CELEX: 61991TJ0087
Tjenestemænd
formaliteten
søgsmålsfrist
invalidepension
beregning

Faktiske omstaendigheder og relevante retsregler
1 Sagsoegeren, Michael Boessen, var tjenestemand ved Det OEkonomiske og Sociale Udvalg (herefter benaevnt "OESU") fra den 1. december 1971 til den 31. januar 1981. Siden den 1. februar 1981 har han modtaget invalidepension i henhold til sagsoegtes afgoerelse nr. 144/81 A af 20. januar 1981. I begyndelsen af februar 1981 modtog sagsoegeren afgoerelse nr. 157/81 A, som ligeledes var dateret den 20. januar 1981, og som indeholdt en specificeret beregning af hans pension.
2 I vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber er det i artikel 77, foerste afsnit, bl.a. bestemt, at "tjenestemanden, der har gjort tjeneste i ti aar, er berettiget til pension".
I andet afsnit i samme artikel bestemmes, at "den maksimale pension udgoer 70% af den sidste grundloen i den sidste loenklasse, i hvilken tjenestemanden har vaeret indplaceret i mindst et aar. Den tilkommer tjenestemanden efter 35 pensionsgivende tjenesteaar, udregnet paa grundlag af bestemmelserne i artikel 3 i bilag VIII. Hvis antallet af pensionsgivende tjenesteaar er mindre end 35, nedsaettes den ovennaevnte maksimale pension i forhold hertil".
Ifoelge fjerde afsnit af denne artikel kan "pensionen ikke vaere lavere end 4% af eksistensminimum pr. aar".
Vedtaegtens artikel 78, foerste afsnit, bestemmer foelgende: "I henhold til de i artikel 13-16 i bilag VIII fastsatte betingelser er den tjenestemand, der er ramt af vedvarende invaliditet, som anses for fuldstaendig, og medfoerer, at den paagaeldende er ude af stand til at goere tjeneste i en stilling i hans stillingsgruppe, berettiget til invalidepension."
Tredje afsnit i samme artikel bestemmer, at "naar invaliditeten har andre aarsager, svarer invalidepensionen til den alderspension, som tjenestemanden ville vaere berettiget til ved det fyldte 65. aar, hvis han var forblevet i tjenesten indtil denne alder".
Endelig kan invalidepensionen ifoelge femte afsnit "ikke vaere mindre end 120% af eksistensminimum".
3 Det fremgaar af afgoerelse nr. 157/81 A af 20. januar 1981, at sagsoegerens invaliditetsgrad blev fastsat til 70%, dvs. maksimum i henhold til vedtaegtens artikel 77, andet afsnit, hvilket skete paa basis af bestemmelserne i vedtaegtens artikel 78, tredje afsnit, og artikel 77, andet afsnit, jf. artikel 5 i bilag VIII. Paa grundlag af det sidste loentrin, som sagsoegeren havde befundet sig paa i mindst et aar, var dette pensionsbeloeb lavere end 120% af eksistensminimum, den procentsats, som ifoelge vedtaegtens artikel 78, femte afsnit, udgoer det mindste beloeb, der kan ydes i invalidepension. Derfor blev hans invalidepension sat til 120% af eksistensminimum.
4 Afgoerelsen af 20. januar 1981 om fastsaettelsen af invalidepensionen er i aarenes loeb blevet justeret flere gange, dels for at tilpasse pensionsbeloebet til loenudviklingen, dels for at kunne yde diverse tillaeg.
5 I 1991 rejste sagsoegeren over for OESU spoergsmaalet, om hans pension var blevet beregnet korrekt. Han haevdede isaer, at hans pension burde vaere beregnet efter vedtaegtens artikel 77, fjerde afsnit, i henhold til hvilken alderspensionsbeloebet ikke kan vaere lavere end 4% af eksistensminimum pr. tjenesteaar, hvilket ville give ham ret til en pension svarende til 135% af eksistensminimum.
6 Den 13. februar 1991 indsendte sagsoegeren en ansoegning til OESU, hvori han anmodede om, at beregningen af hans pension blev taget op til fornyet behandling efter ovennaevnte angivelse. Da denne ansoegning blev afvist den 27. februar 1991, indgav han den 6. maj 1991 en klage i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2. Efter at denne administrative klage var blevet afvist den 5. september 1991, anlagde sagsoegeren den 2. december 1991 naervaerende sag.
7 Retten har paa grundlag af den refererende dommers rapport besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Parterne har fremsat mundtligt indlaeg i retsmoedet den 21. januar 1993.
Parternes paastande
8 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° OESU' s afgoerelse af 5. september 1991, hvori der gives afslag paa sagsoegerens klage indgivet ved skrivelse af 6. maj 1991, annulleres.
° Sagsoegte tilpligtes i henhold til artikel 41 i vedtaegtens bilag VIII at regulere sagsoegerens pension med tilbagevirkende kraft.
° Sagsoegte tilpligtes at udbetale sagsoegeren invalidepension paa 4% af eksistensminimum pr. tjenesteaar eller i alt 33,75 x 4% = 135% af eksistensminimum.
° Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
9 I replikken har sagsoegeren naermere praeciseret, at aendringen af hans pension skal have virkning fra den 1. februar 1981, med tillaeg af renter, som fastsaettes af Retten. Han har desuden anfoert, at saafremt annullationskravet skulle blive afvist, skal soegsmaalet fortolkes saaledes, at det ogsaa omfatter en ansoegning om erstatning. Han har saaledes nedlagt paastand om, at OESU skal doemmes til at betale erstatning svarende til det beloeb, som han ville have haft ret til, hvis pensionen var blevet reguleret den 1. februar 1981, samt renter heraf, som fastsaettes af Retten.
10 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
° Principalt: afvisning.
° Subsidiaert: frifindelse.
° Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter gaeldende regler.
11 Imod sagsoegtes paastand om afvisning har sagsoegeren nedlagt paastand om, at sagen boer admitteres.
Parternes argumenter
12 Til stoette for sin principale paastand om afvisning har sagsoegte gjort gaeldende, at den akt, som sagsoegeren kunne mene indeholder et klagepunkt, jf. vedtaegtens artikel 90 og 91, ikke er den afgoerelse, der er indeholdt i skrivelse fra OESU' s generalsekretaer af 5. september 1991, men afgoerelse nr. 157/81 A, hvori de naermere regler for beregning af hans pension er fastsat, og disse er ifoelge sagsoegte aldrig blevet aendret.
13 Sagsoegte har henholdt sig til Domstolens dom af 20. maj 1987 (sag 214/85, Dandolo mod Kommissionen, Sml. s. 2163, praemis 13), hvoraf fremgaar, at "en akt udstedt af en faellesskabsinstitution kun kan traekkes tilbage ved en akt udstedt af samme institution, som enten udtrykkeligt ophaever den tidligere afgoerelse, eller som indeholder en ny afgoerelse, der traeder i stedet for den tidligere", og har fremhaevet, at hvad angaar fastlaeggelsen af metoden for beregning af sagsoegerens pension, er den foerste afgoerelse, nr. 157/81 A af 20. januar 1981, aldrig blevet justeret. I denne kontekst har sagsoegte gjort gaeldende, at i de tre afgoerelser, der senere er meddelt ham og benaevnt "Wijzigingsbesluit" (afgoerelse om aendring), er hans pensionsrettigheder kun blevet aendret, saaledes at han successivt har faaet tilkendt ret til uddannelsestillaeg for hvert af sine tre boern i henhold til artikel 3 i bilag VIII til vedtaegten.
14 Med hensyn til soegsmaalsfristen har sagsoegte henvist til Domstolens praksis i sager vedroerende beregning af tjenestemaends loen, ifoelge hvilken "den meddelelse, der indeholdes i den maanedlige loenseddel, bevirker, at fristerne begynder at loebe, saafremt den trufne afgoerelse klart fremgaar af loensedlen" (dom af 15.6.1976, sag 1/76, Wack mod Kommissionen, Sml. s. 1017, praemis 5, og af 22.9.1988, sag 159/86, Canters mod Kommissionen, sag 159/86, Sml. s. 4859, praemis 6). Derfor skal fristen for den administrative klage og for sagsanlaegget, har sagsoegte haevdet, beregnes fra meddelelsen af afgoerelse nr. 157/81 A af 20. januar 1981, hvoraf det klart fremgik, hvilke regler der var anvendt ved beregningen af sagsoegerens pension.
15 Imod sagsoegerens argumentation, ifoelge hvilken sagsoegte i afgoerelsen af 20. januar 1981 ikke skulle have taget stilling til anvendelsen af vedtaegtens artikel 77, fjerde afsnit, goer sagsoegte gaeldende, at man allerede i afgoerelse nr. 157/81 A indirekte, men dog umisforstaaeligt, havde udtalt, at denne bestemmelse ikke fandt anvendelse paa beregningen af sagsoegerens pensionsrettigheder. Sagsoegte har i denne forbindelse fremhaevet, at det i punkt 5 i afgoerelse nr. 157/81 A faktisk naevnes, at det minimale pensionsbeloeb er lig med "120% af grundloennen i loenklasse D4/1", dvs. det beloeb, der er fastsat i vedtaegtens artikel 78, femte afsnit. Ifoelge sagsoegte har man i den paagaeldende afgoerelse derfor, ganske vist indirekte, men dog helt klart, taget afstand fra at anvende vedtaegtens artikel 77, fjerde afsnit. Under henvisning til Domstolens dom af 6. oktober 1983 (forenede sager 118/82-123/82, Celant mod Kommissionen, Sml. s. 2995), har sagsoegte derefter haevdet, at det var denne afgoerelse, der indeholdt meddelelsen om den endelige beregning af sagsoegerens pensionsrettigheder, og at soegsmaalsfristen loeber fra datoen for denne meddelelse. Sagsoegte har derfor gjort gaeldende, at sagen er anlagt for sent.
16 Derfor har sagsoegte bestridt, at afgoerelse nr. 157/81 A ikke skulle vaere tilstraekkeligt begrundet, fordi det ikke var praeciseret, hvilke bestemmelser i vedtaegten der er hjemmel for afgoerelsen, men samtidig gjort gaeldende, at selv om dette skulle vaere tilfaeldet, ville denne manglende begrundelse kun kunne medfoere annullation af afgoerelsen, hvis der havde vaeret anlagt sag til efterproevelse af afgoerelsen inden for den i vedtaegten fastsatte frist. Derimod kan det ikke have indflydelse paa kvalifikationen eller raekkevidden af denne afgoerelse, om den er tilstraekkeligt begrundet eller ej.
17 Sagsoegte har henvist til Domstolens fortolkning af artikel 41 i vedtaegtens bilag VIII i dom af 10. december 1980 (sag 23/80, Grasselli mod Kommissionen, Sml. s. 3709), og haevdet, at det i det foreliggende tilfaelde er helt kunstigt, naar sagsoegeren har villet skabe en ny omstaendighed i sagen ved at anmode sagsoegte om at anvende en bestemmelse i vedtaegten, som den foerste afgoerelse om den naermere beregning af hans pension, nemlig afgoerelsen af 20. januar 1981, allerede noedvendigvis havde udelukket.
18 Ifoelge sagsoegte er den eneste omstaendighed, der kan vaere ny, og som sagsoegeren kunne anvende til stoette for sin administrative klage, en fortolkning af vedtaegtens artikel 78, tredje afsnit, som han lige saa godt kunne have gjort gaeldende dengang, da soegsmaalsfristen med hensyn til afgoerelsen af 20. januar 1981 endnu loeb. Sagsoegte har heraf sluttet, at der ikke er meddelt noget nyt, som kunne goere det muligt at anse svarene paa sagsoegerens henvendelser for at vaere nye afgoerelser truffet efter en ny vurdering af forholdene.
19 Hvad angaar den omstaendighed, at sagsoegeren var syg, da han fik meddelelse om afgoerelsen af 20. januar 1981, har sagsoegte bemaerket, at der kun er henvist til denne omstaendighed, hvad angaar det tidspunkt, da afgoerelse nr. 157/81 A blev truffet, ikke hvad angaar tidspunkterne for aendringsafgoerelse nr. 452/83 A af 24. november 1983 eller aendringsafgoerelse nr. 376/86 A af 30. oktober 1986, men sagsoegeren har heller ikke klaget over disse afgoerelser.
20 Sagsoegeren har med hensyn til sagsoegtes paastand om afvisning anfoert, at den i artikel 41 i bilag VIII til vedtaegten naevnte mulighed for til enhver tid at kunne regulere pensioner ikke giver administrationen et frit skoen, men giver den ret til at handle ex officio ° og giver tjenestemanden ret til at fremsaette krav herom. Administrationen skal saa udoeve sin kompetence i overensstemmelse med de af medlemsstaterne anerkendte principper for god forvaltning, rimelighed og retfaerdighed.
21 Sagsoegeren slutter af de domme, som sagsoegte har henvist til (Wacks-dommen og Canter-dommen, naevnt ovenfor), at Domstolen ikke er af den opfattelse, at "stiltiende" afgoerelser truffet ex officio kan vaere genstand for soegsmaal, og at ingen soegsmaalsfrist begynder at loebe, foer den paagaeldende ved en personlig meddelelse er blevet klart underrettet om, at der i henhold til den ene eller den anden bestemmelse i vedtaegten er truffet en afgoerelse ham vedroerende. Men ifoelge sagsoegeren fremgaar det paa ingen maade af afgoerelse nr. 157/81 A, at sagsoegte skulle have truffet en afgoerelse om, hvorvidt vedtaegtens artikel 77, fjerde afsnit, finder anvendelse eller ej.
22 Ifoelge sagsoegeren fremgaar det ikke af den specificerede afgoerelse nr. 157/81 A, at OESU i 1981 havde besluttet ikke at anvende vedtaegtens artikel 77, fjerde afsnit; den kendsgerning, at man ikke havde meddelt ham den stiltiende administrative beslutning om, at denne artikel ikke skulle anvendes, betoed saaledes ikke noedvendigvis, at sagsoegte havde naegtet ham tilsvarende rettigheder og kan altsaa ikke sidestilles med en beslutning, der indeholder et klagepunkt.
23 Sagsoegeren har desuden gjort gaeldende, at det fremgaar af vedtaegtens artikel 25, andet afsnit, at i det omfang afgoerelse nr. 157/81 A indeholdt en beslutning, der gik imod ham, og som foelgelig indeholdt et klagepunkt, skulle denne afgoerelse have vaeret meddelt ham ikke blot udtrykkeligt, men den skulle ogsaa have vaeret begrundet. Efter sagsoegerens mening er det kun under disse omstaendigheder, at afgoerelse nr. 157/81 A kunne betragtes som en akt, der indeholder et klagepunkt, i forhold til hvilken han burde have anlagt sag allerede i 1981. Da der i afgoerelse nr. 157/81 A imidlertid intetsteds hentydes til en anvendelse ° eller manglende anvendelse ° af artikel 77, fjerde afsnit, jf. artikel 78, tredje afsnit, kan denne afgoerelse ikke betragtes som en akt, der indeholder et klagepunkt.
24 Sagsoegeren har til sidst fremhaevet, at da han blev tilkendt invalidepensionen, dvs. i 1981, var hans helbredstilstand saadan, at han ikke var i stand til inden for en frist paa tre maaneder at beslutte sig for eventuelt at indlede en administrativ klagesag og en retssag.
Rettens bemaerkninger
25 Retten skal indledningsvis bemaerke, at foerste afsnit i artikel 41 i vedtaegtens bilag VIII bestemmer, at "pensionsydelser kan ved fejlagtig eller mangelfuld beregning uden hensyn til arten heraf til enhver tid reguleres".
26 Som det fremgaar af ovennaevnte Grasselli-dom, maa en fortolkning af denne bestemmelse med henblik paa at afgoere, under hvilke omstaendigheder tjenestemaend kan kraeve deres pension reguleret, for at vaere korrekt, tage hensyn til vedtaegtens soegsmaalsordning og de krav, der er indbygget i denne ordning.
27 Vedtaegten fastsaetter i artikel 90 og 91 de generelle bestemmelser vedroerende tjenestemaends og oevrige ansattes soegsmaalsret i forhold til forvaltningsakter, der indeholder klagepunkter, og heraf fremgaar, at hele den her opstillede soegsmaalsordning hviler paa den forudsaetning, at der kun gives adgang til soegsmaal, hvis de fastsatte frister overholdes.
28 Det foelger desuden af Grasselli-dommen, at den tjenestemand, som oensker en regulering af sin pension i tilfaelde af en fejl eller undladelse, uanset af hvilken art, uden tvivl kan benytte sig af bestemmelserne i artikel 41, stk. 1, i vedtaegtens bilag VIII ved, i form af klage eller eventuelt et soegsmaal, at kraeve en saadan regulering, men klagen eller soegsmaalet opfylder kun kravet i vedtaegtens artikel 90 og 91, saafremt retten til klage eller soegsmaal udoeves inden for de frister, som er fastsat i de naevnte artikler, og som regnes fra det tidspunkt, hvor en ny omstaendighed er indtraadt, som begrunder en regulering af tjenestemandens pension, eller fra det tidspunkt, hvor han har faaet faktisk kundskab om en saadan omstaendighed.
29 Retten skal for det foerste bemaerke, at OESU i dette tilfaelde ved afgoerelse nr. 157/81 A skriftligt har meddelt sagsoegeren sin afgoerelse angaaende den fastsatte invaliditetsgrad og det pensionsbeloeb, som han blev tillagt, og der blev gjort naermere rede for den metode, efter hvilken denne grad var blevet fastsat. Rent faktisk giver afgoerelse nr. 157/81 i del A, punkt 3, samt i del B, punkt 4 og 5, en klar redegoerelse for de bestemmelser, paa grundlag af hvilke sagsoegerens pensionsrettigheder blev beregnet, nemlig vedtaegtens artikel 78, tredje og femte afsnit, den eneste artikel, der handler om invalidepensioner.
30 Retten skal for det andet bemaerke, at beregningen af pensionssatsen foerst er blevet anfaegtet af sagsoegeren i 1991, og at denne sats ikke er blevet aendret siden OESU' s foerste afgoerelse nr. 157/81 A af 20. januar 1981.
31 Under disse omstaendigheder maa Retten konstatere, at det er den foerste afgoerelse, nr. 157/81 A af 20. januar 1981, der maa anses for at vaere den akt, der indeholder et klagepunkt, og at fristerne for administrativ klage og sagsanlaeg ved Retten er begyndt at loebe fra det tidspunkt, hvor sagsoegeren modtog meddelelse om denne afgoerelse, dvs. i februar 1981. Den omstaendighed alene, at administrationen i denne afgoerelse ikke har afslaaet at anvende en anden bestemmelse, som den ikke var blevet anmodet om at anvende, og som slet ikke havde vaeret paa tale dengang, kan ikke give mulighed for, at en ny klagefrist loeber, naar hverken det retlige grundlag eller betingelserne for beregningen af sagsoegerens pensionsrettigheder, saadan som Retten har konstateret, er blevet aendret efterfoelgende.
32 Under disse omstaendigheder kan kun en ny omstaendighed bevirke, at en ny frist begynder at loebe.
33 Retten bemaerker videre, at den nye omstaendighed, som sagsoegeren henviser til, i virkeligheden er det samme, som sagsoegeren henholdt sig til i 1991, nemlig en ny fortolkning af de ovennaevnte afsnit i artikel 77 og 78 i vedtaegten og en anmodning til OESU om ved beregningen af satsen for hans invalidepension at anvende fjerde afsnit i artikel 77 om alderspensioner, i stedet for som hidtil femte afsnit i artikel 78 om invalidepension. Dette forhold kan ikke udgoere en ny omstaendighed, for saa vidt som det udelukkende er begrundet i en anden fortolkning af en retsregel og ikke i en aendring i sagsoegerens faktiske forhold.
34 Hvad endelig angaar sagsoegerens helbred, som denne ogsaa har henvist til, og som skal have hindret ham i at anlaegge sag inden for tidsfristen, er det tilstraekkeligt at bemaerke, at sagsoegeren ikke underbygger dette punkt med bare antydningen af et bevis, saaledes at der er mulighed for at vurdere, hvorvidt det er behoerigt begrundet.
35 Det foelger af det anfoerte, at sagsoegerens annullationskrav maa afvises.
36 Hvad angaar kravet om skadeserstatning er det tilstraekkeligt at bemaerke, at der forud for dette hverken er indsendt en ansoegning eller en klage i vedtaegtens forstand, og det er foerst blevet fremsat i forbindelse med replikken, hvilket i medfoer af artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement betyder, at det skal afvises. Det boer tilfoejes, at denne bestemmelse ikke kan fortolkes saaledes, at sagsoegeren ved Faellesskabets domsmyndighed kan fremsaette nye paastande og derved aendre tvistens genstand (jf. Rettens dom af 18.9.1992, sag T-28/90, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2285).
37 Det foelger af det anfoerte under ét, at sagen boer afvises.
38 Under sagens saerlige omstaendigheder finder Retten at maatte fastslaa, ikke kun, at sagen boer afvises, men ogsaa, at den er aabenbart ugrundet.
39 Saaledes har sagsoegeren i det vaesentlige gjort gaeldende, at det foelger af ordlyd og opbygning af vedtaegtens artikel 77 og 78, at hans invalidepension ikke kan vaere lavere end de to minimumsgraenser, der er fastsat i vedtaegten, dels i artikel 77, fjerde afsnit, hvor det er bestemt, at beloebet ikke kan vaere lavere end 4% af eksistensminimum pr. tjenesteaar, dels i artikel 78, femte afsnit, hvoraf det fremgaar, at det ikke kan vaere lavere end 120% af eksistensminimum, hvorved sagsoegeren gaar ud fra, at det mindstebeloeb, der boer udbetales, skal vaere det, der er mest gunstigt for ham.
40 Den fortolkning af de to bestemmelser, som sagsoegeren har foreslaaet, kan imidlertid ikke laegges til grund. Det fremgaar klart af formuleringerne af de paagaeldende bestemmelser saavel som af deres almindelige opbygning, at det kun er artikel 78, femte afsnit, der finder anvendelse paa beregningen af invalidepensionsrettigheder, hvorimod artikel 77, fjerde afsnit, kun finder anvendelse ved beregning af alderspensionsrettigheder. Derfor, og i modsaetning til det, sagsoegeren har haevdet, har administrationen hverken vaeret i retlig vildfarelse eller begaaet en tjenstlig fejl, da den traf afgoerelse nr. 157/81 A.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
41 I henhold til artikel 87, stk. 2, i procesreglementet paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. I tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte baerer institutionerne i henhold til artikel 88 i samme reglement dog selv deres egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Hver part betaler sine egne omkostninger.