CELEX: 62003CJ0148
Bruxelles-konventionen
artikel 20 og artikel 57, stk. 2
sagsøgtes udeblivelse
sagsøgt med bopæl i en anden kontraherende stat
Genève-konventionen om fragtaftaler ved international godsbefordring ad landevej
konflikt mellem konventioner

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 20 og artikel 57, stk. 2, litra a), i konventionen
af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager
(EFT 1978 L 304, s. 17, herefter »Bruxelles-konventionen«), som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks,
Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse (EFT L 304, s. 1 og – den ændrede tekst – s. 77),
ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse (EFT L 388, s. 1), ved konventionen af 26. maj
1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse (EFT L 285, s. 1) og ved konventionen af 29. november
1996 om Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse (EFT 1997 C 15, s. 1).
Anmodningen er indgivet i forbindelse med en sag mellem selskabet Nürnberger Allgemeine Versicherungs AG (herefter »Nürnberger«)
og selskabet Portbridge Transport International BV (herefter »Portbridge«) vedrørende et krav om erstatning for den skade,
Nürnberger har lidt på grund af tab af gods, som Portbridge skulle have befordret til Det Forenede Kongerige.
Retsforskrifter
Bruxelles-konventionens artikel 57, stk. 1, og artikel 57, stk. 2, litra a), bestemmer følgende:
»1.

Denne konvention berører ikke konventioner, som de kontraherende stater har tiltrådt eller vil tiltræde, og som på særlige
områder fastsætter regler for retternes kompetence samt for anerkendelse eller fuldbyrdelse af retsafgørelser.
2.

Med henblik på at sikre en ensartet fortolkning skal stk. 1 anvendes på følgende måde:
a)
Denne konvention er ikke til hinder for, at en ret i en kontraherende stat, der er part i en konvention vedrørende et særligt
område, kan anse sig for kompetent i medfør af denne sidstnævnte konvention, også selv om sagsøgte har bopæl i en kontraherende
stat, der ikke er part i den pågældende konvention. Den ret, ved hvilken sagen er anlagt, skal under alle omstændigheder anvende
artikel 20 i nærværende konvention.«
Bruxelles-konventionens artikel 20, første afsnit, bestemmer:
»Såfremt en sagsøgt, der har bopæl på en kontraherende stats område, er sagsøgt ved en ret i en anden kontraherende stat,
men ikke giver møde, skal den pågældende ret på embeds vegne erklære sig inkompetent, såfremt den ikke er kompetent efter
reglerne i denne konvention.«
Konventionen om fragtaftaler ved international godsbefordring ad landevej, undertegnet i Genève den 19. maj 1956 (herefter
»CMR-konventionen«), finder ifølge dens artikel 1 »uden hensyn til parternes bopæl og nationalitet anvendelse på enhver aftale
om udførelse mod vederlag af befordring af gods med køretøj ad landevej, når stedet for godsets overtagelse og bestemmelsesstedet,
således som disse steder er angivet i aftalen, er beliggende i to forskellige lande, af hvilke i det mindste det ene er et
kontraherende land«.
CMR-konventionens artikel 31, stk. 1, bestemmer følgende:
»Søgsmål vedrørende tvistigheder om befordringer, som er omfattet af denne konvention, kan foruden ved en domstol i et kontraherende
land, hvorom parterne er enige, anlægges ved domstolene i et land, på hvis område
a)
sagsøgte har sin sædvanlige bopæl, sit hovedforretningssted eller den filial eller det agentur, hvorigennem fragtaftalen blev
indgået, eller
b)
det sted, hvor godset overtoges til befordring, eller bestemmelsesstedet er beliggende,
og kan ikke anlægges ved nogen anden domstol.«
Såvel Forbundsrepublikken Tyskland som Kongeriget Nederlandene er parter i CMR-konventionen.
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Nürnberger er et tysk transportforsikringsselskab, som over for Portbridge, der er en nederlandsk transportvirksomhed, har
rejst erstatningskrav på grund af tab af gods i juni 2000, som Portbridge havde overtaget i Vöhringen (Tyskland), og som skulle
have været befordret til Det Forenede Kongerige.
Den befordring, som hovedsagen drejer sig om, er omfattet af CMR-konventionen. Ifølge denne konventions artikel 31, stk. 1,
litra b), er den domstol, hvor sagen er blevet anlagt, dvs. Landgericht Memmingen (Tyskland), kompetent, eftersom stedet for
overtagelsen af det gods, der skulle befordres, er beliggende inden for dennes retskreds. Portbridge har imidlertid bestridt
Landgericht Memmingens internationale kompetence og har ikke nedlagt påstand vedrørende sagens realitet.
Landgericht Memmingen har ved dom fastslået, at den ikke har international kompetence, og afvist Nürnbergers søgsmål, idet
den fandt, at Bruxelles-konventionens artikel 20, uanset værnetingsbestemmelserne i CMR-konventionens artikel 31, i medfør
af Bruxelles-konventionens artikel 57, stk. 2, litra a), andet punktum, skal finde anvendelse i tilfælde, hvor sagsøgte ikke
giver møde eller undlader at nedlægge påstand vedrørende sagens realitet. I henhold til Bruxelles-konventionens artikel 20
skal den pågældende ret under disse omstændigheder på embeds vegne erklære sig inkompetent, såfremt retten ikke er kompetent
efter reglerne i Bruxelles-konventionen.
Nürnberger har anket denne dom til Oberlandesgericht München, idet selskabet har gjort gældende, at kompetencebestemmelserne
i CMR-konventionens artikel 31, stk. 1, har forrang i forhold til de almindelige kompetenceregler i Bruxelles-konventionen,
selv om sagsøgte ikke har nedlagt påstand vedrørende sagens realitet, men har begrænset sig til at bestride den pågældende
rets internationale kompetence.
Det er på denne baggrund, at den forelæggende ret har besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle
spørgsmål:
»Finder kompetencebestemmelser, der er fastsat i andre konventioner, også anvendelse frem for de almindelige kompetenceregler
i Bruxelles-konventionen, når sagsøgte, som har bopæl i en kontraherende stat i Bruxelles-konventionen, og som er sagsøgt
for retten i en anden kontraherende stat, ikke har nedlagt påstand vedrørende sagens realitet for denne ret?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Med spørgsmålet ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om Bruxelles-konventionens artikel 57, stk. 2, litra a),
skal fortolkes således, at en ret i en kontraherende stat, ved hvilken en sagsøgt med bopæl i en anden kontraherende stat
er sagsøgt, kan anse sig for kompetent i medfør af en specialkonvention, som den førstnævnte stat også er part i, og som indeholder
særlige regler om retternes kompetence, og derved udelukke anvendelsen af Bruxelles-konventionen, selv om sagsøgte under den
pågældende sag ikke har nedlagt påstand vedrørende sagens realitet.
I denne forbindelse bemærkes, at der ved artikel 57 er indført en undtagelse fra den almindelige regel om, at Bruxelles-konventionen
har forrang i forhold til andre konventioner, som de kontraherende stater har undertegnet vedrørende retternes kompetence
samt anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser. Hensigten med denne undtagelse er at sikre, at kompetenceregler i specialkonventioner
respekteres, idet disse regler er fastsat under hensyn til de særlige omstændigheder, der gør sig gældende inden for de pågældende
områder (jf. dom af 6.12.1994, sag C-406/92, Tatry, Sml. I, s. 5439, præmis 24).
Portbridge har ikke desto mindre gjort gældende, at kompetencereglerne i CMR-konventionens artikel 31, stk. 1, bør lades ude
af betragtning, og at de bør vige for anvendelsen af Bruxelles-konventionen i medfør af dennes artikel 57, stk. 2, litra a),
andet punktum, hvorefter »[d]en ret, ved hvilken sagen er anlagt, under alle omstændigheder [skal] anvende artikel 20 i nærværende
konvention«.
Det bemærkes, at Bruxelles-konventionens artikel 20 bestemmer, at såfremt en sagsøgt er sagsøgt ved en ret i en anden kontraherende
stat, men ikke giver møde, skal den pågældende ret på embeds vegne erklære sig inkompetent, såfremt den ikke er kompetent
efter reglerne i Bruxelles-konventionen.
I det foreliggende tilfælde skal retten imidlertid anses for at være kompetent i medfør af Bruxelles-konventionen, eftersom
artikel 57 heri netop bestemmer, at kompetenceregler i medfør af specialkonventioner ikke berøres af denne konvention.
Under disse omstændigheder skal en ret i en kontraherende stat, ved hvilken en sagsøgt med bopæl i en kontraherende stat er
sagsøgt, men ikke giver møde, når den på embeds vegne efterprøver sin kompetence efter Bruxelles-konventionen, tage kompetenceregler
i medfør af specialkonventioner, som den førstnævnte stat også er part i, i betragtning.
Dette gælder også, såfremt sagsøgte, som i det foreliggende tilfælde, har fremsat en formalitetsindsigelse vedrørende den
internationale kompetence hos den nationale ret, ved hvilken sagen er anlagt, uden at nedlægge påstand vedrørende sagens realitet.
Herefter skal det forelagte spørgsmål besvares med, at Bruxelles-konventionens artikel 57, stk. 2, litra a), skal fortolkes
således, at en ret i en kontraherende stat, ved hvilken en sagsøgt med bopæl i en anden kontraherende stat er sagsøgt, kan
anse sig for kompetent i medfør af en specialkonvention, som den førstnævnte stat også er part i, og som indeholder særlige
regler om retternes kompetence, selv om sagsøgte under den pågældende sag ikke har nedlagt påstand vedrørende sagens realitet.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i
forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
Artikel 57, stk. 2, litra a), i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser
i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands
og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske
Republiks tiltrædelse, ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse og
ved konventionen af 29. november 1996 om Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse skal
fortolkes således, at en ret i en kontraherende stat, for hvilken en sagsøgt med bopæl i en anden kontraherende stat er sagsøgt,
kan anse sig for kompetent i medfør af en specialkonvention, som den førstnævnte stat også er part i, og som indeholder særlige
regler om retternes kompetence, selv om sagsøgte under den pågældende sag ikke har nedlagt påstand vedrørende sagens realitet.
Underskrifter.
–
Processprog: tysk.