CELEX: 62006CJ0234
Apeliacinis skundas
Bendrijos prekių ženklas
Prekių ženklo "Bainbridge" registracija
Ankstesnių nacionalinių prekių ženklų, kuriuose yra tokia pati sudedamoji dalis "Bridge", savininko protestas
Protesto atmetimas
Prekių ženklų šeima
Naudojimo įrodymas
Apsauginių prekių ženklų sąvoka

Apeliaciniu skundu
Il Ponte Finanziaria SpA
(toliau – apeliantė) prašo panaikinti 2006 m. vasario 23 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Il Ponte Finanziaria prieš VRDT – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE)
(T‑194/03, Rink. p. II‑445, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jos ieškinį dėl 2003 m. kovo 17 d.
Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo,
susijusio su protesto procedūra tarp apeliantės ir
Marine Enterprise Projects – Società Unipersonale di Alberto Fiorenzi Srl
(toliau – ginčijamas sprendimas), panaikinimo.

Teisinis pagrindas
1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1) 8 straipsnio 1 dalis
numato, kad ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių ženklas neregistruojamas, „jeigu dėl savo panašumo į
ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo jam arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, panašumo ar tapatumo
yra galimybė suklaidinti visuomenę toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas“. Pagal to paties reglamento
8 straipsnio 2 dalies a punkto ii papunktį ankstesni prekių ženklai reiškia prekių ženklus, įregistruotus valstybėje narėje,
kurių įregistravimo paraiškos padavimo data yra ankstesnė už Bendrijos prekių ženklo įregistravimo paraiškos padavimo datą.
Reglamento Nr. 40/94 15 straipsnio 1 dalis numato, kad jeigu per penkerius metus nuo įregistravimo savininkas nepradėjo iš
tikrųjų naudoti Bendrijos prekių ženklo Europos Bendrijoje juo žymėdamas prekes arba paslaugas, kurioms jis buvo įregistruotas,
arba jeigu ženklas nebuvo naudojamas penkerius metus iš eilės, Bendrijos prekių ženklui taikomos šiame reglamente numatytos
sankcijos, išskyrus atvejus, kai ženklas nebuvo naudojamas dėl rimtų priežasčių. Pagal to paties straipsnio 2 dalį Bendrijos
prekių ženklo naudojimas tokia forma, kurios skiriasi elementai, jeigu jie nepakeičia išskirtinio ženklo pobūdžio, kuris buvo
ženklo įregistravimo metu, laikomas naudojimu to paties straipsnio 1 dalies prasme.
Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalis yra susijusi su protestu dėl paraiškos įregistruoti Bendrijos prekių ženklą ir
numato, jog ankstesniam Bendrijos prekių ženklo savininkui nepateikus įrodymų, kad penkerius metus iki paraiškos įregistruoti
Bendrijos prekių ženklą paskelbimo ankstesnis Bendrijos prekių ženklas Bendrijoje iš tikrųjų buvo naudojamas žymint prekes
ar paslaugas, kurioms jis įregistruotas ir kuriomis grindžiamas protestą, arba kad buvo rimtų priežasčių ženklo nenaudoti,
jeigu tą dieną ankstesnis Bendrijos prekių ženklas yra buvęs registruotas ne mažiau kaip penkerius metus, jo protestas yra
atmetamas. Pagal to paties straipsnio 3 dalį jo 2 dalies nuostatos taikomos ankstesniems nacionaliniams prekių ženklams valstybėje
narėje, kurioje ankstesnis nacionalinis prekių ženklas yra saugomas, pakeičiant naudojimu Bendrijoje.

Bylos aplinkybės
1998 m. rugsėjo 24 d.
Marine Enterprise Projects – Società Unipersonale di Alberto Fiorenzi Srl
, vėliau tapusi
F.M.G. Textiles Srl
(toliau – įstojusi į bylą šalis) pateikė VRDT paraišką įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą vaizdinį prekių ženklą BAINBRIDGE
(Nr. 940007). Prekės, kurioms buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą, priskiriamos peržiūrėtos ir pataisytos 1957 m. birželio
15 d. Nicos sutarties dėl prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 18 klasei „odos ir odos pakaitalų gaminiai,
nepatenkantys į kitas klases; gyvūnų odos; lagaminai ir kelioniniai krepšiai; skėčiai, skėčiai nuo saulės ir lazdos; botagai
ir pakinktai“ ir 25 klasei „drabužiai, avalynė, galvos apdangalai“.
1999 m. rugsėjo 7 d. apeliantė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktu, padavė protestą dėl minėtos
registracijos. Šis protestas buvo grindžiamas tuo, jog egzistuoja vienuolika ankstesnių prekių ženklų, registruotų Italijoje
18 ir (arba) 25 klasių prekėms, kuriuose yra žodinė sudedamoji dalis „bridge“. Tai yra vaizdiniai žymenys „Bridge“ (Nr. 370836),
„Bridge“ (Nr. 704338), „Old Bridge“ (Nr. 606709), „The Bridge Basket“ (Nr. 593651); žodinis žymuo THE BRIDGE (Nr. 642952);
erdviniai žymenys „The Bridge“ (Nr. 704372) ir „The Bridge“ (Nr. 633349); žodinis žymuo FOOTBRIDGE (Nr. 710102); vaizdinis
žymuo „The Bridge Wayfarer“ (Nr. 721569) ir galiausiai žodiniai žymenys OVER THE BRIDGE (Nr. 630763) bei THE BRIDGE (Nr. 642953).
2001 m. lapkričio 15 d. Sprendimu VRDT protestų skyrius atmetė minėtą protestą manydamas, kad, nepaisant atitinkamų prekių
panašumo laipsnio ir žymenų, dėl kurių kilo ginčas, panašumo laipsnio tarpusavio priklausomybės, bet kokia galimybė supainioti
Reglamento Nr. 40/94 prasme gali būti pagrįstai atmesta atsižvelgiant į nagrinėjamų prekių ženklų fonetinius ir vizualius
skirtumus. Taigi apeliantė pateikė apeliaciją dėl tokio sprendimo.
Ginčijamu sprendimu VRDT ketvirtoji apeliacinė taryba šią apeliaciją atmetė. Pirmiausia ji atsisakė vertinti penkis iš vienuolikos
ankstesnių prekių ženklų registracijų (Nr. 370836, 704338, 606709, 593651 ir 642952) remdamasi tuo, kad nenustatyta, jog atitinkami
prekių ženklai buvo naudojami. Kitus šešis ankstesnius prekių ženklus (Nr. 704372, 633349, 710102, 721569, 630763 ir 642953)
ji atsisakė pripažinti „serijos“ prekių ženklais nesant įrodymų dėl pakankamo jų skaičiaus naudojimo. Be to, ji nusprendė,
kad nėra galimybės supainioti šiuos šešis prekių ženklus ir prašomą įregistruoti Bendrijos prekių ženklą Reglamento Nr. 40/94
8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme, nes prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, neturi būtino minimalaus panašumo laipsnio,
galinčio pateisinti tarpusavio priklausomybės principo taikymą, pagal kurį mažą prekių ženklų panašumo laipsnį gali kompensuoti
didelis žymimų prekių panašumo laipsnis, ir atvirkščiai.

Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
Ieškiniu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2003 m. gegužės 30 d., apeliantė siekė panaikinti ginčijamą
sprendimą.
VRDT ir įstojusi į bylą šalis reikalavo atmesti šį ieškinį.
Kaip pirmąjį ieškinio pagrindą, kuris susijęs su Reglamento Nr. 40/94 15 straipsnio 2 dalies a punkto, Reglamento Nr. 40/94
43 straipsnio 2 ir 3 dalių bei 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Tarybos reglamentą
(EB) Nr. 40/94 (OL L 303, p. 1), 22 taisyklės pažeidimu, apeliantė nurodė, jog Apeliacinė taryba atsisakė vertinti keletą
ankstesnių jos prekių ženklų dėl to, kad šių naudojimas nebuvo nustatytas.
Pirma, skundžiamo sprendimo 27 ir 28 punktuose Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad, kalbant apie šešis ankstesnius
prekių ženklus (Nr. 704372, 633349, 710102, 721569, 630763 ir 642953), kuriais Apeliacinė taryba grindė galimybės supainioti
su prašomu įregistruoti prekių ženklu vertinimą, tik nagrinėdama argumentą, kad egzistuoja „prekių ženklų šeima“, Apeliacinė
taryba konstatavo, jog tik du iš šių prekių ženklų buvo naudojami, todėl į juos gali būti atsižvelgiama atliekant šį vertinimą.
Iš tikrųjų šiuo atžvilgiu Apeliacinė taryba aiškiai patvirtino, kad minėtų ankstesnių prekių ženklų naudojimas nėra įrodytas
pagal Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnį, nes šioje nuostatoje numatytas penkerių metų laikotarpis, skaičiuojamas nuo jų registracijos,
dar nėra pasibaigęs. Todėl ji nusprendė, kad į šiuos šešis ankstesnius prekių ženklus turi būti atsižvelgiama vertinant galimybės
supainioti su prašomu įregistruoti prekių ženklu egzistavimą. Taigi vartotojas italas rinkoje realiai buvo susidūręs tik su
dviem iš šių ankstesnių prekių ženklų, nes apeliantės nurodyta didesnė apsauga, susijusi su tariamos „prekių ženklų šeimos“
egzistavimu, šiuo atveju nebuvo įrodyta. Tuo remdamasis Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, jog apeliantės kaltinimu,
kuris susijęs su Apeliacinės tarybos veiksmais šioje byloje nagrinėjamų šešių ankstesnių prekių ženklų atžvilgiu, iš tikrųjų
siekiama užginčyti pastarosios vertinimus, atliktus iš esmės analizuojant galimybės supainioti žymenis, dėl kurių kilo ginčas,
egzistavimą, ir šis ginčijimas priskiriamas antrajam pagrindui, susijusiam su minėto reglamento 8 straipsnio 1 dalies b punkto
pažeidimu.
Antra, kalbant apie neatsižvelgimą į ankstesnį prekių ženklą THE BRIDGE (Nr. 642952), Pirmosios instancijos teismas skundžiamo
sprendimo 31?37 punktuose nusprendė, jog prekių ženklas naudojamas iš tikrųjų, jeigu jis objektyviai realiai, nuolat ir nekintančia
žymens konfigūracija naudojamas rinkoje. Apeliacinė taryba teisingai tvirtino, kad nagrinėjamo prekių ženklo naudojimas iš
tikrųjų nebuvo įrodytas. Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas dokumentus, kuriuos apeliantė jam pirmą kartą
pateikė, pripažino nepriimtinais.
Trečia, kalbant apie keturis kitus ankstesnius prekių ženklus (Nr. 370836, 704338, 606709 ir 593651), į kuriuos nebuvo atsižvelgta
vertinant galimybę supainioti su prašomu įregistruoti prekių ženklu, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 42?45 punktuose
nusprendė, kad, viena vertus, Apeliacinė taryba teisingai atmetė jų „apsaugines“ registracijas. Iš tikrųjų, jo nuomone, atsižvelgimas
į tokias registracijas yra nesuderinamas su Reglamente Nr. 40/94 įtvirtinta Bendrijos prekių ženklo apsaugos sistema, pagal
kurią prekių ženklo naudojimo įrodymas yra esminė sąlyga suteikti jo savininkui išimtines teises. Kita vertus, Pirmosios instancijos
teismas skundžiamo sprendimo 50 ir 51 punktuose nagrinėdamas, ar prekių ženklas „Bridge“ (Nr. 370836) apskritai gali būti
laikomas tapačiu prekių ženklui THE BRIDGE (Nr. 642952) to paties reglamento 15 straipsnio 2 dalies a punkto prasme, nusprendė,
kad šios nuostatos taikymo sąlygos šiuo atveju nėra tenkinamos. Iš tikrųjų, jo nuomone, minėta nuostata neleidžia registruoto
prekių ženklo savininkui įrodyti prekių ženklo naudojimo remiantis panašaus prekių ženklo, kuris buvo įregistruotas atskirai,
naudojimu.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusios su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu, Pirmosios instancijos
teismas skundžiamo sprendimo 75?117 punktuose pirmiausia konstatavo, jog Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodytos prekės
ir prekės, kurioms skirti šeši ankstesni nacionaliniai prekių ženklai, į kuriuos Apeliacinė taryba atsižvelgė vertindama galimybės
supainioti egzistavimą, yra tapačios, tačiau žymenys, dėl kurių kilo ginčas, panašūs tik fonetiškai, bet nepanašūs vizualiai
ir konceptualiai. Todėl jis manė, jog Apeliacinė taryba nepadarė vertinimo klaidos nusprendusi, kad vartotojas negali supainioti
prašomo įregistruoti prekių ženklo su kiekvienu iš šešių ankstesnių prekių ženklų, paimtu atskirai. Antra, dėl argumento,
kad ankstesni prekių ženklai sudaro „prekių ženklų šeimą“ arba „prekių ženklų seriją“, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo
sprendimo 128 punkte nusprendė, jog neįrodžius visų „serijai“ priskiriamų prekių ženklų ar bent jau tam tikro prekių ženklų
skaičiaus, galinčio sudaryti „šeimą“, naudojimo, Apeliacinė taryba teisingai atmetė argumentus, kuriais apeliantė nurodė galimą
„serijos prekių ženklų“ apsaugą.
Taigi Pirmosios instancijos teismas atmetė apeliantės pateiktą ieškinį dėl panaikinimo.

Šalių reikalavimai
Apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą,
–        panaikinti ginčijamą sprendimą ir
–        priteisti iš VRDT bei įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas, patirtas Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo
Teisme.
VRDT Teisingumo Teismo prašo:
–        atmesti apeliacinį skundą ir
–        priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
Įstojusi į bylą šalis Teisingumo Teismo prašo:
–        pripažinti apeliacinį skundą nepriimtinu pagal Procedūros reglamento 119 straipsnį,
–        pirmiausia atmesti apeliacinį skundą ir patvirtinti skundžiamą sprendimą bei
–        bet kuriuo atveju priteisti iš apeliantės įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas, patirtas per procesą Pirmosios instancijos
teisme ir Teisingumo Teisme.

Dėl apeliacinio skundo
Pirmiausia įstojusi į bylą šalis nurodo, kad apeliacinio skundo įžanginėje dalyje apeliantės advokatai tvirtina veikiantys
pagal autentišką specialų įgaliojimą, „kuris, kaip administracinis, dokumentas pridedamas prie Pirmosios instancijos teisme
pateikto ieškinio“. Kadangi šio dokumento nėra tarp bylos dokumentų, apeliacinis skundas turi būti laikomas nepriimtinu.
Šiuo atžvilgiu pakanka nurodyti, jog aptariamas dokumentas yra tarp bylos dokumentų toks, koks jis buvo pateiktas Pirmosios
instancijos teismui. Taigi apeliacinis skundas yra priimtinas.
Savo pirmuoju ir penktuoju apeliacinio skundo pagrindais, kuriuos reikia išnagrinėti pirmiausia, apeliantė tvirtina, jog vertindamas
galimybę supainioti prašomą įregistruoti prekių ženklą su šešiais ankstesniais apeliantės prekių ženklais (Nr. 704372, 633349,
710102, 721569, 630763 ir 642953), į kuriuos šiuo tikslu atsižvelgiama, Pirmosios instancijos teismas pažeidė Reglamento Nr. 40/94
8 straipsnio 1 dalies b punktą. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su klaidingu minėto reglamento 43 straipsnio
2 ir 3 dalių taikymu, neatsižvelgus į ankstesnį prekių ženklą THE BRIDGE (Nr. 642952). Trečiasis pagrindas susijęs su minėto
reglamento 15 straipsnio 2 dalies b punkto pažeidimu, neatsižvelgus į ankstesnį prekių ženklą „Bridge“ (Nr. 370836). Ketvirtasis
pagrindas susijęs su klaidingu minėto reglamento 43 straipsnio 2 ir 3 dalių taikymu, neatsižvelgus į ankstesnį prekių ženklą
„Bridge“ (Nr. 370836) bei ankstesnius prekių ženklus Nr. 704338, 606709 ir 593651 kaip į apsauginius prekių ženklus.

Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu vertinant
galimybę supainioti su ankstesniais prekių ženklais, paimtais atskirai
Šalių argumentai
Kaip pirmąjį pagrindą, kurį sudaro trys dalys, apeliantė nurodo, jog Pirmosios instancijos teismas klaidingai taikė Reglamento
Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą, nes prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, turi minimalų panašumo laipsnį, būtiną
įrodant galimybę supainioti.
Pirma, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 105 punkte pripažino visų prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas,
fonetinį panašumą ir „didelį“ prašomo įregistruoti prekių ženklo bei žodinių prekių ženklų THE BRIDGE (Nr. 642953) ir FOOTBRIDGE
(Nr. 710102), taip pat ankstesnių erdvinių prekių ženklų, kuriuose yra žodinis elementas „the bridge“ (Nr. 704372 ir 633349),
fonetinį panašumą. Taigi, apeliantės nuomone, iš teismo praktikos matyti, jog fonetinis panašumas nusveria galimą vizualaus
panašumo grafiniu požiūriu nebuvimą.
Antra, apeliantė mano, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai konstatavo, jog nėra galimybės supainioti dėl prašomo
įregistruoti prekių ženklo ir ankstesnių prekių ženklų vizualių ir konceptualių skirtumų. Ji nurodo, kad skundžiamo sprendimo
107?113 punktuose pateikiamas Pirmosios instancijos teismo vertinimas, lėmęs išvadą dėl konceptualaus panašumo nebuvimo, buvo
grindžiamas prielaida, kad atitinkamas paprastas vartotojas italas turi tam tikrą anglų kalbos žinių lygį, kai apeliantė,
remdamasi paskutiniu Eurobarometro (Europos Bendrijų Komisijos institucija, atsakinga už Viešosios nuomonės analizės sektorių)
tyrimu, teigia, jog tik 15–20 % Italijos visuomenės žino angliško žodžio „bridge“ reikšmę. Kadangi elementas „bridge“ yra
visuose prekių ženkluose, egzistuoja tam tikras jų vizualus panašumas.
Trečia, atsižvelgdamas į visišką prekių, kurioms skirti prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, tapatumą ir ryškų ankstesnių
prekių ženklų skiriamąjį požymį, Pirmosios instancijos teismas turėjo palyginti prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas, remdamasis
veiksnių tarpusavio priklausomybės principu grindžiamu visapusišku vertinimu, kurį atliekant dėl didelio fonetinio panašumo,
taip pat prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, konceptualių ir vizualių panašumų negalima buvo prieiti prie išvados, nepadarant
teisės klaidos, kad nėra galimybės supainioti.
VRDT nuomone, tam tikro panašumo tik fonetiniu požiūriu buvimas gali būti ignoruojamas, jeigu jis nedaro įtakos vartotojui
ir yra tik vienas iš jo visapusio vertinimo elementų.
Įstojusi į bylą šalis nurodo, kad, kalbant apie fonetinį aspektą, pažymėtina, kad apeliantė pateikia nepagrįstą naują skundžiamo
sprendimo aiškinimą. Dėl konceptualaus aspekto įstojusi į bylą šalis tvirtina, kad iš apeliantės nurodyto tyrimo negalima
daryti išvados, jog paprastas vartotojas italas nežinotų angliško žodžio „bridge“ reikšmės ir jog pasirinkdama prekių ženklą
THE BRIDGE, kurio reikšmė atitinka jos pavadinimo „Il Ponte“ skiriamąją dalį, pati apeliantė norėjo sukurti ryšį tarp šio
pavadinimo ir parduodamų prekių manydama, jog vartotojas italas šį ryšį gali suvokti. Dėl veiksnių tarpusavio priklausomybės
principo įstojusi į bylą šalis, kaip ir VRDT, nurodo, jog Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad prašomas
įregistruoti prekių ženklas ir apeliantės prekių ženklai yra skirtingi, todėl šis principas netaikytinas.
Teisingumo Teismo vertinimas
–       Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies
Reikia nurodyti, kad skundžiamo sprendimo 102?106 punktuose Pirmosios instancijos teismas konstatavo, jog lyginant prašomą
įregistruoti prekių ženklą su ankstesniu prekių ženklu, kuriame yra žodinis elementas „The Bridge Wayfarer“ (Nr. 721569),
bei ankstesniu žodiniu prekių ženklu OVER THE BRIDGE (Nr. 630763) matyti, jog jų fonetiniai panašumai yra pakankamai nedideli.
Toliau jis manė, jog fonetiniai panašumai labiau pastebimi, palyginti su ankstesniais žodiniais prekių ženklais THE BRIDGE
ir FOOTBRIDGE (Nr. 642953 ir 710102) bei ankstesniais erdviniais prekių ženklais, kuriuose yra žodinis elementas „the bridge“
(Nr. 704372 ir 633349). Tačiau Pirmosios instancijos teismas tuoj pat nurodė, kad šį panašumą susilpnina ankstesniuose prekių
ženkluose esantis artikelis „the“ ir priešdėlis „foot“, taip pat prašomame įregistruoti prekių ženkle esantis priešdėlis „bain“.
Todėl jis pripažino tik tam tikrą fonetinį prašomo įregistruoti prekių ženklo ir šių keturių ankstesnių prekių ženklų panašumą.
Taigi, priešingai nei tvirtina apeliantė, Pirmosios instancijos teismas nemanė, jog egzistuoja fonetiniai panašumai tarp visų
prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas. Dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo ir nurodytų keturių ankstesnių prekių ženklų
fonetinio panašumo reikia pažymėti, kad jeigu skundžiamo sprendimo 115 punkte Pirmosios instancijos teismas jį pripažino „dideliu“,
toks konstatavimas nelemia jokios teisės klaidos.
Iš tikrųjų, net jeigu įmanoma, kad vien dėl fonetinio panašumo gali atsirasti galimybė supainioti, reikia priminti, jog tokios
galimybės egzistavimas turi būti konstatuojamas atliekant visapusišką vertinimą, kiek tai susiję su konceptualiu, vizualiu
ir fonetiniu nagrinėjamų žymenų panašumu (žr. 2006 m. kovo 23 d. Sprendimo
Mülhens prieš VRDT
, C‑206/04 P, Rink. p. I‑2717, 21 punktą; taip pat šiuo klausimu žr. 2007 m. birželio 12 d. Sprendimo
VRDT prieš Shaker
, C‑334/05 P, Rink. p. I‑0000, 34 ir 35 punktus).
Šis visapusis vertinimas turi būti pagrįstas bendru šių prekių ženklų sukuriamu įspūdžiu, ypač atsižvelgiant į jų skiriamuosius
ir dominuojančius elementus (žr. minėto sprendimo
Mülhens prieš VRDT
19 punktą ir, kalbant apie 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos pirmąją direktyvą 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems
su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1), 1997 m. lapkričio 11 d. Sprendimo
SABEL
C‑251/95, Rink. p. I‑6191, 23 punktą ir 1999 m. birželio 22 d. Sprendimo
Lloyd Schuhfabrik Meyer
, C‑342/97, Rink. p. I‑3819, 25 punktą).
Minėtas visapusis vertinimas reiškia, kad dviejų žymenų konceptualūs ir vizualūs skirtumai gali nuslopinti jų skambėjimo panašumus,
kai bent vieno iš šių žymenų reikšmė yra tokia aiški ir apibrėžta, kad atitinkama visuomenė gali ją iš karto suvokti (žr.
2006 m. sausio 12 d. sprendimo
Ruiz-Picasso ir kt. prieš VRDT
, C‑361/04 P, Rink. p. I‑643, 20 punktą; minėto sprendimo
Mülhens prieš VRDT
35 punktą bei 2007 m. kovo 15 d. Sprendimo
T.I.M.E. ART prieš VRDT
, C‑171/06 P, Rink. p. I‑0000, 49 punktą).
Šiuo atžvilgiu, kaip savo išvados 56 punkte nurodė ir generalinė advokatė, galimo fonetinio panašumo vertinimas yra tik vienas
iš veiksnių, kurie svarbūs atliekant visapusį vertinimą. Todėl negalima daryti išvados, jog galimybė supainioti neišvengiamai
yra tada, kai nustatomas tik fonetinis dviejų žymenų panašumas (minėto sprendimo
Mülhens prieš VRDT
21 ir 22 punktai).
Šiuo atveju Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 116 ir 117 punktuose manė, jog vien fonetiniai panašumai neleidžia
daryti išvados, kad egzistuoja galimybė supainioti, nes dėl prekybos nagrinėjamomis prekėmis būdo, kai atitinkama visuomenė
pirkimo momentu jas žymintį prekių ženklą paprastai suvokia vizualiai, fonetinio panašumo reikšmė yra nedidelė.
Taigi Pirmosios instancijos teismas, atlikdamas visapusį galimybės supainioti vertinimą, išanalizavo nagrinėjamų žymenų sukuriamą
bendrą įspūdį galimų jų konceptualių, vizualių ir fonetinių panašumų atžvilgiu. Tokiomis aplinkybėmis jis galėjo nepadarydamas
teisės klaidos nuspręsti, jog nesant konceptualių ir vizualių panašumų nėra ir galimybės supainioti.
Be to, apeliantė negali reikalauti, kad Teisingumo Teismas Pirmosios instancijos teismo vertinimą pakeistų savu. Remiantis
nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, iš EB 225 straipsnio ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos
išplaukia, kad apeliacinį skundą galima paduoti tik teisės klausimais. Dėl šios priežasties tik Pirmosios instancijos teismas
yra kompetentingas nustatyti ir vertinti turinčius reikšmės bylai faktus bei įrodymus. Tokių faktų ir įrodymų vertinimas,
nebent jie buvo iškraipyti, nėra teisės klausimas, dėl kurio galima pateikti apeliacinį skundą Teisingumo Teisme (žr. 2006 m.
liepos 18 d. Sprendimo
Rossi prieš VRDT
, C‑214/05 P, Rink. p. I‑7057, 26 punktą ir 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimo
Alcon prieš VRDT
, C‑412/05 P, Rink. p. I‑0000, 71 punktą).
Skundžiamo sprendimo 115?117 punktuose Pirmosios instancijos teismo pateikti tvirtinimai yra faktinio pobūdžio vertinimas.
Pirmosios instancijos teismas atliko visapusį galimybės supainioti vertinimą, grindžiamą prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas,
sukuriamu bendru įspūdžiu, atsižvelgiant į jų skiriamuosius ir dominuojančius elementus.
Taigi apeliantės pateiktas argumentas turi būti laikomas nepriimtinu dėl to, kad juo siekiama, jog Teisingumo Teismas pats
įvertintų Pirmosios instancijos teismo jau įvertintas faktines aplinkybes.
Todėl pagrindo pirma dalis turi būti atmesta kaip iš dalies nepagrįsta ir iš dalies nepriimtina.
–       Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies
Pirmiausia reikia atmesti kaip nepriimtiną argumentą, kuriuo apeliantė, remdamasi neseniai atliktu tyrimu, iš esmės siekia
paneigti skundžiamo sprendimo 107?114 punktuose Pirmosios instancijos teismo atliktus visiškai faktinio pobūdžio vertinimus,
susijusius su žymenų, dėl kurių kilo ginčas, konceptualiais panašumais.
Iš tikrųjų, kaip buvo minėta šio sprendimo 38 punkte, nagrinėdamas apeliacinį skundą Teisingumo Teismas negali kvestionuoti
tokių vertinimų, nebent jie buvo atlikti iškraipant bylos duomenis, o tai netvirtinama šioje byloje.
Toliau kalbant apie apeliantės priekaištus Pirmosios instancijos teismui dėl skundžiamo sprendimo 92?101 punktuose jo atlikto
vizualaus panašumo vertinimo, reikia priminti, jog pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką iš EB 225 straipsnio, Teisingumo
Teismo statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 112 straipsnio 1 dalies pirmosios
pastraipos c punkto matyti, kad apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodytos skundžiamo sprendimo, kurį prašoma panaikinti,
dalys ir teisiniai argumentai, kuriais pagrįstas šis prašymas (2000 m. liepos 4 d. Sprendimo
Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją
, C‑352/98 P, Rink. p. I‑5291, 34 punktas ir 2005 m. birželio 30 d. Sprendimo
Eurocermex prieš VRDT
, C‑286/04 P, Rink. p. I‑5797, 42 punktas).
Apeliantės argumentas neatitinka šių reikalavimų. Iš tikrųjų jis neturi teisinio pagrindimo, kuriuo būtų siekiama įrodyti,
dėl ko Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą. Apeliantė pateikia tik pagrindą, kurį ji nurodė Pirmosios instancijos
teismui, plačiau jo nepaaiškindama ir neišskirdama skundžiamo sprendimo dalių, kurias ketina ginčyti.
Taigi šis argumentas yra paprasčiausias prašymas iš naujo išnagrinėti pirmojoje instancijoje pateiktą ieškinį pažeidžiant
Teisingumo Teismo statute ir šio teismo procedūros reglamente nurodytus reikalavimus.
Todėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antra dalis turi būti atmesta kaip nepriimtina.
–       Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies
Nors tiesa, kad remiantis veiksnių, į kuriuos atsižvelgiama, ypač prekių ženklų panašumo ir prekių ar paslaugų, kurioms jie
skirti, panašumo, tarpusavio priklausomybės principu mažas prekių ar paslaugų, kurioms skirti prekių ženklai, panašumo laipsnis
gali būti kompensuojamas dideliu prekių ženklų panašumo laipsniu, ir atvirkščiai (būtent žr. 1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo
Canon
, C‑39/97, Rink. p. I‑5507, 17 punktą; minėtų sprendimų
Lloyd Schuhfabrik Meyer
19 punktą bei
T.I.M.E. ART prieš VRDT
35 punktą), Teisingumo Teismas nusprendė, jog Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo tikslais galimybė
supainioti reiškia, kad prašomas registruoti prekių ženklas yra tapatus arba panašus į ankstesnį prekių ženklą ir kad paraiškoje
įregistruoti nurodytos prekės ar paslaugos yra tapačios arba panašios į tas, kurioms buvo įregistruotas ankstesnis prekių
ženklas. Šios sąlygos yra kumuliacinės (žr. 2004 m. spalio 12 d. Sprendimo
Vedial prieš VRDT
, C‑106/03 P, Rink. p. I‑9573, 51 punktą).
Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 116 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad net jeigu žymenys, dėl kurių kilo
ginčas, yra panašūs fonetiškai, šis veiksnys galiausiai yra nesvarbus, nes atitinkama visuomenė nagrinėjamas prekes žyminčius
prekių ženklus paprastai suvokia vizualiai. Be to, atlikdamas vertinimą, kuris dėl šio pagrindo antroje dalyje nurodytų priežasčių
negali būti kvestionuojamas, Pirmosios instancijos teismas taip pat nusprendė, jog konceptualūs ir vizualūs panašumai neegzistuoja.
Todėl atlikdamas galimybės supainioti vertinimą Pirmosios instancijos teismas nepadarydamas teisės klaidos galėjo nuspręsti,
jog atskirai paimti prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, neturi minimalaus panašumo laipsnio, kuris būtinas tam, kad būtų
nustatyta galimybė supainioti remiantis tik ryškiu ankstesnių prekių ženklų skiriamuoju požymiu arba šiais prekių ženklais
žymimų prekių ir prekių, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, tapatumu.
Nesant minėto minimalaus panašumo laipsnio, Pirmosios instancijos teismui neturi būti priekaištaujama dėl to, kad jis, atlikdamas
visapusį galimybės supainioti vertinimą, netaikė tarpusavio priklausomybės principo.
Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti pirmojo apeliacinio skundo pagrindo trečią dalį kaip nepagrįstą.
Iš to išplaukia, kad turi būti atmestas visas pirmasis apeliacinio skundo pagrindas.

Dėl penktojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu, vertinant
galimybę supainioti ankstesnių prekių ženklų, kaip prekių ženklų, priklausančių prekių ženklų „šeimai“ arba „serijai“, atžvilgiu
Šalių argumentai
Apeliantė tvirtina, kad vertindamas galimybę supainioti prekių ženklų „šeimos“ arba „serijos“, kurią sudaro jos ankstesni
prekių ženklai, atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas klaidingai taikė Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą.
Jos nuomone, penkerių metų laikotarpiu iki Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo galimybė supainioti turi būti vertinama
lyginant prekių ženklus tokia forma, kokia jie buvo registruoti, nereikalaujant atsižvelgti į tokį kriterijų, kaip antai realus
naudojimas. Pirma, apeliantė nurodo, kad taip yra ir tuo atveju, kai ankstesnio prekių ženklo savininko protestas grindžiamas
šio vienintelio ankstesnio prekių ženklo, kurį neprivaloma naudoti, egzistavimu. Antra, reikalavimas naudoti ankstesnius prekių
ženklus atimtų iš savininko, kuris nusprendė išleisti į rinką prekes, pažymėtas jam priklausančiais įregistruotais, bet dar
nenaudotais „serijos prekių ženklais“, „serijos prekių ženklams“ priklausančią apsaugą, trečiajam asmeniui teisėtai pateikus
panašaus prekių ženklo paraišką ir nusprendus pradėti jį realiai naudoti tuo pačiu metu.
Pirmiausia VRDT nurodo, kad Reglamente Nr. 40/94 neatsižvelgiama į sąvoką „serijos prekių ženklai“ ir kad tik teismų praktika
Italijos prekių ženklų teisės srityje pripažino faktinės situacijos, kuriai būdinga galimybė susieti serijos prekių ženklus
ir prašomą įregistruoti prekių ženklą, teisinę reikšmę. Taigi toks susiejimas gali lemti suinteresuotosios visuomenės suklaidinimą
dėl to, kad rinkoje yra keli prekių ženklai, turintys tokį patį skiriamąjį elementą ir žymintys tapačias arba panašias prekes.
Todėl būtinas minėtų prekių ženklų realus buvimas rinkoje.
Antra, atsižvelgimas į tai, kad ankstesni prekių ženklai priklauso serijai, reikalauja išplėsti minėtų prekių ženklų, vertinamų
atskirai, apsaugos taikymo sritį. Todėl turėtų būti negalimas bet koks abstraktus galimybės supainioti vertinimas, grindžiamas
tik tuo, jog egzistuoja kelios tokį patį skiriamąjį elementą turinčių prekių ženklų registracijos, jeigu minėti prekių ženklų
realiai nenaudojami.
Trečia, VRDT nurodo, kad „serijos prekių ženklų“ klausimas priskiriamas faktinių aplinkybių vertinimui, kuris susijęs su tuo,
kaip vartotojai suvokia žymenis, dėl kurių kilo ginčas. VRDT nurodo, jog tariami „serijos prekių ženklai“ nebuvo naudojami
ir kad tarpusavyje jie neturi požymių, leidžiančių laikyti juos šeima.
Įstojusi į bylą šalis pažymi, kad nors apeliantė nebuvo prašoma įrodyti ankstesnių prekių ženklų, turinčių tokį patį žodinį
elementą „bridge“, naudojimą, kad būtų išvengta atitinkamų registracijų panaikinimo, ji privalėjo tai padaryti siekdama pagrįsti
savo tvirtinimą, jog egzistuoja tariama prekių ženklų, turinčių šį žodinį elementą, „šeima“.
Teisingumo Teismo vertinimas
Remiantis Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktu, galimybės supainioti egzistavimas dėl prašomo įregistruoti
prekių ženklo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ir dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, panašumo, turi
būti vertinamas atsižvelgiant į visuomenę toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas.
Šiuo atveju skundžiamo sprendimo 78 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, jog dėl atitinkamų prekių, kurios apibūdintos
šio sprendimo 5 punkte, pobūdžio visų nagrinėjamų prekių tikslinę visuomenę, kurios atžvilgiu reikia atlikti galimybės supainioti
analizę, sudaro paprasti valstybės narės, t. y. Italijos, kurioje ankstesni prekių ženklai yra saugomi, vartotojai.
Pirmiausia reikia konstatuoti, jog pagal Reglamento Nr. 40/94 4?6 straipsnius prekių ženklas gali būti registruojamas tik
individualiai, o dėl šios registracijos atsirandanti minimali penkerių metų apsauga jam gali būti suteikiama tik individualiai
net ir tuo atveju, kai vienu metu užregistruojami keli prekių ženklai, turintys vieną ar kelis tokius pačius ir skiriamuosius
elementus.
Nors tiesa, kad protesto dėl Bendrijos prekių ženklo registracijos, grindžiamo tuo, jog egzistuoja vienas ankstesnis prekių
ženklas, kurį dar neprivaloma naudoti, atveju galimybės supainioti vertinimas atliekamas remiantis tokių dviejų prekių ženklų,
kokie jie buvo įregistruoti, palyginimu, taip nėra tuo atveju, kai protestas grindžiamas kelių prekių ženklų, kuriems būdingi
tokie patys požymiai, leidžiantys juos laikyti prekių ženklų „šeimos“ ar „serijos“ dalimi, egzistavimu.
Iš tikrųjų galimybę supainioti Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme sudaro galimybė, kad visuomenė gali
manyti, jog nagrinėjamos prekės ar paslaugos pagamintos arba suteiktos tos pačios įmonės arba ekonomiškai susijusių įmonių
(žr. minėto sprendimo
Alcon prieš VRDT
55 punktą; taip pat šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Canon
29 punktą). Kai prekių ženklai sudaro „šeimą“ ar „seriją“, galimybė supainioti atsiranda būtent dėl to, jog vartotojas gali
suklysti dėl prekių ar paslaugų, kurioms skirtas prašomas įregistruoti prekių ženklas, kilmės ir klaidingai manyti, kad jis
priklauso šiai prekių ženklų šeimai ar serijai.
Kaip savo išvados 101 punkte nurodė generalinė advokatė, negalima tikėtis, kad nenaudojant pakankamai prekių ženklų, galinčių
sudaryti šeimą arba seriją, vartotojas nustatys tai prekių ženklų šeimai arba serijai būdingą tokį patį elementą ir (arba)
kad su šia šeima ar serija jis susies kitą prekių ženklą, kuriame yra toks pats elementas. Dėl to, kad egzistuotų pavojus,
jog visuomenė gali suklysti dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo priklausomybės „šeimai“ ar „serijai“, reikia, kad šią „šeimą“
ar „seriją“ sudarantys ankstesni prekių ženklai būtų naudojami rinkoje.
Taigi priešingai nei nurodo apeliantė, Pirmosios instancijos teismas reikalavo įrodyti ne ankstesnių prekių ženklų naudojimą,
o tik pakankamo jų skaičiaus, galinčio sudaryti prekių ženklų seriją ir įrodyti jos egzistavimą vertinant galimybę supainioti,
naudojimą.
Iš to išplaukia, kad konstatavęs, jog tokio naudojimo nebuvo, Pirmosios instancijos teismas galėjo padaryti teisingą išvadą,
jog Apeliacinė taryba teisėtai atmetė argumentus, kuriais apeliantė nurodė galimą „prekių ženklų serijos“ apsaugą.
Todėl penktasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalių pažeidimu dėl to, kad
Pirmosios instancijos teismas atsisakė vertinti ankstesnį prekių ženklą THE BRIDGE (Nr. 642952)
Šalių argumentai
Apeliantės nuomone, Pirmosios instancijos teismas klaidingai taikė Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalis. Iš tikrųjų
jis neįvertino jos pateiktų dokumentų, susijusių su prekių ženklo THE BRIDGE (Nr. 642952) naudojimu 25 klasės prekėms 1995
metais, svarbos, kad būtų nustatyta, jog penkerius metus iki Bendrijos prekių ženklo paraiškos paskelbimo datos šis prekių
ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų.
Reikalaudamas prekių ženklo THE BRIDGE (Nr. 642952) tęstinio naudojimo nagrinėjamu laikotarpiu, Pirmosios instancijos teismas
papildomai nustatė sąlygą, kuri nenumatyta Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalyse.
VRDT nurodo, viena vertus, kad apeliantės pateiktų įrodymų nagrinėjimas priskiriamas Pirmosios instancijos teismo atliekamam
faktinių aplinkybių vertinimui. Kita vertus, reikalaudamas tęstinio prekių ženklo naudojimo nagrinėjamu penkerių metų laikotarpiu
pastarasis nenustatė minėtoje nuostatoje nenumatytos sąlygos. Remdamasis šiuo straipsniu, jis tik reikalavo pastovaus naudojimo.
Taigi šis pagrindas turi būti laikomas nepriimtinu ir nepagrįstu.
Įstojusi į bylą šalis nurodo, kad vien pateikto 1994?1995 metų katalogo ir nedidelio 1995 metais publikuotų reklaminių skelbimų
skaičiaus nepakanka, kad būtų nustatyta prekių ženklo naudojimo kiekybinė reikšmė. Todėl ji mano, kad šiuo atveju prekių ženklas
buvo naudojamas tik „simboliškai“, siekiant išvengti registracijos panaikinimo galimybės.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia kalbant apie kaltinimą, kad Pirmosios instancijos teismas reikalavo tęstinio prekių ženklo THE BRIDGE (Nr. 642952)
naudojimo per visą nurodytą laikotarpį, reikia nurodyti, jog, kaip matyti iš Teisingumo Teismo praktikos, prekių ženklas yra
„naudojamas iš tikrųjų“ tuomet, kai jis naudojamas pagal savo pagrindinę funkciją – užtikrinti prekių ar paslaugų, kurioms
jis registruotas, kilmės tapatybę šių prekių ar paslaugų realizavimo rinkos sukūrimo ar išsaugojimo tikslais, išskyrus simbolinį
prekių ženklo naudojimą, siekiant išsaugoti registracijos suteikiamas teises. Nustatant, ar prekių ženklas yra naudojamas
iš tikrųjų, reikia atsižvelgti į visus faktus ir aplinkybes, galinčias nustatyti jo komercinio naudojimo realumą, ypač prekių
ženklo naudojimo apimtį ir dažnumą (žr. 2006 m. gegužės 11 d. Sprendimo
Sunrider prieš VRDT
, C‑416/04 P, Rink. p. I‑4237, 70 punktą; taip pat dėl Direktyvos 89/104 10 straipsnio 1 dalies, kuri yra tapati Reglamento
Nr. 40/94 15 straipsnio 1 daliai, žr. 2003 m. kovo 11 d. Sprendimo
Ansul
, C‑40/01, Rink. p. I‑2439, 43 punktą ir 2004 m. sausio 27 d. Nutarties
La Mer Technology
, C‑259/02, Rink. p. I‑1159, 27 punktą).
Atsakymas į klausimą, ar naudojimas yra kiekybiškai pakankamas, kad išsaugotų arba sukurtų rinkos dalį prekių ženklu saugomoms
prekėms ar paslaugoms, priklauso nuo daugelio veiksnių ir vertinimo kiekvienu konkrečiu atveju. Prekių ženklo naudojimo dažnumas
ir pastovumas yra veiksniai, į kuriuos gali būti atsižvelgiama (minėto sprendimo
Sunrider prieš VRDT
71 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. minėtos nutarties
La Mer Technology
22 punktą).
Skundžiamo sprendimo 35 punkte tvirtindamas, kad įrodymai dėl 1994 metų yra labai menki, o 1996–1999 metų atžvilgiu jų visai
nėra, Pirmosios instancijos teismas visiškai nereikalavo, kad apeliantė įrodytų tęstinį prekių ženklo THE BRIDGE (Nr. 642952)
naudojimą visu nagrinėjamu laikotarpiu. Remdamasis šio sprendimo 72 ir 73 punktuose nurodyta Teisingumo Teismo praktika jis
nagrinėjo, ar šis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų visą minėtą laikotarpį. Šiuo tikslu skundžiamo sprendimo 32?36 punktuose
Pirmosios instancijos teismas įvertino, ar minėto prekių ženklo naudojimo apimtis ir dažnumas gali įrodyti, kad prekių ženklas
buvo realiai, nuolat ir nekintančia žymens konfigūracija naudojamas rinkoje.
Be to, dėl apeliantės Pirmosios instancijos teismo kaltinimo, kad jis neteisingai įvertino jos pateiktus įrodymus, reikia
konstatuoti, jog pastarasis atliko įrodymų vertinimą siekdamas nustatyti, ar, remiantis Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio
2 dalimi, skaitoma kartu su to paties straipsnio 3 dalimi, buvo įrodyta, kad prekių ženklas THE BRIDGE (Nr. 642952) naudotas
penkerių metų laikotarpį iki paraiškos įregistruoti Bendrijos prekių ženklą paskelbimo. Skundžiamo sprendimo 33?36 punktuose
jis patikrino, ar prekių ženklas THE BRIDGE (Nr. 642952) buvo iš tikrųjų naudojamas nuo 1994 m. birželio 14 d. iki 1999 m.
birželio 14 d., minėto paskelbimo dienos, remdamasis apeliantės pateiktais įrodymais dėl minėto prekių ženklo naudojimo (1994?1995
metų rudens–žiemos katalogas ir 1995 metais publikuoti reklaminiai skelbimai), ir nusprendė, jog taip šiuo atveju nebuvo.
Iš tikrųjų, kadangi Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad ant kitų pateiktų katalogų data nenurodyta, jam negali būti
priekaištaujama dėl to, kad atlikdamas vertinimą į juos neatsižvelgė. Be to, reikia nurodyti, kad išvada, kurią padarė Pirmosios
instancijos teismas atsižvelgdamas į jam pateiktus įrodymus, visiškai priklauso faktinių aplinkybių vertinimo sričiai.
Savo argumentais apeliantė siekia paneigti šį visiškai faktinio pobūdžio vertinimą. Taigi, kaip buvo nurodyta šio sprendimo
38 punkte, nagrinėdamas apeliacinį skundą Teisingumo Teismas nevykdo priežiūros šio klausimo atžvilgiu, nebent šios bylos
faktinės aplinkybės buvo iškraipytos, tačiau šioje byloje tai nebuvo nurodyta.
Taigi reikia atmesti antrąjį apeliacinio skundo pagrindą kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.

Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 15 straipsnio 2 dalies a punkto pažeidimu dėl
to, kad Pirmosios instancijos teismas atsisakė vertinti ankstesnį prekių ženklą „Bridge“ (Nr. 370836)
Šalių argumentai
Apeliantė nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai taikė Reglamento Nr. 40/94 15 straipsnio 2 dalies a punktą
dėl to, jog vertindamas galimybę supainioti neatsižvelgė į prekių ženklą „Bridge“ (Nr. 370836) ir nepatikrino, ar jis gali
būti laikomas šiek tiek pakeista prekių ženklo THE BRIDGE (Nr. 642952) versija, neatsižvelgiant į aplinkybę, ar pastarasis
prekių ženklas jau buvo įregistruotas. Iš tikrųjų, nors apeliantė pripažino, kad ji nepateikė reikalaujamų naudojimo įrodymų
prekių ženklo „Bridge“ (Nr. 370836) atžvilgiu, ji mano, kad neprivalėjo to daryti, nes pateikė įrodymų dėl prekių ženklo THE
BRIDGE (Nr. 642952) naudojimo, o prekės, kurioms skirti šie du prekių ženklai, yra visiškai tapačios. Vienintelis jų skirtumas
atsiranda dėl artikelio „the“. Šiuo atžvilgiu apeliantė mano, jog artikelio „the“ prijungimas negali pakeisti prekių ženklo
„Bridge“ (Nr. 370836) skiriamojo požymio. Be to, dėl Pirmosios instancijos teismo pateikto Reglamento Nr. 40/94 15 straipsnio
2 dalies a punkto aiškinimo gali kilti diskriminacija tarp prekių ženklo savininko, kuris registravo tik šio prekių ženklo
„bazinę“ formą, tačiau naudojo įvairias jo versijas, ir prekių ženklų savininko, kuris nusprendė registruoti visas savo prekių
ženklo versijas.
VRDT nuomone, šis pagrindas turi būti atmestas dėl to, kad jis nepriimtinas ir nepagrįstas. Pirma, nėra tenkinama pirminė
prekių ženklo THE BRIDGE (Nr. 642952), kuris yra tik šiek tiek pakeista prekių ženklo „Bridge“ (Nr. 370836) forma, realaus
naudojimo sąlyga. Antra, artikelio „the“ prijungimas yra esminis pakeitimas, keičiantis registruoto prekių ženklo skiriamąjį
požymį. Trečia, „minimalaus skirtumo“ tarp registruoto žymens ir realiai naudoto žymens sąlygos vertinimas yra fakto klausimas.
Įstojusi į bylą šalis nurodo, kad Reglamento Nr. 40/94 15 straipsnio 2 dalies a punktas šiuo atveju netaikytinas, nes jame
daroma prielaida, kad egzistuoja tam tikra forma registruotas prekių ženklas, kuris naudojamas šiek tiek kitokia forma, o
šiuo atveju taip nėra. Be to, apeliantės atveju aplinkybė, kad egzistuoja dvi atskiros registracijos įrodo, jog ji pati šiuos
prekių ženklus laikė pakankamai besiskiriančiais vienas nuo kito.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal Reglamento Nr. 40/94 15 straipsnio 1 dalį, jeigu per atitinkamą laikotarpį prekių ženklas nebuvo iš tikrųjų naudojamas,
jam taikomos šiame reglamente numatytos sankcijos, išskyrus atvejus, kai ženklas nebuvo naudojamas dėl rimtų priežasčių.
Pagal to paties straipsnio 2 dalies a punktą Bendrijos prekių ženklo naudojimas tokia forma, kurios skiriasi elementai, jeigu
jie nepakeičia išskirtinio ženklo pobūdžio, kuris buvo ženklo įregistravimo metu, taip pat laikomas naudojimu minėto 15 straipsnio
1 dalies prasme.
Šios nuostatos iš esmės yra tapačios Direktyvos 89/104 valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti
10 straipsnio 1 ir 2 dalių nuostatoms.
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė jokios teisės klaidos atmesdamas apeliantės argumentą,
jog prekių ženklo „Bridge“ (Nr. 370836) naudojimas per nurodytą laikotarpį buvo įrodytas tais dokumentais, kurie buvo pateikti
siekiant įrodyti prekių ženklo THE BRIDGE (Nr. 642952) naudojimą.
Nesant būtinybės nagrinėti, ar prekių ženklas THE BRIDGE (Nr. 642952) gali būti laikomas besiskiriančiu tik tokiais elementais,
kurie nekeičia prekių ženklo „Bridge“ (Nr. 370836) skiriamojo požymio, reikia konstatuoti, jog pirmojo iš šių prekių ženklų
naudojimas nebuvo įrodytas, todėl jis visiškai negali įrodyti antrojo prekių ženklų naudojimo.
Bet kuriuo atveju, nors šio sprendimo 81 ir 82 punktuose nurodytos nuostatos leidžia registruotą prekių ženklą laikyti naudojamu,
jei pateikiama įrodymų, kad šis prekių ženklas buvo naudojamas tokia forma, kuri šiek tiek skiriasi nuo formos, kuria jis
registruotas, jos neleidžia, įrodžius jo naudojimą, apsaugos, kuria naudojasi vienas registruotas prekių ženklas, suteikti
ir kitam registruotam prekių ženklui, kurio naudojimas nebuvo įrodytas, nes pastarasis yra tik pirmojo prekių ženklo variantas.
Taigi trečiasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

Dėl ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalių pažeidimu dėl to,
kad Pirmosios instancijos teismas atsisakė vertinti ankstesnius „apsauginius“ prekių ženklus
Šalių argumentai
Apeliantės nuomone, Pirmosios instancijos teismas klaidingai taikė Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalis manydamas,
kad apsauginių prekių ženklų sąvoka yra nesuderinama su Bendrijos prekių ženklo apsaugos sistema.
Pirma, Pirmosios instancijos teismas šį argumentą, kurį VRDT jam pateikė pirmą kartą, turėjo laikyti nepriimtinu.
Iš tikrųjų Apeliacinė taryba nusprendė, jog į ankstesnius prekių ženklus Nr. 370836, 704338, 606709 ir 593651 neturi būti
atsižvelgiama vertinat galimybę supainioti vien dėl to, kad jie yra ankstesni už pagrindinį prekių ženklą, o ne dėl to, kad
„apsauginių prekių ženklų“ sąvoka nesuderinama su Bendrijos teisės aktais. Pirmosios instancijos teismas turėjo įvertinti
tik tai, ar šie prekių ženklai atitinka sąlygas, kurias naujasis Italijos intelektinės nuosavybės kodeksas nustato tam, kad
jie galėtų būti laikomi apsauginiais, kaip tai padarė Apeliacinė taryba.
Iš to matyti, kad būtų neteisinga tvirtinti, kaip tai darė Pirmosios instancijos teismas, jog naujasis Italijos intelektinės
nuosavybės kodeksas saugo nenaudojamus prekių ženklus. Iš tikrųjų, remiantis šiuo kodeksu, registracija negali būti panaikinama
dėl nenaudojimo, jeigu nenaudojamo apsauginio prekių ženklo savininkas tuo pačiu metu yra ir vieno ar kelių panašių prekių
ženklų, kurių registracija dar galioja, savininkas ir jeigu bent vienas iš tokių prekių ženklų realiai naudojamas prekėms
ar paslaugoms, kurioms skirtas šis apsauginis prekių ženklas, žymėti. Galiausiai apeliantė priduria, jog apsauginių prekių
ženklų pripažinimas nacionaliniu lygiu gali būti „rimta priežastis“ nenaudoti Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalies
prasme.
VRDT nuomone, šis pagrindas turi būti laikomas nepriimtinu dėl to, kad apsauginių prekių ženklų pripažinimas priklauso nuo
pagrindinio prekių ženklo THE BRIDGE (Nr. 642952) realaus naudojimo. Tai yra fakto klausimas, į kurį Pirmosios instancijos
teismas pateikė neigiamą atsakymą. Be to, Pirmosios instancijos teisme pateiktas argumentas, susijęs su Italijos teisės akto,
pripažįstančio apsauginių prekių ženklų sąvoką, nesuderinamumu su Bendrijos prekių ženklo apsaugos sistema, negali būti nepriimtinas
dėl teisminių ginčų tuo klausimu nebuvimo, jeigu, VRDT nuomone, juo tik papildomas per procedūrą Apeliacinėje taryboje jau
pateiktas argumentas, kad egzistuoja pareiga naudoti apsauginius prekių ženklus.
Dėl esmės VRDT primena, kad, pirma, prekių ženklo realus naudojimas yra esminė sąlyga, jog prekių ženklo savininkui būtų suteiktos
išimtinės nuosavybės teisės. Antra, VRDT mano, jog apeliantė sutapatina apsaugą, susijusią su „apsauginių prekių ženklų“ sąvoka,
su apsauga, suteikiama pagal Reglamento Nr. 40/94 15 straipsnio 2 dalies a punktą. Taigi apsauginių prekių ženklų ir nenaudojamo
pagrindinio prekių ženklo THE BRIDGE (Nr. 642952) skirtumai yra pakankamai dideli, kad būtų pakeistas pastarojo skiriamasis
požymis.
Įstojusi į bylą šalis nurodo, pirma, jog Italijos teisės aktas dėl prekių ženklų reikalauja, kad apsauginių prekių ženklų
paraiškų pateikimo data būtų tokia pati arba vėlesnė už pagrindinio prekių ženklo paraiškos pateikimo datą. Antra, apsauginio
prekių ženklo paraiška turi būti pateikta toms pačioms prekių klasėms kaip ir pagrindinio prekių ženklo paraiška, o apeliantė
apsauginiais laiko ir tuos prekių ženklus, kurie žymi kitokią klasę nei ta, kuriai skirtas jos pagrindinis prekių ženklas;
ir, trečia, apsauginiai prekių ženklai neturi būti tik šiek tiek pakeisti pagrindinių prekių ženklų variantai. Nė viena iš
šių sąlygų šiuo atveju nėra tenkinama. Bet kuriuo atveju atsižvelgimas į registracijas, vadinamas „apsauginėmis“, neatitinka
Bendrijos prekių ženklo apsaugos sistemos.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia manyti, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos nuspręsdamas dėl VRDT pateikto argumento,
jog apsauginių prekių ženklų sąvoka yra nesuderinama su Reglamentu Nr. 40/94.
Procese, susijusiame su ieškiniu dėl VRDT apeliacinės tarybos sprendimo dėl protesto įregistruoti prekių ženklą, grindžiamo
galimybe supainioti su ankstesniu prekių ženklu, VRDT bet kuriuo atveju neturi teisės Pirmosios instancijos teisme pakeisti
ginčo ribų, nustatytų paraišką įregistruoti pateikusio asmens ir protestą pateikusio asmens reikalavimuose bei tvirtinimuose
(šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Vedial prieš VRDT
26 punktą ir pagal analogiją 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo
KWS Saat prieš VRDT
, C‑447/02 P, Rink. p. I‑10107, 58 punktą).
Tačiau galima nurodyti, kad vienas iš su galimybe supainioti susijusių argumentų, kuriuos apeliantė pateikė Apeliacinėje taryboje,
yra toks, jog, remiantis prekių ženklo THE BRIDGE (Nr. 642952) naudojimu, į tam tikrus kitus prekių ženklus turi būti atsižvelgiama
kaip į apsauginius. Taigi, kadangi šiuo argumentu buvo keliamas klausimas, ar pagal Italijos teisę prekių ženklai, kurių naudojimas
nebuvo nustatytas, vis dėlto gali būti laikomi „apsauginiais prekių ženklais“, Pirmosios instancijos teisme pateiktas VRDT
argumentavimas, pagal kurį tokios galimybės Bendrijos teisė nesuteikia, nenukrypsta nuo ginčo, dėl kurio buvo kreiptasi į
Apeliacinę tarybą.
Be to, kaip savo išvados 87 punkte nurodė generalinė advokatė, kadangi Apeliacinė taryba savo sprendimą numanomai grindė klaidingu
Bendrijos teisės aiškinimu, Pirmosios instancijos teismas negali būti kaltinamas dėl to, kad pakeitė Apeliacinės tarybos atliktą
Bendrijos teisės aiškinimą teisingu.
Taigi reikia įvertinti išvadą, prie kurios skundžiamo sprendimo 47 punkte priėjo Pirmosios instancijos teismas, pagal kurią
apeliantė negali remtis tariamai apsauginiu pagal Italijos prekių ženklų įstatymą tam tikrų ankstesnių prekių ženklų, kuriuos
Apeliacinė taryba atmetė, pobūdžiu.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalis protestas dėl Bendrijos prekių ženklo
registracijos, kurį pateikė ankstesnio nacionalinio ar Bendrijos prekių ženklo savininkas, turi būti atmestas, jeigu pastarasis
pareiškėjo prašymu neįrodo, jog penkerius metus iki prašymo įregistruoti Bendrijos prekių ženklą paskelbimo jo ankstesnis
prekių ženklas buvo iš tikrųjų naudojamas Bendrijoje arba valstybėje narėje, kurioje jis saugomas prekių ar paslaugų, kurioms
įregistruotas ir kuriomis grindžiamas protestas, atžvilgiu, arba kad yra rimtų nenaudojimo priežasčių. Be to, to paties reglamento
56 straipsnio 2 dalis įtvirtina tapačią taisyklę prašymo panaikinti Bendrijos prekių ženklų registraciją arba pripažinti ją
negaliojančią atvejais.
Taigi Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos, skundžiamo sprendimo 46 punkte teigdamas, jog tam, kad išvengtų
pareigos, kuri jam tenka pagal Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalis, nacionalinės registracijos savininkas, prieštaraujantis
prašymui įregistruoti Bendrijos prekių ženklą, negali remtis nacionalinės teisės nuostata, leidžiančia pateikti paraiškas
įregistruoti kaip prekių ženklus žymenis, kurie neskirti naudoti prekyboje dėl jų visiškai apsauginės funkcijos kito žymens,
kuris naudojamas prekyboje, atžvilgiu.
Iš tikrųjų šiame straipsnyje įtvirtina sąvoka „rimtos priežastys“ iš esmės nurodo veikiau nuo prekių ženklo savininko nepriklausančias
aplinkybes, kurios sudaro kliūtis naudoti šį prekių ženklą, o ne nacionalinės teisės aktus, leidžiančius daryti taisyklės
dėl prekių ženklo registracijos negaliojimo jo nenaudojus penkerius metus išimtį, net jeigu šis nenaudojimas priklauso nuo
tokio prekių ženklo savininko valios.
Tvirtinimas, kad nacionalinės registracijos savininkas, prieštaraujantis prašymui įregistruoti Bendrijos prekių ženklą, gali
remtis ankstesniu prekių ženklu, kurio naudojimas nebuvo įrodytas dėl to, kad pagal nacionalinės teisės aktus šis prekių ženklas
yra apsauginis prekių ženklas, neatitinka Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalių.
Todėl ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad apeliacinis skundas turi būti atmestas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi VRDT ir įstojusi į bylą šalis prašė
priteisti bylinėjimosi išlaidas ir apeliantė pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš
Il Ponte Finanziaria SpA
bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.