtta arvesse
väidetavat müügi suunamist. Nii olid nad soovitanud kasutada esimese ja teise sümmeetrilise meetodi või asümmeetrilise meetodi
ja ühe sümmeetrilise meetodi kombineeritud kohaldamist. Nõukogu oli neid argumente siiski eiranud.
Nõukogu vastab, et „voodipesu” aruanne ei ole asjakohane, sest see viitab mudelitevahelisele nulliga võrdsustamise tehnikale,
mida institutsioonid kasutasid varem esimese sümmeetrilise meetodi puhul ja ilma eelnevalt ekspordihindade struktuuris erinevuste
olemasolu tuvastamata. See aruanne käsitleb erinevat olukorda kui käesolevas asjas, milles nulliga võrdsustamist kohaldati
asümmeetrilise meetodi puhul igas üksikus võrdluses, kui oli tegemist erinevustega ekspordihindade struktuuris.
Nõukogu lisab, et asümmeetriline meetod omab esimese sümmeetrilise meetodiga võrreldes tähendust vaid siis, kui kohaldada
nulliga võrdsustamist. Ilma selle tehnikata viiks see meetod matemaatiliselt sama tulemuseni kui esimene sümmeetriline meetod
ega võimaldaks vältida seda, et eksport, mille puhul dumpingut ei kasutatud, ei varjaks eksporti, mille puhul dumpingut kasutati.
Vastupidiselt hagejate väitele märgib nõukogu, et käesolevas asjas ei võrdsustanud ta igal üksikul ekspordihinna ja normaalväärtuse
võrdlemisel ekspordihinda normaalväärtusega, kui see hind nimetatud väärtuse ületas. Vastupidi, normaalväärtusega võrdlemine
tehti iga üksiku eksporditehingu tegelikku hinda arvestades. Vaid ekspordihindade ja normaalväärtuse võrdluse tulemusel saadud
dumpingumarginaal võrdsustati käesolevas asjas nulliga, täpsemalt selleks, et vältida, et see marginaal – juhul, kui see on
negatiivne ja vastas seega dumpingut kasutamata tehtud eksporditehingule – ei võimaldaks varjata muus osas kasutatud dumpingu
tegelikku ulatust. Nõukogu sõnul ei ole selles midagi meelevaldset ega ebaseaduslikku.
Mis puudutab hagejate ettepanekuid teiste võimalike meetodite osas, siis nõukogu tunnistab, et ta kaalus neid, kuid lükkas
need tagasi tehingute suure arvu tõttu kõnealuses asjas. Peale selle ei näe algmäärus ette võimalust kahte dumpingumarginaalide
arvutamise meetodit kombineerida.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb kirjeldada nulliga võrdsustamise tehnikat. Nulliga võrdsustamine on toiming, mille käigus negatiivne dumpingumarginaal,
mis on märk normaalväärtusest kõrgema hinnaga tehtud eksporditehingust, võrdsustatakse nulliga eesmärgiga vältida maskeerivat
mõju, mis selle negatiivse dumpingumarginaali arvessevõtmisel oleks muus osas tuvastatud positiivsele dumpingumarginaalile.
Nagu kohtujurist Jacobs märgib eespool punktis 35 viidatud ettepanekus kohtuotsusele Petrotub (punkt 16), et kuigi nulliga
võrdsustamist ei ole 1994. aasta dumpinguvastases koodeksis ega algmääruses nimetatud, kasutavad seda tavaliselt impordiriigid
ja tolliliidud, sh Euroopa Ühendus.
Mis puudutab „voodipesu” aruannet ja isegi ilma, et oleks vaja käsitleda küsimust, kas ühenduste kohus on seotud WTO­s loodud
vaidluste lahendamise organi aruandes sisalduvate soovituste ja otsustega, siis leiab Esimese Astme Kohus, et hagejate argument,
mille kohaselt selles aruandes toodud lahendus kehtib ka asümmeetrilise meetodi kasutamisel tehtud nulliga võrdsustamisele,
on väär.
Selles aruandes põhjendab WTO apellatsioonikogu mudelitevahelise nulliga võrdsustamise ebaseaduslikuks tunnistamist esimese
sümmeetrilise meetodi puhul 1994. aasta dumpinguvastase koodeksi artikli 2.4.2 selle osa alusel, mis käsitleb esimest meetodit.
Nii tuletas apellatsioonikogu „voodipesu” aruande punktis 55 meelde, et „[s]elle meetodi kohaselt on uurimist läbi viivad
võimuorganid kohustatud võrdlema kõigi võrreldavate eksporditehingute kaalutud keskmise normaalväärtust nende tehingute kaalutud
keskmiste hindadega” ja rõhutas sõnaselgelt sõna „kõigi” [siin ja edaspidi on nimetatud aruannet tsiteeritud mitteametlikus
tõlkes]. Selle sõna olemasolu tõttu leidiski apellatsioonikogu, et nulliga võrdsustamine, mis tema sõnul ei võimaldanud õigesti
arvesse võtta kõigi eksporditehingute hindu, ei olnud esimest sümmeetrilist meetodit kasutades kohaldatav.
Esimese Astme Kohus märgib seoses asümmeetrilise meetodiga, et 1994. aasta dumpinguvastase koodeksi artikkel 2.4.2 ei näe
üldse ette kaalutud keskmise normaalväärtuse võrdlemist kõigi ekspordi üksiktehingutega, vaid näeb ette, et selle normaalväärtuse
võrdlemine „üksikute eksporditehingute hindadega on lubatud”. Apellatsioonikogu koostatud põhjendus esimese sümmeetrilise
meetodi kohta ei ole seega asümmeetrilise meetodi suhtes kohaldatav. Vastupidi, see põhjendus, mille apellatsioonikogu rajas
sõnale „kõigi”, seda sõna eriti rõhutades, soovitab pigem
a contrario
, et asümmeetrilise meetodi puhul võiksid importiva riigi võimuorganid teha valiku eksporditehingutest, mida normaalväärtusega
võrrelda.
Sama soovitab ka kohtujurist Jacobs oma ettepanekus eespool punktis 35 viidatud kohtuotsusele Petrotub (punkt 11). Ka nõukogu
kinnitab seda seisukohta oma kostja vastuses, kui ta märgib sisuliselt seda, et kui võtta arvesse 1994. aasta dumpinguvastase
koodeksi artikli 2.4.2 sõnastust seoses asümmeetrilise meetodiga, siis võivad ühenduse institutsioonid selle meetodi kasutamisel
kaaluda kahte toimimisviisi: kas valida välja kaalutud keskmise normaalväärtusega võrreldavad ekspordi üksiktehingud ja seega
jätta teatud eksporditehingud (mis on tehtud ilma dumpinguta) sellest võrdlusest välja, või võtta selles võrdluses arvesse
kõik eksporditehingud, aga võrdsustada üksikud negatiivsed dumpingumarginaalid nulliga, vältimaks just seda, et need marginaalid
maskeeriksid muus osas kasutatud dumpingut. Nõukogu tõdeb, et 1994. aasta dumpinguvastase koodeksi artikli 2.4.2 ülevõtmisel
ühenduse õigusesse valisid institutsioonid lõpuks selle teise viisi, mis on eksportijate jaoks vähem karm. Ta selgitab, et
just selle soovi väljendamiseks, et mitte välja jätta teatud eksporditehinguid, näeb algmääruse artikli 2 lõike 11 teine lause
seoses asümmeetrilise meetodiga ette, et kaalutud keskmise normaalväärtust võrreldakse „kõigi […] ekspordi üksiktehingute
hindadega”.
Esimese Astme Kohus leiab, et see nõukogu selgitus on õige. 1994. aasta dumpinguvastase koodeksi ülevõtmisel ühenduse õigusesse
kasutasid ühenduse institutsioonid nulliga võrdsustamist mitte ainult asümmeetrilise meetodi puhul vaid ka esimese sümmeetrilise
meetodi puhul. Järelikult ei saanud sõna „kõigi” lisamine algmääruse artikli 2 lõike 11 teise lausesse – mis pealegi ei ole
sugugi tingitud 1994. aasta dumpinguvastase koodeksi artikli 2.4.2 teise lause sõnastusest – väljendada institutsioonide otsust
nulliga võrdsustamist asümmeetrilise meetodi puhul enam mitte kasutada. Nagu nõukogu oma märkustes selgitas ja kohtuistungil
kinnitas, sai see lisamine väljendada vaid ühenduse institutsioonide valikut asümmeetrilist meetodit kasutades tehtavas võrdluses
teatud ekspordi üksiktehinguid mitte välja jätta.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et 1994. aasta dumpinguvastase koodeksi artikli 2.4.2 sõnastus, tõlgendatuna „voodipesu”
aruande valguses, ega ka algmääruse artikli 2 lõike 11 sõnastus ei keela asümmeetrilise meetodi kasutamisel nulliga võrdsustamist.
Lisaks märgib Esimese Astme Kohus, et WTO apellatsioonikogu täpsustas „voodipesu” aruande punktides 46, 47 ja 66, et tema
uurimine ja aruanne käsitlevad küsimust, kas nulliga võrdsustamise meetod, „sellisena, nagu Euroopa Ühendused seda käesolevas
vaidluses kõne all olevas dumpinguvastases uurimises kohaldasid”, on kooskõlas 1994. aasta dumpinguvastase koodeksi artikliga 2.4.2.
See on täiendav märk sellest, et WTO apellatsioonikogu ei tahtnud laiendada oma aruannet esimesest sümmeetrilisest meetodist
kaugemale.
Mis puudutab WTO apellatsioonikogu poolt „voodipesu” aruande punkti 55 lõpus toodud märkust niisuguse võrdluse ebaõigluse
kohta, milles ei võeta arvesse kõiki võrreldavaid eksporditehinguid, siis Esimese Astme Kohus leiab, et seda märkust ei saa,
vaatamata selle näilisele üldisusele, tõlgendada nii, et sellega tunnistatakse ebaseaduslikuks nulliga võrdsustamine kõigis
olukordades.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et vastupidiselt hagejate väitele käsitles „voodipesu” aruanne vaid mudelitevahelist nulliga
võrdsustamist esimese sümmeetrilise meetodi puhul ja ei saa järeldada, et see oleks viidanud sellele tehnika kasutamisele
ka asümmeetrilise meetodi puhul.
Järelikult, kuigi mudelitevahelise nulliga võrdsustamise kasutamine esimese sümmeetrilise meetodi puhul, ja kui pealegi ei
ole erinevusi ekspordihindade struktuuris, võis olla 1994. aasta dumpinguvastase koodeksi artikliga 2.4.2 vastuolus ja ebaõiglane,
nagu WTO apellatsioonikogu tõdes, siis seevastu ei ole selle normiga ega ka algmääruse artikli 2 lõikega 11 vastuolus ega
sama määruse artikli 2 lõike 10 tähenduses ebaõiglane kasutada nulliga võrdsustamist asümmeetrilise meetodi puhul, kui kaks
selle meetodi kohaldamise tingimust on täidetud.
Sellest järeldub, et hagejatel ei ole õigus, kui nad tuginevad „voodipesu” aruandele ja viitavad oma märkustes mudelitevahelisele
nulliga võrdsustamisele esimese sümmeetrilise meetodi puhul, et kritiseerida seda, et nõukogu kohaldas vaidlustatud määruses
nulliga võrdsustamist asümmeetrilise meetodi puhul.
Igal juhul, ja nagu nõukogu oma märkustes kirjutab, on nulliga võrdsustamine matemaatiliselt vajalik, et eristada tulemuste
osas asümmeetrilist meetodit esimesest sümmeetrilisest meetodist. Ilma nulliga võrdsustamata viib asümmeetriline meetod tegelikult
alati samale tulemusele kui esimene sümmeetriline meetod (vt selle kohta eespool punktis 35 viidatud kohtujurist Jacobsi ettepanek
kohtuotsusele Petrotub, punktid 8–15).
Peale selle, vastupidiselt hagejate väitele, ei ole selline nulliga võrdsustamine asümmeetrilise meetodi puhul, nagu käesolevas
asjas kasutati, moonutanud ekspordi üksiktehingute hindu. Nõukogu võttis normaalväärtusega võrdlemisel arvesse iga eksporditehingu
tema tegeliku väärtusega. Vaid juhtudel, mil selle üksikvõrdluse tulemusena selgus negatiivne dumpingumarginaal, võrdsustati
see marginaal nulliga, vältimaks, et see ei varjaks muus osas tuvastatud dumpingut.
Mis puudutab hagejate argumenti, mille kohaselt nulliga võrdsustamine ei ole ainus tehnika müügi suunamise olukordade arvesse
võtmiseks ja mille kohaselt nad soovitasid komisjonile teisi võimalikke lahendusi, mida eirati, nimelt sümmeetriliste meetodite
kombineeritud kohaldamist või asümmeetrilise meetodi ja ühe sümmeetrilise meetodi kombineeritud kohaldamist, siis see tuleb
tagasi lükata.
Ühelt poolt viitavad hagejad selle argumendiga alternatiivile, mille nad komisjonile esitasid. Nad ei väida, et institutsioonid
tegid ilmse kaalutlusvea, kui nad otsustasid nende alternatiivide asemel kohaldada pigem asümmeetrilist meetodit.
Teiselt poolt ei vasta algmääruse artikli 2 lõikes 11 nimetatud meetodite kombineeritud kohaldamise võimalus mingil juhul
selle normiga loodud süsteemile. See artikkel näeb dumpingumarginaali arvutamiseks ette, et kohaldatakse ühte kolmest võimalikust
meetodist, millest kaks – sümmeetrilised meetodid – on tavalised meetodid ja üks – asümmeetriline meetod – on erandlik meetod.
Tingimus, mis seondub erinevuste olemasoluga ekspordihindade struktuuris vastavalt ajavahemikele, ostjatele ja piirkondadele,
on vaid asümmeetrilise meetodi kohaldamise üks tingimustest. Selle tingimuse kehtestamise eesmärk ei ole seega sugugi institutsioonidele
võimaluse andmine jaotada uurimisperiood osadeks vastavalt ajavahemikele, ostjatele ja piirkondadele, et saaks vastavalt ajavahemikele,
ostjatele ja piirkondadele kohaldada kombineeritult ühte arvutusmeetodit koos teisega. Seega ei saanud institutsioonid mingil
juhul kohaldada dumpingumarginaali arvutamise meetodeid kombineeritult.
Järelikult tuleb teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kuna mõlemad tühistamisväited on tagasi lükatud, tuleb hagi jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hagejate kahjuks, mõistetakse kohtukulud vastavalt nõukogu nõudele välja hagejatelt.
Vastavalt kodukorra artikli 87 lõike 4 esimesele lõigule kannavad menetlusse astuvad institutsioonid ise oma kohtukulud. Kuna
komisjon astus menetlusse nõukogu toetuseks, kannab ta ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (viies koda laiendatud koosseisus)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista nõukogu kohtukulud välja Ritek Corp.­lt ja Prodisc Technology Inc.­lt, kes ühtlasi kannad oma kohtukulud ise.
3.
Komisjon kannab ise oma kohtukulud.
Vilaras
Martins Ribeiro
Dehousse
Šváby

Jürimäe
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 24. oktoobril 2006 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
E. Coulon

M. Vilaras
*
Kohtumenetluse keel: inglise.