CELEX: 62003CJ0494
69/335 irányelv
Tőkeemelést terhelő közvetett adók
A tőketársaságra (leányvállalat) annak anyavállalata által a tőketársaság leányvállalata (unokavállalat) részére nyújtott vagyoni hozzájárulás után tőkeilletéket kivető nemzeti szabályozás
Tőkeilleték
A jegyzett tőke emelése
Tőketartalékba elszámolt hozzájárulás
A társasági vagyon növekedése
Az üzletrészek értéknövekedése
Tag által nyújtott juttatás
A tag által más tag részére teljesített fizetés
Leányvállalat részére történő fizetés
Valódi címzett
A tőkeilleték egyszeri kivetése (a Közösségben)
EK 52. cikk (jelenleg, módosítást követően EK 43. cikk)
Letelepedés szabadsága
Nemzeti gyakorlat, amely kizárólag abban az esetben biztosít adómentességet a tőketársaság (leányvállalat) részére, ha annak leányvállalata (unokavállalat) szintén e tagállamban rendelkezik székhellyel

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1985. június 10‑i 85/303/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 156., 23. o.; magyar nyelvű
különkiadás 9. fejezet 1. kötet 122. o.) módosított, a tőkeemelést [helyesen: tőkefelhalmozást] terhelő közvetett adókról
szóló, 1969. július 17‑i 69/335/EK tanácsi irányelv (HL L 249., 25. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet 1. kötet 11 o.),
(a továbbiakban: 69/335 irányelv) 2. és 4. cikkének, valamint az EK 52. cikk (jelenleg, a módosítást követően EK 43. cikk)
értelmezésére vonatkozik.
A kérelmet a Senior Engineering Investments BV társaság (a továbbiakban: Senior BV vagy leányvállalat) és a Staatssecretaris
van Financiën között a Senior Engineering Investments Ltd (a továbbiakban: Senior Ltd vagy anyavállalat) által a Senior BV
leányvállalatának, a Senior Engineering Trading Gesellschaft für Autozulieferteile mbH-nek (a továbbiakban: Senior GmbH vagy
unokavállalat) nyújtott, a tőketartalékba elszámolt pénzbeli hozzájárulás után kivetett tőkeilleték beszedése tárgyában folyamatban
lévő jogvita keretében terjesztették elő.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
A 69/335 irányelv első és második preambulumbekezdésének tanúbizonysága szerint az irányelv célja a tőke szabad mozgásának
előmozdítása, amely nélkülözhetetlen a közös belső piac megteremtéséhez. Ennek keretében az irányelv célul tűzi ki a tőkeemelés,
illetve ennek körében a tagok, illetve részvényesek által a tőketársaság részére teljesített vagyoni hozzájárulások területén
létező adózási akadályok megszüntetését.
Ennek érdekében a 69/335 irányelv 1–9. cikke előírja, hogy a társaságok részére teljesített tőkejuttatásra kivetett illetéket
(a továbbiakban: tőkeilleték) harmonizálni kell.
A hatodik preambulumbekezés szerint a tőkeilletéket csak egyszer lehet kivetni a Közösségben, és mértékének valamennyi tagállamban
azonosnak kell lennie.
Az irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értemében „[a] tőkeilleték alá tartozó ügyletek kizárólag azon tagállamban illetékkötelesek,
amelynek területén a tőketársaság tényleges ügyvezetési központja található az érintett ügylet időpontjában”.
A 69/335 irányelv 4. cikke felsorolja azon ügyleteket, amelyekre a tagállamoknak választás szerint tőkeilletéket vethetnek
ki vagy kell kivetniük (a továbbiakban: vagyoni hozzájárulás).
Az irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerint a tagállamok tőkeilletéket vetnek ki akkor, ha a „tőketársaság tőkéjének
emelés[ére] bármilyen jellegű vagyoni hozzájárulással” kerül sor.
E cikk (2) bekezdésének b) pontja értemében a tagállamok tőkeilletéket vethetnek ki akkor, ha a „tőketársaság vagyonnövekedése
olyan tagi [vagy részvényesi] szolgáltatás [útján történik], amely nem jár együtt a társaság tőkéjének növelésével, de amely
változást idéz elő a társasági jogokban, vagy amely megnövelheti a társasági részesedés [vagy a részvények] értékét [helyesen:
a tőketársaság vagyonnövekedése a tag (vagy a részvényes) által teljesített olyan juttatás útján történik, amely nem eredményezi
a társaság tőkéjének növekedését, viszont változást idéz elő a társasági jogokban, vagy megnövelheti a társasági részesedés
(vagy a részvények) értékét]”.
Az irányelv 7. cikkének (2) bekezdése szerint azonban: „[a] tagállamok az (1) bekezdésben említett ügyleteken kívül, [amelyek
mindig adómentesek], minden ügyletet mentesíthetnek a tőkeilleték alól […]”.

A nemzeti szabályozás
Az 1996. december 13‑i törvénnyel (
Stb
. 1996., 652. sz.) módosított 1970. december 24‑i Wet op de belastingen van rechtsverkeer (
Stb
. 1970., 611. sz.) (a jogügyletek adóztatásáról szóló törvény) 32. cikkének (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy „kapitaalbelasting”
(tőkeilleték) címén adóköteles a hollandiai székhelyű szervezetek alaptőkéjének emelése.
E törvény 34. cikkének c) és d) pontja értelmében „alaptőke-emelés” alatt olyan „tőkeemelést kell érteni, amelynek következtében
a nyereségből, illetve megszűnés vagy felszámolás esetén a maradék vagyonból történő részesedésre jogosító részvény, alapítói
üzletrész vagy ehhez hasonló eszköz kibocsátására kerül sor”, valamint a „részvényes vagy a részvény, illetve az alapítói
üzletrész vagy egyéb ehhez hasonló eszköz tulajdonosának tőkejuttatása anélkül, hogy a c) pontban említett jogokat kifejezetten
kikötnék”.
Az 1959. július 2‑i Algemene wet inzake rijksbelastingen (
Stb
. 1959., 301. sz.) (általános adókódex) 63. cikke méltányossági szabályt tartalmaz, amely alapján a pénzügyminiszter vagy
a pénzügyi államtitkár bizonyos esetekben orvosolhatja az ezen adótörvény alkalmazása által okozott aránytalan igazságtalanságokat.

A végrehajtási intézkedések
A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a Holland Királyság által az ügy tényállásának megvalósulása idején folytatott
gyakorlat szerint a valamely társaság által unokavállalata részére nyújtott pénzbeli hozzájárulás elvben mind e társaság leányvállalatánál,
mind az unokavállalatnál adóztatható ügyletnek minősült. Ha azonban mindkét társaság székhelye Hollandiában volt, a fenti
méltányossági szabály alapján kizárólag az unokavállalat volt illetékköteles.
A holland kormány azonban megjegyzi, hogy az adóhatóság a nem hollandiai székhelyű unokavállalatokat illetően szintén eltekinthet
attól, hogy tőkeilletéket vessen ki a leányvállalatra, ha az unokavállalat külföldön már illetékköteles.
A holland kormány szerint a hollandiai gyakorlat inkább úgy jellemezhető, hogy az igazságosság és a cégcsoportok kettős adóztatásának
elkerülése céljából a leányvállalatok adómentesek minden olyan esetben, amikor az unokavállalat (Hollandiában vagy külföldön)
illetékköteles, és nem csak akkor, ha az unokavállalat hollandiai székhellyel rendelkezik. Ugyanis e két esetben a méltányossági
szabályok alapján igazságtalan lenne a tőkeilletéknek a leányvállalatra történő kivetése.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A Senior BV holland jog alá tartozó korlátolt felelősségű társaság, amelynek kizárólagos tulajdonosa az angol jog alá tartozó
Senior Ltd. A Senior BV 100 %‑os részesedéssel rendelkezik a német jog alá tartozó Senior GmbH társaságban.
Az anyavállalat, a Senior Ltd 1997. december 8‑án 10 071 000 DEM (azaz 11 349 000 NLG) összegű pénzbeli hozzájárulást nyújtott
az unokavállalat, a Senior GmbH részére.
Németországban az ügyletet semmiféle adó nem terhelte, mivel a 69/335 irányelv 7. cikkének (2) bekezdése alapján e tagállam
1992. január 1‑vel eltörölte a tőkeilletéket.
A Senior BV‑t tőkeilleték címén 113 490 NLG megfizetésére kötelezték Hollandiában.
A Senior BV ennek folytán fellebbezést nyújtott be, amelyben vitatta a követelés megalapozottságát. Mivel fellebbezését, illetve
keresetét az adóhatóság, illetve a Gerechtshof te‘s Gravenhage elutasította, a Senior BV e határozat megsemmisítése céljából
felülvizsgálati kérelmet nyújtott be.
Tekintettel arra, hogy a Hoge Raadnak kétségei merültek fel a holland szabályozásnak a közösségi joggal való összeegyeztethetőségét
illetően, mivel az egyfelől tőkeilletéket vet ki a társaságra (a leányvállalatra) az anyavállalat által e társaság leányvállalata
(az unokavállalat) részére nyújtott hozzájárulás után, azonban másfelől adómentességben részesíti a társaságot (a leányvállalatot)
abban az esetben, ha leányvállalatának (az unokavállalat) székhelye Hollandiában található, e bíróság akként határozott, hogy
az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1.      A [69/335] irányelv 4. cikke (2) bekezdésének b) pontja lehetővé teszi-e, hogy tőkeilletéket vessenek ki a társaságra annak
anyavállalata által közvetlenül e társaság leányvállalata részére nyújtott, jegyzett-tőke-emelést nem eredményező pénzbeli
hozzájárulás után, és amennyiben igen, melyek az erre vonatkozó releváns körülmények? E tekintetben jelentőséggel bír‑e az
a körülmény, hogy e társaság gazdasági szempontból a közvetlenül részére nyújtott, jegyzett-tőke-emelést nem eredményező pénzbeli
hozzájárulás »valódi címzettje« legyen?
2.      Az [EK‑Szerződés] 52. és 58. cikkében (a módosítást követően, jelenleg EK 48. cikk) rögzített letelepedés szabadsága kizárja‑e,
hogy valamely tagállam adóhatósága olyan gyakorlatot folytasson, miszerint valamely társaság nem köteles tőkeilleték megfizetésére
az anyavállalata által közvetlenül a leányvállalata részére nyújtott, jegyzett-tőke-emelést nem eredményező pénzbeli hozzájárulás
után, ha ez utóbbi székhelye e tagállamban található? E tekintetben jelentősséggel bír‑e az a körülmény, hogy adott esetben
a cégcsoport szintjén magasabb összegű tőkeilleték kivetését eredményezné az, ha e társaságnak, valamint leányvállalatának
székhelye Hollandiában lenne található, mivel a jelen esetben az irányelv lehetővé teszi a tőkeilletéknek mind e társaságra,
mind annak leányvállalatára történő kivetését?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről: a tőkeilleték kivetése (a 69/335 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontja és (2) bekezdésének b) pontja)
A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy olyan körülmények között, mint amelyek
az alapügyben felmerültek, a 69/335 irányelvbe ütközik‑e az, ha a tagállam tőkeilleték címén adót vet ki a tőketársaságra
(leányvállalat) az anyavállalata által a leányvállalata (unokavállalat) részére nyújtott hozzájárulás után.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 69/335 irányelv 1‑9. cikke a társaságoknak juttatott vagyoni hozzájárulást terhelő
harmonizált tőkeilleték kivetéséről rendelkezik.
Az irányelv belső logikájának és rendszerének megfelelően a tőkeilleték azt a tőketársaságot terheli, amely az adott vagyoni
hozzájárulás címzettje. Ez általában az a társaság, amelynek részére a szóban forgó eszközök átadása, illetve a szolgáltatások
nyújtása ténylegesen megtörténik. Ezzel ellentétesen csak kivételesen fordulhat elő, hogy meg kell állapítani az adott eszközök
vagy szolgáltatások „valódi címzettjét” (lásd a tőkeemelést végrehajtó társaság által a leányvállalatai részére nyújtott pénzbeli
hozzájárulás tekintetében különösen a C‑339/99. sz. ESTAG‑ügyben 2002. október 17‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑8837. o.]
44–47. pontját).
A 69/335 irányelv hatodik preambulumbekezdéséből és 2. cikkéből az következik, hogy a vagyoni hozzájárulás csak egyszer adóztatható
a Közösségben (lásd e tekintetben különösen a C‑71/91. és C‑178/91. sz., Ponente Carni és Cispadana Costruzioni egyesített
ügyekben 1993. április 20‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑1915. o.] 19. pontját és a C‑236/97. sz. Codan‑ügyben 1998. december
17‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑8679. o.] 27. pontját).
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett tényállásból kitűnik, hogy a tőkejuttatás formájában fizetett
vagyoni hozzájárulást az unokavállalat (Senior GmbH) részére teljesítették. Ugyanakkor a tényállásból semmi sem enged arra
következtetni, hogy az alapügy körülményei között olyan kivételes helyzetről lenne szó, amelyben más társaságot, így például
a leányvállalatot (Senior BV) kellene a szóban forgó hozzájárulás „valódi címzettjének” tekintetni.
Azt kell megvizsgálni, hogy a 69/335 irányelv rendelkezései szerint a leányvállalat (Senior GmbH) köteles‑e tőkeilleték fizetésére
a szóban forgó hozzájárulás után. Amennyiben igen, más társaság ‑ jelen esetben a leányvállalat (Senior BV) ‑ nem adóztatható
ugyanezen hozzájárulás után.
A 69/335 irányelv 4. cikke meghatározza azon ügyeleteket, amelyekre a tagállamok az esettől függően tőkeilletéket vethetnek
ki, vagy kell kivetniük (lásd e tekintetben különösen a C‑280/91. sz. Viessmann‑ügyben 1993. március 18‑án hozott ítélet [EBHT 1993.,
I‑971. o.] 12. pontját és a C‑152/97. sz. Agas‑ügyben 1998. október 27‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑ 6553. o.] 19. és 20. pontját).
Mivel az alapügyben a társaság (a Senior Ltd) az unokavállalata (a Senior GmbH) részére teljesített pénzbeli hozzájárulást,
az erre vonatkozó ügyletet elvben mind a 69/335 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontja, mind a 4. cikke (2) bekezdésének
b) pontja alapján lehet értelmezni.
Az irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontja akként rendelkezik, hogy illetékköteles a tőketársaság tőkéjének bármilyen
vagyoni hozzájárulással történő emelése.
Az irányelv 4. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerint a tagállamok tőkeilletéket vethetnek ki a tőketársaságnak a tagja
(vagy részvényese) által teljesített juttatás útján történő olyan vagyonnövekedésre, amely nem eredményezi a társaság tőkékének
növekedését, viszont megnövelheti a társasági részesedés (vagy a részvények) értékét.
Amint azt a holland kormány előadja, e két rendelkezés összehasonlításából megállapítható, hogy a 69/335 irányelv 4. cikke
(1) bekezdésének c) pontja szerinti „tőkeemelés” azt jelenti, hogy vagy új társasági részesedések, illetve részvények kibocsátása,
vagy a meglévő társasági részesedések, illetve részvények névértékének növelése útján formailag a bejegyzett tőke emelésére
kerül sor (lásd e tekintetben a tőke jellegéről a 270/81. sz., Felicitas Rickmers-Linie ügyben 1982. július 15‑én hozott ítélet
[EBHT 1981., 2771. o.] 15. pontját és a 38/86. sz., Dansk Sparinvest ügyben 1988. február 2‑án hozott ítélet [EBHT 1988.,
409. o.] 13. pontját).
Ezzel szemben, ha a társasági vagyont a tagok által rendelkezésre bocsátott valamennyi eszköz, valamint ezek értéknövekedéseként
határozzuk meg (lásd e tekintetben a C‑38/88. sz. Siegen‑ügyben 1990. március 28‑án hozott ítélet [EBHT 1990., I‑1447. o.]
12. pontját), a 69/335 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti „vagyonnövekedés” fő szabályként magában foglalja
a tőketársaság nettó vagyonában bekövetkező növekedés minden formáját. Ekképpen a Bíróság e rendelkezés szerinti „vagyonnövekedésnek”
minősítette az osztalék kifizetését (lásd a C‑49/91. sz., Weber Haus ügyben 1992. október 13‑án hozott ítélet [EBHT 1991.,
I‑5207. o.] 10. pontját), kamatmentes kölcsön nyújtását (lásd különösen a C‑392/00. sz., Gesellschaft zur Beratung und Durchführung
von Entsorgungsaufgaben bei Kernkraftwerken ügyben 2002. szeptember 17‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑7397. o.] 18. pontját),
veszteség megtérülését (lásd a Siegen‑ítélet [hivatkozás fent] 13. pontját), valamint a követelés elengedését (lásd a C‑15/89. sz.
Deltakabel‑ügyben 1991. február 5‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑241. o.] 12. pontját).
Az alapügyben az unokavállalat (a Senior GmbH) tőketartalékába fizették a szóban forgó hozzájárulást. Mivel azonban a tőketartalékba
elszámolandó juttatás nem jár „tőkeemeléssel”, e hozzájárulás nem tartozik a 69/335 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c )
pontja alá.
A szóban forgó hozzájárulás azonban ezen irányelv 4. cikke (2) bekezdésének b) pontja alá tartozik.
Ugyanis először is a szóban forgó pénzbeli hozzájárulás teljesítése folytán az unokavállalatnál (a Senior GmbH-nál) „vagyonnövekedés”
következett be.
Másodsorban a hozzájárulás „megnövelhet[te] a társasági részesedés értékét”. E hozzájárulással az unokavállalat (a Senior GmbH)
üzletrészeiben
de facto
értéknövekedés következett be.
Harmadsorban a szóban forgó hozzájárulás „tag által teljesített […] juttatás” formájában jelenik meg. Igaz ugyan, hogy a hozzájárulást
nem a Senior GmbH tagja (a Senior BV), hanem ennek anyavállalata, vagyis a tag tagja teljesítette. Azonban emlékeztetni kell
arra, hogy a Bíróság a vagyoni hozzájárulások eredete tekintetében nem formai megközelítést alkalmaz, hanem azt vizsgálja,
hogy kinek kell a hozzájárulást tulajdonítani (lásd a Weber Haus ítélet [hivatkozás fent] 11. és 13. pontját, az ESTAG‑ítélet
[hivatkozás fent] 37–39. és 41. pontját, valamint a C‑71/00. sz. Develop‑ügyben 2002. október 17‑én hozott ítélet [EBHT 2002.,
I‑8877. o.] 25–29. pontját). Ugyanis mivel az anyavállalat (a Senior Ltd) annak érdekében fizette a szóban forgó hozzájárulást
az unokavállalat (a Senior GmbH) részére, hogy növelje e társaság üzletrészeinek értékét, és mivel ezen értéknövekedés különösen
az egyszemélyes tulajdonosának, a Senior BV-nek állt érdekében, azt kell megállapítani, hogy a szóban forgó hozzájárulást
ez utóbbi társaságnak, tehát a Senior BV‑nek kell tulajdonítani. Ennélfogva azt a 69/335 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének
b) pontja szerinti „tag által teljesített […] juttatásnak” kell tekinteni.
Ebből következően a 69/335 irányelv rendelkezései szerint a jelen ügyben felmerült hozzájárulás után az unokavállalat (a Senior GmbH)
köteles tőkeilletéket fizetni.
Ugyanis figyelemmel arra, hogy a 69/335 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének az irányelv hatodik preambulumbekezdésére tekintettel
történő alkalmazása alapján a vagyoni hozzájárulás csak egyszer adóztatható a Közösségben, a szóban forgó juttatásra nem lehet
a leányvállalat (a Senior BV) megadóztatásával másodszor is adót kivetni.
E tekintetben nem kell jelentőséget tulajdonítani annak a körülménynek, hogy a szóban forgó hozzájárulás esetleg egyaránt
növelte‑e a leányvállalat (a Senior BV) társasági vagyonát. Ugyanis a főtanácsnok indítványának 21. pontjában foglaltakkal
egyezően meg kell állapítani, hogy az ilyen vagyongyarapodás pusztán az unokavállalat (a Senior GmbH) részére teljesített
vagyoni hozzájárulás automatikus és járulékos gazdasági következménye. Így e vagyonnövekedést nem lehet valamely másik, elkülönült
hozzájárulásnak tulajdonítani, amely e címen illetékköteles lehet.
Annak sincs sok jelentősége, hogy a 69/335 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése alapján az unokavállalat adóztatására hatáskörrel
rendelkező tagállam, a Németországi Szövetségi Köztársaság nem vetett ki tőkeilletéket e társaságra, mivel azt 1992. január
1-jével eltörölték e tagállamban. A tagállamok ugyanis a 69/335 irányelv 7. cikkének (2) bekezdése alapján szabadon mentesíthetik
a vagyoni hozzájárulásokat a tőkeilleték alól anélkül, hogy ez lehetővé tenné annak valamely másik tagállamban történő kivetését.
Ellenkezőleg, a 69/335 irányelv egyaránt támogatja és ösztönözi a tőkeilleték alóli mentességek megállapítását (a 7. cikk
(1) és (3) bekezdése, valamint a 8. és 9. cikk), illetve annak teljes eltörlését (a 7. cikk (2) bekezdése). Ennélfogva ezt
az irányelvet nem lehet akként értelmezni, hogy a tagállam az adóbevételeinek növelése érdekében kihasználhatja azt, hogy
valamely másik tagállam mértéktartást gyakorol az adókivetés terén.
A fentiekre tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben
felmerültek, a 69/335 irányelv 2. cikkének (1) bekezdésére és hatodik preambulumbekezdésére figyelemmel értelmezett 4. cikke
(2) bekezdésének b) pontjával ellentétes az, ha valamely tagállam tőkeilletéket vet ki a tőketársaságra (a leányvállalatra)
az anyavállalata által a leányvállalata (az unokavállalat) részére nyújtott hozzájárulás után.

A második kérdésről: a letelepedés szabadsága (az EK‑Szerződés 52 cikke)
Figyelemmel az első kérdésre adott válaszra, a második kérdésre nem kell válaszolni.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
Olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben felmerültek, az 1985. június 10‑i 85/303/EGK tanácsi irányelvvel módosított,
a tőkeemelést [helyesen: tőkefelhalmozást] terhelő közvetett adókról szóló, 1969. július 17‑i 69/335/EK tanácsi irányelv 2. cikkének
(1) bekezdésére és hatodik preambulumbekezdésére figyelemmel értelmezett 4. cikke (2) bekezdésének b) pontjával ellentétes
az, ha valamely tagállam tőkeilletéket vet ki a tőketársaságra (a leányvállalatra) az anyavállalata által a leányvállalata
(az unokavállalat) részére nyújtott hozzájárulás után.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: holland.