CELEX: 62009CJ0074
Būvdarbu publiskā iepirkuma līgums
Direktīva 93/37/EEK
24. pants
Izslēgšanas pamati
Pienākumi saistībā ar sociālās apdrošināšanas iemaksu, kā arī nodokļu un nodevu maksājumiem
Pretendentu pienākums reģistrēties, pretējā gadījumā izslēdzot tos
"Reģistrācijas komisija" un tās kompetences
Ārvalstu pretendentu reģistrācijas dalībvalsts kompetento iestāžu izsniegto apliecību spēkā esamības pārbaude

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 49. un 50. pantu, kā arī atbilstošās Padomes 1993. gada
14. jūnija Direktīvas 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu piešķiršanas procedūras (OV
L 199, 54. lpp.), normas – it īpaši 24. pantu.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Beļģijā dibinātu sabiedrību
Bâtiments et Ponts Construction SA
(turpmāk tekstā – “
BPC
”), kā arī Vācijā dibinātu sabiedrību
WISAG Produktionsservice GmbH
(turpmāk tekstā – “
WIG
”), agrāk –
Thyssen Krupp Industrieservice GmbH
, [vēl] agrāk
WIG Industrieinstandhaltung GmbH
, un Beļģijā dibinātu sabiedrību
Berlaymont 2000 SA
(turpmāk tekstā – “
Berlaymont 2000
”) par to, ka pēdējā minētā kā līgumslēdzēja iestāde no būvdarbu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas
procedūras ir izslēgusi konsorciju, kas tobrīd šim nolūkam bija izveidots no pirmajām divām minētajām sabiedrībām.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Pamata lietā atbilstošās Direktīvas 93/37 normas, kuras pa šo laiku ir aizstātas ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada
31. marta Direktīvu 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu, piegādes valsts [publiskā
iepirkuma] līgumu un pakalpojumu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.),
ir šīs direktīvas 6. panta normas, kā arī normas, kas ietvertas tās IV sadaļā, konkrētāk – minētās IV sadaļas 2. nodaļā ar
virsrakstu “Kvalitātes kritēriji, atlasot piedāvājumus”, kura aptver 24.–29. pantu.
Atbilstoši Direktīvas 93/37 6. panta 6. punktam:
“Līgumslēdzējas iestādes nodrošina to, lai dažādus pakalpojumu sniedzējus nediskriminētu.”
Atbilstoši Direktīvas 93/37 24. pantam:
“Piedalīties līgumā [līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā] var liegt jebkuram būvuzņēmējam:
a)      kas ir bankrotējis vai atrodas darbības izbeigšanas stadijā, kam tiesa iecēlusi administratoru, kas noslēdzis mierizlīgumu
ar kreditoriem, pārtraucis uzņēmējdarbību vai ir kādā līdzīgā stāvoklī, ko saskaņā ar valsts normatīviem aktiem rada līdzīgas
procedūras;
b)      uz ko attiecas tiesvedība, lai atzītu par bankrotējušu, tiesas lēmums par piespiedu darbības izbeigšanu vai administratora
iecelšanu vai mierizlīgums ar kreditoriem, vai arī saskaņā ar valsts normatīviem aktiem uzsāktas kādas līdzīgas procedūras;
c)      kas ar tiesas spriedumu, kuram ir
res judicata
spēks, atzīts par vainīgu pārkāpumā saistībā ar viņa profesionālo darbību;
d)      kas ir vainīgs smagā pārkāpumā saistībā ar profesionālo darbību, kurš pierādīts ar jebkādiem līdzekļiem, ko līgumslēdzējas
iestādes var pieņemt;
e)      kas nav izpildījis saistības, kas attiecas uz sociālās apdrošināšanas iemaksām saskaņā ar tiesību aktiem tajā valstī, kurā
viņš reģistrēts, vai arī līgumslēdzējas iestādes valstī;
f)      kas saskaņā ar tās valsts tiesību normām, kurā tas reģistrēts vai kura ir līgumslēdzējas iestādes valsts, nav izpildījis pienākumus,
kas saistīti ar nodokļu samaksu;
g)      kas ir vainīgs nopietnā tādas informācijas sagrozīšanā, kas prasīta saskaņā ar šo nodaļu.
Ja līgumslēdzēja iestāde būvuzņēmējam prasa pierādījumus, ka uz viņu neattiecas neviens no a), b), c), e) vai f) apakšpunktā
minētajiem gadījumiem, tā uzskata par pietiekamu pierādījumu:
–        attiecībā uz a), b) vai c) apakšpunktu – uzrādītu izrakstu no sodāmības reģistra vai, ja tāda nav, līdzvērtīgu dokumentu,
ko izsniegusi kompetenta mītneszemes tiesu vai pārvaldes iestāde un kurš pierāda, ka minētās prasības ir izpildītas,
–        attiecībā uz e) vai f) apakšpunktu – apliecību, ko izsniegusi kompetenta attiecīgās dalībvalsts iestāde.
Ja attiecīgā valsts neizsniedz tādus dokumentus vai apliecības, tos var aizstāt ar paziņojumu, ko apliecina ar zvērestu, bet
dalībvalstīs, kuru tiesību akti neparedz ar zvērestu apstiprinātus paziņojumus, – ar attiecīgās personas zvērestu tiesu vai
pārvaldes iestādei, notāram vai kompetentai profesionālajai vai aroda organizācijai mītneszemē.
Dalībvalstis norāda iestādes un organizācijas, kas ir kompetentas izsniegt tādus dokumentus, un par to tūlīt informē citas
dalībvalstis un Komisiju.”
Minētās direktīvas 25. panta pirmajā un trešajā ievilkumā bija paredzēts:
“Visiem būvuzņēmējiem, kas vēlas piedalīties kādā būvdarbu valsts līgumā [būvdarbu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību
piešķiršanas procedūrā], var lūgt pierādīt, ka viņi saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā reģistrēti, ir ierakstīti kādā
no profesiju vai arodu reģistriem:
–        Beļģijā “Registre du Commerce – Handelsregister”,
[..]
–        Vācijā “Handelsregister” un “Handwerksrolle”.”
Šīs pašas direktīvas 26. pantā bija paredzēts:
“1.      Būvuzņēmēja finansiālo un saimniecisko stāvokli parasti var apliecināt ar vienu vai vairākām šādām atsaucēm [vairākiem šādiem
dokumentiem]:
a)      atbilstīgiem banku izrakstiem;
b)      uzrādot uzņēmuma bilances vai izrakstus no bilancēm, ja bilances publicēšanu prasa tās valsts tiesību akti, kurā būvuzņēmējs
reģistrēts;
c)      pārskatu par uzņēmuma kopējo apgrozījumu un apgrozījumu, kas attiecas uz celtniecības darbiem, pēdējos trīs finanšu gados.
2.      Līgumslēdzējas iestādes paziņojumā vai uzaicinājumā uz konkursu norāda, kuru vai kuras atsauces [kurus dokumentus] tās ir
izvēlējušās un kādas atsauces [kurus dokumentus], neskaitot 1. punkta a), b) vai c) apakšpunktā minētās [minētos], ir jāsniedz.
3.      Ja jebkāda attaisnojoša iemesla dēļ būvuzņēmējs nevar nodrošināt atsauces [dokumentus], ko lūdz līgumslēdzēja iestāde, viņš
savu saimniecisko un finansiālo stāvokli var pierādīt ar jebkādu citu dokumentu, ko līgumslēdzēja iestāde uzskata par piemērotu.”
Direktīvas 93/37 27. panta redakcija bija šāda:
“1.      Būvuzņēmēja tehniskās iespējas var apliecināt ar:
a)      būvuzņēmēja un/vai uzņēmuma vadības izglītību un profesionālo kvalifikāciju un jo īpaši tās personas vai to personu izglītību
un profesionālo kvalifikāciju, kuras ir atbildīgas par būvdarbu veikšanu;
b)      pēdējo piecu gadu laikā veikto būvdarbu sarakstu, pievienojot apliecības par svarīgāko būvdarbu pietiekami kvalitatīvu izpildi.
Šajās apliecībās norāda būvdarbu vērtību, izpildes laiku un vietu, kā arī sīkāk norāda, vai tie veikti saskaņā ar nozares
standartiem un ir pienācīgi pabeigti. Vajadzības gadījumā kompetentā iestāde iesniedz šīs apliecības tieši līgumslēdzējai
iestādei;
c)      norādi par darbarīkiem, ražotni [materiāliem] un tehnisko aprīkojumu, kas būvuzņēmējam pieejams būvdarbu veikšanai;
d)      norādi par uzņēmuma gada vidējo darbinieku skaitu un pārvaldes darbinieku skaitu pēdējos trīs gados;
e)      norādi par tehniskiem darbiniekiem vai tehniskām struktūrām, ko būvuzņēmējs var pieaicināt būvdarbu veikšanai, neatkarīgi
no tā, vai tās ir vai nav piederīgas uzņēmumam.
2.      Līgumslēdzējas iestādes uzaicinājumā uz konkursu norāda, kuras atsauces [kuri dokumenti] jāsniedz.”
Atbilstoši minētās direktīvas 28. pantam:
“Ievērojot 24. līdz 27. pantā paredzētos ierobežojumus, līgumslēdzēja iestāde var lūgt būvuzņēmēju iesūtīt papildu dokumentus
iesniegtajām apliecībām un dokumentiem vai arī paskaidrot tos.”
Šīs pašas direktīvas 29. pantā bija paredzēts:
“1.      Dalībvalstīm, kurās ir oficiāli atzītu būvuzņēmēju saraksti, tie jāpielāgo 24. panta a) līdz d) un g) apakšpunktam, kā arī
25., 26. un 27. pantam.
2.      Oficiālos sarakstos reģistrētie būvuzņēmēji katra līguma sakarā līgumslēdzējai iestādei var iesniegt reģistrācijas apliecību,
ko izsniegusi attiecīgā kompetentā iestāde. Šajā apliecībā ir norādīts, kāds pamatojums tiem ļāvis reģistrēties sarakstā,
kā arī klasifikācija, kas tiem piešķirta šajā sarakstā.
3.      Kompetentu organizāciju veikta un apstiprināta reģistrācija oficiālos sarakstos citu dalībvalstu līgumslēdzējām iestādēm ļauj
tos uzskatīt par būvdarbiem piemērotiem saskaņā ar būvuzņēmēju klasifikāciju tikai attiecībā uz 24. panta a) līdz d) un g) apakšpunktu,
25. pantu, 26. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu, kā arī 27. panta [1. punkta] b) un d) apakšpunktu.
Informāciju, ko var iegūt no reģistrācijas oficiālajos sarakstos, nevar apšaubīt. Attiecībā uz sociālās apdrošināšanas iemaksu
veikšanu jebkuram reģistrētam būvuzņēmējam, piedāvājot līgumu, tomēr var prasīt papildu apliecību.
Citu dalībvalstu līgumslēdzējas iestādes iepriekš minētos noteikumus attiecina tikai uz tiem būvuzņēmējiem, kas reģistrēti
valstīs, kurās ir šādi oficiāli saraksti.
4.      Lai oficiālā sarakstā reģistrētu būvuzņēmējus no citām dalībvalstīm, nevar prasīt citus pierādījumus un datus, kā tikai tos,
ko prasa no šās valsts personām, un jebkurā gadījumā tikai tos, kas paredzēti 24. līdz 27. pantā.
5.      Dalībvalstis, kurās ir oficiāli saraksti, citām dalībvalstīm dara zināmu tās organizācijas adresi, kurai var iesniegt reģistrācijas
lūgumus.”

Valsts tiesiskais regulējums
Pamata lietā aplūkotais līgums tika reglamentēts tostarp 1977. gada 22. aprīļa Karaļa dekrētā par būvdarbu, piegāžu un pakalpojumu
publiskajiem iepirkumiem (1977. gada 26. jūlija
Moniteur belge
, 9539. lpp.). Šī karaļa dekrēta 15. pantā, kurš ietverts 2. sadaļā ar virsrakstu “Piedāvājuma izstrāde”, bija paredzēts:
“[..]
3.      Tāda Beļģijas pretendenta iesniegtu piedāvājumu, kas nodarbina cilvēkus, kuriem ir piemērojams 1969. gada 27. jūnija likums,
ar kuru groza 1944. gada 28. decembra Dekrētlikumu par darbinieku sociālo apdrošināšanu, var uzskatīt par likumīgu tikai tad,
ja tam ir pievienota
Office national de sécurité sociale
[Valsts sociālās apdrošināšanas biroja] apliecība, no kuras izriet, ka pretendents ir veicis sociālās apdrošināšanas iemaksas,
vai ja pretendents šādu apliecību iesniedz administrācijai pirms piedāvājumu atvēršanas. [..]
4.      Ārvalsts pretendenta piedāvājumu var uzskatīt par likumīgu tikai tad, ja viņš šim piedāvājumam pievieno vai administrācijai
pirms piedāvājumu atvēršanas iesniedz šādus dokumentus:
a)      atbildīgās iestādes apliecību, no kuras izriet, ka viņš saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā viņš ir reģistrēts, ir
izpildījis saistības, kas attiecas uz sociālās apdrošināšanas iemaksām; [..]
[..]
7.      Pretendenta piedāvājumu var uzskatīt par likumīgu tikai tad, ja viņš saskaņā ar
Code des impôts sur les revenus
[Ienākumu nodokļa kodeksa] 299.a pantu un 1969. gada 27. jūnija likuma, ar kuru groza 1944. gada 28. decembra Dekrētlikumu
par darbinieku sociālo apdrošināšanu, 30.a pantu ir reģistrēts kā uzņēmējs.”
Šī reģistrācijas pienākuma nosacījumi tiek reglamentēti 1978. gada 5. oktobra Karaļa dekrētā (1978. gada 7. oktobra
Moniteur belge
, 11707. lpp.; turpmāk tekstā – “1978. gada Karaļa dekrēts”).
Šī karaļa dekrēta 2. panta, kurš ietilpst 1. sadaļā ar virsrakstu “Nosacījumi, kas jāizpilda, lai notiktu personas kā uzņēmēja
reģistrācija”, 1. punktā ir paredzēts:
“Personas kā uzņēmēja reģistrācija [..] tiek nodrošināta tikai uzņēmējiem, kas izpilda šādus nosacījumus:
[..]
2)      lai veiktu darbību 1. panta izpratnē, viņiem ir jābūt reģistrētiem komercreģistrā vai profesionālajā reģistrā atbilstoši dalībvalsts,
kurā tie ir reģistrēti, tiesību normu prasībām;
[..]
7)      attiecībā uz sabiedrību valdes locekļi, vadītāji vai personas, kurām ir tiesības sabiedrības vārdā uzņemties saistības, nedrīkst
būt personas, kam šādu uzdevumu veikšana ir aizliegta saskaņā ar 6. punktā minēto 1934. gada 24. oktobra Karaļa dekrētu Nr. 22;
[..]
10)      piecus gadus pirms reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas viņi nedrīkst izdarīt atkārtotus vai smagus pārkāpumus nodokļu saistību
jomā [..];
11)      reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdī tie nedrīkst būt nokavējuši nodokļu, iemaksu, kas jāsaņem
Office national de la sécurité sociale
, vai iemaksu, kas jāsaņem
Fonds de sécurité d’existence
[Eksistences nodrošināšanas fondam] vai tā labā, samaksu; [..];
12)      viņu rīcībā jābūt pietiekamiem finanšu, administratīviem un tehniskajiem līdzekļiem, lai nodrošinātu nodokļu un sociālo pienākumu
izpildi.”
Saskaņā ar 1978. gada Karaļa dekrēta 8. pantu pieteikums par uzņēmēja reģistrāciju ir jāiesniedz provinces, kurā atrodas reģistrācijas
pieteikuma iesniedzēja galvenā uzņēmējdarbības vieta, iestādes, kuras nosaukums ir “Reģistrācijas komisija”, priekšsēdētājam.
Attiecībā uz reģistrācijas pieteikuma iesniedzējiem, kuri nav reģistrēti Beļģijā, kompetenta ir tās provinces komisija, kurā
atrodas attiecīgais būvlaukums.
Atbilstoši šī paša karaļa dekrēta 10. pantam:
“1.      Lai pieteikums varētu tikt pieņemts, tam jāpievieno šādi dokumenti:
[..]
3)      katram reģistrācijas pieteikuma iesniedzējam jāpievieno reģistrācijas profesionālajā reģistrā saskaņā ar valsts, kurā uzņēmums
ir reģistrēts, tiesību aktos paredzētajiem nosacījumiem apliecības kopija [..]
[..]
5)      katram [ārvalstu] reģistrācijas pieteikuma iesniedzējam jāpievieno dalībvalsts, kurā tas ir reģistrēts, kompetentās iestādes
izsniegti apstiprinājumi un apliecība, ka tas šajā dalībvalstī nav nokavējis nodokļu vai sociālās apdrošināšanas iemaksu samaksu.
[..]
2.      Reģistrācijas komisija turpmāk minētās 4. sadaļas izpratnē var pieprasīt reģistrācijas pieteikuma iesniedzējam iesniegt papildu
dokumentus vai sniegt papildu informāciju, ko Reģistrācijas komisija uzskata par nepieciešamu, lai spētu izvērtēt, vai ir
izpildīti 2. panta 1. punktā ietvertie nosacījumi.
[..]”
1978. gada Karaļa dekrēta 16. pantā, kurš ietilpst 4. sadaļā ar virsrakstu “Reģistrācijas komisija”, ir paredzēts:
“1.      Katru Reģistrācijas komisiju veido deviņi locekļi, kurus Es[, Beļģijas Karalis,] ieceļu amatā saskaņā ar šādiem noteikumiem:
1)      trīs locekļi tiek iecelti no ierēdņu vidus, ņemot vērā priekšlikumu, ko izsaka attiecīgi:
a)      sociālo lietu ministrs;
b)      finanšu ministrs;
c)      darba un nodarbinātības lietu ministrs;
2)      trīs locekļi tiek iecelti pēc būvniecības nozares darba devējus pārstāvošo organizāciju priekšlikuma;
3)      trīs locekļi tiek iecelti pēc būvniecības nozares darba ņēmējus pārstāvošo organizāciju priekšlikuma; [..]
2.      Katru komisiju vada viens no ierēdņiem, kas minēti 1. punkta 1) apakšpunkta a) un b) daļā, kuru Es pēc abās daļās minēto divu
ministru priekšlikuma ieceļam šajā amatā [..].”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

Régie des Bâtiments
[Ēku aģentūra], saskaņā ar Beļģijas publiskajām tiesībām dibināta juridiska persona, un trīs kredītiestādes 1990. gada 18. septembrī
nodibināja
Berlaymont 2000
.
Berlaymont 2000
sabiedrības uzdevumi bija
Berlaymont
ēkas remonts, kā arī ar šo remontu saistītās būvdarbu specifikācijas, norises kārtības, un budžeta noteikšana. Minētā ēka
tika uzbūvēta uz Beļģijas valsts iegādātā zemes gabala 1960. gadā un līdz 1991. gadam to izmantoja Komisijas dienesti. Kopš
remonta darbu pabeigšanas 2004. gadā to no jauna izmanto Komisijas dienesti.

Berlaymont 2000
1994. gadā izsludināja konkursu par remontdarbiem, kuru veikšanai paredzamie izdevumi tika novērtēti BEF 1 400 000 000 apmērā.
Šajā sakarā tika noteiktas īpašas specifikācijas un 1994. gada 23. decembrī publicēts paziņojums par publisko iepirkumu
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
. Īpašo specifikāciju 1.G pantā tika precizēts arī, ka, “lai veiktu būvdarbus, kas ir šī publiskā iepirkuma priekšmets, uzņēmējam
ir jābūt reģistrētam Beļģijā”.

Berlaymont 2000
1995. gada 16. februārī publicēja
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
labojumus paziņojumā par publisko iepirkumu – tajos tika ietvertas dažas papildu norādes par pretendentu reģistrācijas prasību.
Šajā paziņojumā ir precizēts, ka:
“Lai veiktu būvdarbus, kas ir šī publiskā iepirkuma priekšmets, uzņēmējam ir jāiesniedz pierādījums, kas apliecina, ka viņš
ir izpildījis saistības attiecībā uz sociālo apdrošināšanu, nodevām un PVN [pievienotās vērtības nodokli]; šim pierādījumam
jābūt apstiprinātam ar reģistrāciju.
Reģistrācijas pieteikums ir jāiesniedz saskaņā ar 1978. gada 3. oktobra Karaļa dekrētu.
Lai piedāvājums (tā iesniegšanas brīdī) būtu likumīgs, pietiek ar to, ka tam tiek pievienota reģistrācijas pieteikuma kopija.
Lēmums par tiesību slēgt publiskā iepirkuma līgumu piešķiršanu netiek pieņemts, pirms kompetentā iestāde nav pieņēmusi lēmumu
par [reģistrācijas] pieteikumu.”
Līdz ar to labojumi tika izdarīti arī īpašajā specifikācijā un tādējādi tika precizēts, ka “savā piedāvājumā pretendents apstiprina,
ka viņš ir ņēmis vērā šo paziņojumu par labojumiem Nr. 1, jo pretējā gadījumā viņa piedāvājums nav spēkā esošs”.
Lai piedalītos līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā,
BPC
un
WIG
šim nolūkam izveidoja konsorciju ar nosaukumu
BPC‑WIG
(turpmāk tekstā – “
BPC‑WIG
”). 1995. gada 16. martā šis konsorcijs iesniedza piedāvājumu attiecīgajam līgumam.
WIG
šim piedāvājumam bija pievienojusi divas Vācijas nodokļu un sociālās administrācijas apliecības, kuras datētas ar 1994. gada
4. augustu un 1995. gada 3. februāri un saskaņā ar kurām “nodokļu administrācijai nav nekādu iebildumu saistībā ar
WIG
piedalīšanos publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā” un “
WIG
vienmēr laicīgi ir veikusi visas sociālās apdrošināšanas iemaksas”. Tomēr nedz
WIG
, nedz
BPC‑WIG
to piedāvājumam nebija pievienojušas pierādījumu par to reģistrāciju vai to reģistrācijas pieteikumu atbilstoši tam, kas prasīts
Beļģijas tiesiskajā regulējumā. Šīs abas vienības reģistrācijas pietikumu ir iesniegušas pēc piedāvājumu nosūtīšanas termiņa,
proti,
BPC‑WIG
– 1995. gada 28. aprīlī un
WIG
– 1995. gada 3. maijā, un reģistrācija ir veikta 1995. gada jūlijā, t.i., pēc līguma piešķiršanas. Tā kā
BPC
bija saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem dibināta sabiedrība, tā Beļģijā jau bija reģistrēta.
Ar 1995. gada 20. jūnija lēmumu
Berlaymont 2000
valde piešķīra tiesības slēgt publiskā iepirkuma līgumu konkurējošam konsorcijam.

BPC
un
WIG
par šo piešķiršanas lēmumu iesniedza prasību atcelt tiesību aktu
Conseil d’État
[Valsts padomē]. Ar 1999. gada 10. marta spriedumu lietu izskatošā
Conseil d’État
palāta, pēc tam, kad tā norādīja, ka
WIG
tās piedāvājuma iesniegšanas brīdī nebija reģistrēta kā uzņēmējs atbilstoši 1977. gada 22. aprīļa Karaļa dekrēta par būvdarbu,
piegāžu un pakalpojumu publiskajiem iepirkumiem 15. panta 7. punktam, nosprieda, ka lēmuma par līguma piešķiršanu pieņemšanas
datumā prasības pieteikuma iesniedzējām nebija tiesību saņemt šī lūguma slēgšanas tiesības, un to pieteikumu noraidīja.
Pa to laiku 1996. gada 18. jūnijā
BPC
un
WIG
bija iesniegušas prasību par zaudējumu, kas tām radušies līguma nepiešķiršanas dēļ, atlīdzību
Tribunal de première instance de Bruxelles
[Briseles pirmās instances tiesā]. Ar 2002. gada 5. novembra spriedumu šī tiesa prasību noraidīja kā nepieņemamu. Prasītājas
par šo nolēmumu 2003. gada 15. aprīlī iesniedza apelācijas sūdzību. Ar 2007. gada 14. marta spriedumu
Cour d’appel de Bruxelles
[Briseles apelācijas tiesa] apstiprināja pirmās instances tiesas spriedumu.
Iesniedzējtiesa savā lēmumā izklāstīja
Cour d’appel de Bruxelles
šajā sakarā veiktos apsvērumus. Tā norāda, ka
Cour d’appel de Bruxelles
konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas to piedāvājumiem nebija pievienojušas reģistrācijas pieteikumu, kuri tomēr
attiecībā uz
WIG
un
BPC‑WIG
bija vajadzīgi. Vācijas kompetento iestāžu izsniegtajām sociālajām un nodokļu apliecībām, kas bija pievienotas
WIG
un
BPC‑WIG
piedāvājumiem, nebija reģistrācijas [apliecības] rakstura un tās atbilda citam iesniegšanas pienākumam, pat tad, ja tās turklāt
bija vajadzīgas, lai veiktu reģistrāciju. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējas neesot izpildījušas būtisku formalitāti,
kāda ir prasīta Beļģijas tiesiskajā regulējumā, un tādēļ to piedāvājums esot absolūti spēkā neesošs, kas tās automātiski un
jau no paša sākuma izslēdz no konkursa.
Runājot par papildu reģistrācijas pienākumu,
Cour d’appel de Bruxelles
piekrīt, ka Direktīvas 93/37 24. panta pirmajā daļā reģistrācijas neesamība nav ietverta izslēgšanas no piedalīšanās līguma
slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā pamatos, kuri tajā ir uzskaitīti. Tā atzīst arī, ka saskaņā ar šīs pašas direktīvas
24. panta otro daļu, ja līgumslēdzēja iestāde lūdz uzņēmējam pierādījumu, ka uz to nav attiecināmas pirmās daļas e) un f) apakšpunktā
minētās situācijas, tā kā pietiekamu pierādījumu pieņem attiecīgās dalībvalsts kompetentās iestādes izsniegto apliecību. Tomēr
šī tiesa uzskata, ka citas Direktīvas 93/37 normas ļauj secināt, ka [pretendentu] pienākums reģistrēties, pretējā gadījumā
izslēdzot tos no [tiesību slēgt līgumu piešķiršanas procedūras], neesot aizliegts.
Šajā sakarā tā norāda, ka reģistrācijas procedūras būtība esot ļaut Beļģijas administrācijai nodrošināt, lai uzņēmējam būtu
pietiekami finanšu, administratīvie un tehniskie līdzekļi nodokļu un sociālo pienākumu izpildes nodrošināšanai. Līdz ar to
apliecības, kuras izsniegušas Vācijas iestādes, neesot pietiekamas, lai sniegtu šādu garantiju.
Cour d’appel de Bruxelles
šajā sakarā atsaucas uz Direktīvas 93/37 26., 27. un 29. panta 4. punktu, kuri, pēc šīs tiesas domām, līgumslēdzējai iestādei
dod iespēju prasīt no uzņēmējiem papildu pierādījumus un paziņojumus. Līdz ar to šī tiesa uzskatīja, ka lūgumam sniegt prejudiciālu
nolēmumu Tiesai nebūtu nozīmes.
Pēc apelācijas sūdzības noraidīšanas
BPC
un
WIG
2007. gada 28. septembrī iesniedza kasācijas sūdzības
Cour de cassation
[Kasācijas tiesā].
Tā kā
Cour de cassation
šaubījās par pamata lietā aplūkotā tiesiskā regulējuma atbilstību EK līguma normām pakalpojumu brīvas aprites jomā un Direktīvas 93/37
24. panta normām, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai reģistrēšanās pienākums, lai saņemtu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības Beļģijā, kā tas ir noteikts šajā lietā
piemērojamo īpašo specifikāciju 1.G pantā, ir pretrunā brīvas pārvietošanās Eiropas Savienībā principam un Direktīvas 93/37
[..] 24. panta otrajai daļai, ja šis pienākums ir interpretējams tādējādi, ka līgumslēdzējai iestādei ir tiesības ārvalsts
uzņēmēju, kas ir iesniedzis piedāvājumu un nav reģistrēts, taču ir iesniedzis līdzvērtīgas savas valsts administrāciju izsniegtas
apliecības, izslēgt no līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras?
2)      Vai brīvas pārvietošanās Eiropas Savienībā princips un Direktīvas 93/37 [..] 24. panta otrā daļa tiek pārkāpti, ja Beļģijas
līgumslēdzējai iestādei tiek atzītas pilnvaras noteikt, ka ārvalstu pretendentiem ir jāatļauj Beļģijas iestādei – uzņēmēju
Reģistrācijas komisijai – pārbaudīt apliecību, kuras tiem ir izsniegušas to valsts nodokļu un sociālās iestādes un kuras apliecina,
ka tās ir izpildījušas pienākumus nodokļu un sociālajā jomā, spēkā esamību?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
Komisija pauž šaubas par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, jo iesniedzējtiesa savā nolēmumā esot tikai atspoguļojusi
Cour d’appel de Bruxelles
spriedumā izvirzītos apsvērumus, neesot pietiekami noteikusi atbilstošās tiesību normas un atbilstošos faktus pamata lietā
un neesot sniegusi pietiekamus paskaidrojumus par Savienības tiesību normu, kuru interpretāciju tā vēlas saņemt, izvēles iemesliem.
Šīs šaubas nav pamatotas.
Pirmām kārtām iesniedzējtiesai nevar pārmest, ka tā savā nolēmumā ir pārņēmusi
Cour d’appel de Bruxelles
spriedumu, kurš ir kasācijas sūdzības, kuru iesniedzējtiesa izskata, priekšmets. Iesniedzējtiesa ar šo pārņemšanu izsaka
savas šaubas saistībā ar secinājumu, kādi ir izdarīti šajā spriedumā, atbilstību attiecīgajām Savienības tiesību normām, proti,
Līguma [normām] pakalpojumu brīvas aprites jomā un Direktīvas 93/37 24. panta normām.
Turklāt ir jākonstatē, kā savu secinājumu 33. punktā norāda ģenerāladvokāte, ka minētais spriedums ļaut pietiekami izprast
pamata lietas priekšmetu, kā arī tiesisko un faktisko kontekstu, kādā ietilpst uzdotie jautājumi, [proti,] elementus, kuri
ieinteresētajiem lietas dalībniekiem Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 23. panta otrās daļas izpratnē turklāt ir ļāvuši lietderīgi
iesniegt savus apsvērumus.
Visbeidzot, saikne starp šādi aprakstīto pamata lietas kontekstu un Savienības tiesību normām, kuru interpretācija tiek lūgta,
acīmredzami izriet no lietas materiāliem un neprasa īpašus paskaidrojumus.
Līdz ar to šādi sniegtas norādes ir pietiekamas, lai izpildītu Tiesas pastāvīgajā judikatūrā (šajā ziņā skat. 2009. gada 8. septembra
spriedumu lietā C‑42/07
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, Krājums, I‑0000. lpp., 40. punkts un tajā minētā judikatūra) izvirzītās prasības un ļautu [Tiesai] sniegt iesniedzējtiesai
lietderīgas atbildes. Līdz ar to lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

Par pirmo jautājumu
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesību vispārējie principi publisko iepirkumu līgumu
jomā un Direktīvas 93/37 24. panta otrā daļa ir interpretējami tādējādi, ka tie ir pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds
ir pamata lietā aplūkotais, kurā citā dalībvalstī reģistrētam uzņēmējam ir paredzēts pienākums reģistrēties līgumslēdzējas
iestādes dalībvalstī, lai saņemtu tiesības slēgt līgumu šajā pēdējā minētajā dalībvalstī, kaut gan ir fakts, ka šis uzņēmējs
ir iesniedzis tā reģistrācijas dalībvalsts iestāžu izsniegtas apliecības, kuras apliecina tostarp, ka tas šajā pēdējā minētajā
dalībvalstī ir izpildījis savus pienākumus saistībā ar sociālās apdrošināšanas iemaksu, kā arī nodevu un nodokļu samaksu.
Vispirms jāprecizē, ka reģistrācija, par kuru ir runa pamata lietā, neizriet nedz no Direktīvas 93/37 25. panta, nedz 29. panta
normām.
No tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka šī pienākuma reģistrēties mērķis ir pārbaudīt uzņēmēju profesionālo
kvalifikāciju Direktīvas 93/37 24. panta pirmās daļas izpratnē, it īpaši attiecībā uz to situāciju sociālās apdrošināšanas
iemaksu, nodevu un nodokļu samaksas jomā.
Pirmkārt, jānorāda, ka fakts, ka citā dalībvalstī reģistrēts uzņēmējs ir iesniedzis šīs dalībvalsts kompetento iestāžu izsniegtas
apliecības, nav pietiekams, lai izšķiroši apliecinātu tā pienākumu šajā jomā izpildi. No vienas puses, Direktīvas 93/37 24. panta
pirmās daļas e) un f) apakšpunktā ir paredzēts, ka uzņēmējam ir jāizpilda savi sociālie un nodokļu pienākumi arī līgumslēdzējas
iestādes dalībvalstī. No otras puses, 24. panta otrās daļas otrajā ievilkumā, atsaucoties uz attiecīgās dalībvalsts kompetentās
iestādes izsniegtajām atļaujām, ir atļauts veikt atsevišķu šāda uzņēmēja pārbaudi dalībvalstī, kurā noris attiecīgā publiskā
iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūra.
Ir iespējams, ka attiecīgais uzņēmējs būtu varējis veikt tādu komercdarbību līgumslēdzējas iestādes dalībvalstī, kas šajā
dalībvalstī varētu radīt parādus nodokļu un sociālajā jomā. Šādi parādi varot rasties ne tikai no komercdarbības, kas veikta
publiskā iepirkuma līguma izpildes laikā, bet arī no darbībām, kas tiek veiktas ārpus šī konteksta. Turklāt pat tad, ja šis
uzņēmējs līgumslēdzējas iestādes dalībvalstī nav veicis nekādu komercdarbību, ir leģitīmi, ka šīs valsts iestādes vēlas spēt
pārliecināties par šo faktu.
Līdz ar to valsts tiesisko regulējumu nevar uzskatīt par tādu, kas ir pretrunā Savienības tiesību normām tikai tādēļ, ka tajā
šādas kontroles nolūkiem ir paredzēts pienākums reģistrēties arī uzņēmējiem, kas reģistrēti citā dalībvalstī, nevis dalībvalstī,
kurā noris publiskā iepirkuma procedūra.
Otrkārt, ir jānorāda, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai Direktīvas 93/37 24. panta pirmajā daļā pamati, kuri var attaisnot
uzņēmēja izslēgšanu no dalības publiskajā iepirkumā, ir uzskaitīti izsmeļoši, un ir saistīti tikai ar tā profesionālo kvalifikāciju.
Turklāt Tiesa piebilda arī, ka papildus iepriekš minētajā normā skaidri norādītajiem izslēgšanas pamatiem dalībvalstīm ir
izvēles iespēja paredzēt izslēgšanas pamatus, kuru mērķis ir nodrošināt vienlīdzīgas attieksmes un pārskatāmības principu
ievērošanu (šajā ziņā skat. 2008. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑213/07
Michaniki
, Krājums, I‑9999. lpp., 43., 44. un 47. punkts, kā arī 2009. gada 19. maija spriedumu lietā C‑538/07
Assitur
, Krājums, I‑4219. lpp., 20. un 21. punkts).
Tāds pienākums reģistrēties, kā pamata lietā aplūkotais, nevar tikt uzskatīts par papildu izslēgšanas pamatu tiem pamatiem,
kas izsmeļoši ir uzskaitīti Direktīvas 93/37 24. panta pirmajā daļā, ja vien tas ir ieviests kā šīs normas īstenošanas nosacījums,
kura mērķis ir tikai pierādījuma, ka uz uzņēmēju, kurš vēlas piedalīties publiskā iepirkuma līguma procedūrā, nevar attiecināt
vienu no minētajiem izslēgšanas pamatiem, tostarp pamatu, kas saistīts ar sociālās apdrošināšanas iemaksu, kā arī nodevu un
nodokļu samaksu, pārbaude.
Izskatāmajā lietā attiecīgās reģistrācijas, kas lietas materiālu dokumentos vispārēji tiek saukta par “nodokļu reģistrāciju”,
nolūkā ieinteresētajam uzņēmējam ir jāiesniedz šajā sakarā kompetentajai iestādei pieteikums, kuram ir pievienotas Direktīvas 93/37
24. panta otrajā daļā paredzētās un piemērojamajā valsts tiesiskajā regulējumā, kurā paredzēti attiecīgie izslēgšanas pamati,
prasītās apliecības.
Tādējādi citā dalībvalstī reģistrētam uzņēmējam minētajā iestādē ir jāiesniedz apliecības, kuras izsniegušas tā reģistrācijas
dalībvalsts iestādes un kuras tam atbilstoši iepriekš minētajai Direktīvas 93/37 normai parasti būtu jāuzrāda attiecīgajai
līgumslēdzējai iestādei. Turklāt, ja šāds uzņēmējs jau ir veicis komercdarbību līgumslēdzējas iestādes dalībvalstī, tam ir
jāvar uzrādīt apliecības, kuras izsniegušas šīs valsts kompetentās iestādes, vai arī, ja komercdarbība nav veikta, tam ir
jāvar apstiprināt šo apstākli. Savukārt konkrētajai iestādei ir jāapliecina izslēgšanas pamatu neesamība, izsniedzot reģistrācijas
apliecību, kura vēlāk būtu jāuzrāda līgumslēdzējai iestādei, lai varētu piedalīties attiecīgajā publiskā iepirkuma līguma
slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā.
Saskaņā ar Direktīvas 93/37 24. panta otro daļu, ja līgumslēdzēja iestāde lūdz uzņēmējam pierādījumu, ka uz to nav attiecināmas
e) un f) apakšpunktā minētās situācijas, tā kā pietiekamu pierādījumu pieņem attiecīgās dalībvalsts kompetentās iestādes izsniegto
apliecību.
Šajā normā nav izslēgts, ka pirms piedāvājumu atvēršanas tiek veikta uzņēmēja iesniegto apliecību vai vispārēju izslēgšanas
pamatu attiecībā uz uzņēmēju neesamības pārbaude.
Tomēr šī pārbaude ir jāattiecina tikai uz uzņēmēja profesionālo kvalifikāciju Direktīvas 93/37 24. panta pirmās daļas izpratnē,
tostarp attiecībā uz tā pienākumu sociālās apdrošināšanas, nodevu un nodokļu jomā izpildi. Turklāt, kā savu secinājumu 52. punktā
norāda ģenerāladvokāte, šī pārbaude nedrīkst nedz sarežģīt, nedz aizkavēt attiecīgā uzņēmēja piedalīšanos publiskā iepirkuma
līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, nedz arī radīt pārmērīgas administratīvās izmaksas.
Iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai pamata lietā izskatītais pienākums reģistrēties atbilst šiem kritērijiem.
Iesniedzējtiesai it īpaši ir jāpārbauda, vai 1978. gada Karaļa dekrēta 2. panta 1. punkta 7) apakšpunktā, saskaņā ar kuru
no dalības publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras tiek izslēgta sabiedrība, kuras valdes locekļi,
vadītāji vai personas, kurām ir tiesības sabiedrības vārdā uzņemties saistības, ir personas, kam šādu uzdevumu veikšana ir
aizliegta saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu, un 1978. gada Karaļa dekrēta 2. panta 1. punkta 12) apakšpunktā, atbilstoši
kuram uzņēmēja piedalīšanās publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā ir izslēgta, ja šim uzņēmējam
nav “pietiekamu finanšu, administratīvo un tehnisko līdzekļu, lai nodrošinātu nodokļu un sociālo pienākumu izpildi”, par kuriem
lietas materiāli nesniedz pietiekamas norādes, lai veiktu to novērtējumu, paredzētās prasības var būt atļautas ar Direktīvas 93/37
24. panta pirmo daļu.
Tomēr no lietas materiāliem izriet, ka vienkārša reģistrācijas pieteikuma, kuram pievienots piedāvājuma izklāsts, iesniegšana
līgumslēdzējai iestādei pamata lietā esot pietiekama formalitāte, lai attiecīgie uzņēmēji varētu piedalīties strīdus publiskā
iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, jo lēmums par piešķiršanu nevar tikt pieņemts pirms reģistrācijas
procedūras pabeigšanas.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesības ir interpretējamas tādējādi, ka tām
nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā citā dalībvalstī reģistrētam uzņēmējam, lai saņemtu tiesības slēgt līgumu
līgumslēdzējas iestādes dalībvalstī, ir paredzēts pienākums šajā pēdējā minētajā dalībvalstī saņemt reģistrācijas, kas saistīta
ar Direktīvas 93/37 24. panta pirmajā daļā uzskaitīto izslēgšanas pamatu neesamību, apliecību, ar nosacījumu, ka šāds pienākums
neizraisa nedz uzņēmēja dalības attiecīgajā publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā aizkavēšanu,
nedz arī pārmērīgas administratīvās izmaksas un ka tās mērķis ir tikai pārbaudīt ieinteresētās personas profesionālo kvalifikāciju
šīs normas izpratnē.

Par otro jautājumu
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Savienības tiesību vispārējie principi publisko iepirkumu līgumu jomā un
Direktīvas 93/37 24. panta otrā daļa ir interpretējami tādējādi, ka tie ir pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēts,
ka pamata lietā aplūkotā iestāde veic citu dalībvalstu nodokļu un sociālo iestāžu izsniegto apliecību, kuras apliecina, ka
šajās dalībvalstīs reģistrētie uzņēmēji ir izpildījuši savus pienākumus norādītajās jomās, pārbaudi.
Šajā sakarā jāuzsver, ka Direktīvas 93/37 normas principā nav pret to, ka valsts tiesības izslēgšanas pamatu minētās direktīvas
24. panta pirmās daļas izpratnē neesamības pārbaudi uztic iestādei, kas nav līgumslēdzēja iestāde.
Kā savu secinājumu 69. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, šāda pārbaude, kas notiek pirms piedāvājumu atvēršanas, var izrādīties
lietderīga publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras pareizai norisei. Ņemot vērā, iespējams, nepietiekamos
tehniskos apstākļus un dažu līgumslēdzēju iestāžu, piemēram, tostarp nelielu pašvaldību vai organizāciju ar nelielu personāla
darbinieku skaitu, ierobežoto organizatorisko kapacitāti, varētu izrādīties lietderīgi pierādījumu attiecībā uz dažādo publisko
iepirkumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras kandidātu profesionālo kvalifikāciju administratīvo apstrādi un
centralizēto pārbaudi uzticēt valsts vai pašvaldības līmeņa specializētai, kompetentai iestādei.
Jāpiebilst, ka Tiesa savā iepriekš minētajā spriedumā lietā
Michaniki
ar noteiktiem nosacījumiem jau ir piekritusi iespējai, ka iestāde, kas nav līgumslēdzēja iestāde, var pieņemt lēmumu, kā rezultātā
uzņēmējs tiek izslēgts no būvdarbu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras. Šajā sakarā nav nozīmes
faktam, ka lietas, kurā pasludināts šis spriedums, priekšmets nebija Direktīvā 93/37 paredzētais izslēgšanas pamats, bet izslēgšanas
pamats, kurš bija noteikts papildus pamatiem, kuri paredzēti šajā direktīvā, un kura mērķis bija nodrošināt vienlīdzīgas attieksmes
un pārskatāmības principu ievērošanu.
Ir jāizvērtē arī tas, vai iestādes, kurai saskaņā ar pamata lietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu ir uzticēta šī pārbaude,
struktūra un pilnvaras atbilst mērķim, kas ir nodrošināt Savienības tiesību publisko iepirkumu līgumu jomā ievērošanu.
Šajā sakarā no lietas materiāliem izriet, no vienas puses, ka saskaņā ar šo tiesisko regulējumu reģistrācijas jomā kompetentās
iestādes, kuru nosaukums ir “Reģistrācijas komisijas”, ir izveidotas provinču līmenī un to struktūra ir trīspusēja. Atbilstoši
1978. gada Karaļa dekrēta 16. pantam tās veido valsts iestāžu iecelti trīs ierēdņi, viens no kuriem veic priekšsēdētāja funkcijas,
kā arī sešas paritāri pēc attiecīgās provinces būvniecības nozares darba devēju un darba ņēmēju pārstāvošo organizāciju ierosinājuma
ieceltas personas.
Ir jāsecina, ka šo iestādi lielākoties veido privātās intereses pārstāvošas personas un neviens no lietas materiāliem nenorāda,
ka šo personu dalībai minētajā iestādē ir tikai konsultatīvs raksturs.
Ņemot vērā tās struktūru, šādu iestādi nevar uzskatīt par objektīvu un neitrālu. Šī lielākoties privātās intereses [pārstāvošo]
pārstāvju dalība varētu likt minētajiem pārstāvjiem kavēt citu uzņēmēju piekļuvi attiecīgajai līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas
procedūrai, un katrā ziņā sakarā ar faktu, ka šiem uzņēmējiem ir pienākums ļaut savu personīgo un profesionālo kvalifikāciju
novērtēt to konkurentiem, iepriekš minētā iestāde rada nevienlīdzīgu konkurences apstākļu un objektivitātes un neitralitātes
neesamības situāciju, kas ir pretrunā Savienības tiesībās paredzētajai neizkropļotas konkurences sistēmai (skat. pēc analoģijas
2008. gada 1. jūlija spriedumu lietā C‑49/07
MOTOE
, Krājums, I‑4863. lpp., 51. un 52. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un 2009. gada 10. marta spriedumu lietā C‑169/07
Hartlauer
, Krājums, I‑1721. lpp., 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
No otras puses, jānorāda, kā, šķiet, izriet no iesniedzējtiesas jautājuma, ka pamata lietā aplūkotais tiesiskais regulējums
Reģistrācijas komisijai piešķir pilnvaras pārbaudīt attiecīgās dalībvalsts kompetentās iestādes izsniegto apliecību par uzņēmēju
pienākumu sociālā un nodokļu jomā izpildi spēkā esamību.
Jānorāda, ka 1978. gada Karaļa dekrētā nav ietverta norma, kurā Reģistrācijas komisijai skaidri būtu piešķirtas šādas pilnvaras,
un ka šādu pilnvaru apjoms nav izklāstīts arī iesniedzējtiesas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu. Ja šīs pilnvaras nozīmētu
kontroles attiecībā uz nosacījumiem, kādi pastāv saistībā ar attiecīgās dalībvalsts kompetento iestāžu apliecību izsniegšanu,
pēc būtības īstenošanu, tas būtu acīmredzami Direktīvas 93/37 24. panta pirmajai daļai, kurā nav paredzēts šāds izslēgšanas
pamats, kā arī šī paša panta otrās daļas otrajam ievilkumam, kurā ir skaidri noteikts, ka šīs apliecības ir jāpieņem kā pietiekams
pierādījums uzņēmēju pienākumu sociālajā un nodokļu jomā izpildei, neatbilstoši. Turklāt izslēgšanas pamats, kas pamatots
ar minēto apliecību pārbaudi pēc būtības, nevar tikt attaisnots balstoties uz Tiesas iepriekš minētajā spriedumā lietā
Michaniki
izteikto risinājumu.
Līdz ar to, kā savu secinājumu 82.–84. punktā ir uzsvērusi ģenerāladvokāte, iestādei, kas veic šo apliecību pārbaudi, pašai
nav nekādas rīcības brīvības pēc būtības un ir tikai jāpārbauda formālo elementu apkopojums. Tādējādi tā var pārbaudīt tikai
apliecību autentiskumu, vai tās ir izsniegtas pietiekami nesen un vai iestādei, kas tās izsniegusi, nav acīmredzami liegtas
pilnvaras [to darīt].
Iesniedzējtiesai ir jāizvērtē prasītāju pamata lietā situācija, ņemot vērā iepriekš izklāstītos interpretācijas elementus.
Tomēr nešķiet, ka Reģistrācijas komisijas struktūra un pēdējās minētās veiktās kontroles apjoms būtu varējis ietekmēt šo situāciju,
jo, kā izriet no lietas materiāliem, šīs prasītājas savu reģistrāciju ir panākušas bez grūtībām. Pamats, sakarā ar kuru tām
nav atļauts piedalīties pamata lietā aplūkotajā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, ir balstīts uz faktu, ka
attiecīgie reģistrācijas pieteikumi tika iesniegti novēloti, proti, pēc piedāvājumu iesniegšanas termiņa beigām, apstākļos,
kuros prasība būt reģistrācijas [apliecības] turētājam pati par sevi nav uzskatāma pat Savienības tiesībām neatbilstošu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesības ir interpretējamas tādējādi, ka tām
pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru citas dalībvalsts uzņēmējam šīs pēdējās minētās dalībvalsts
nodokļu un sociālo iestāžu izsniegto atļauju pārbaude ir uzticēta iestādei, kura nav līgumslēdzēja iestāde:
–        ja šo iestādi lielākoties veido personas, kuras iecēlušas provinces, kurā norisinās attiecīgā publiskā iepirkuma līguma slēgšanas
tiesību piešķiršanas procedūra, būvniecības nozares darba devēju un darba ņēmēju pārstāvošas organizācijas, un
–        šīs pilnvaras attiecas uz minēto apliecību spēkā esamības pārbaudi pēc būtības.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
Savienības tiesības ir interpretējamas tādējādi, ka tām nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā citā dalībvalstī
reģistrētam uzņēmējam, lai saņemtu tiesības slēgt līgumu līgumslēdzējas iestādes dalībvalstī, ir paredzēts pienākums šajā
pēdējā minētajā dalībvalstī saņemt reģistrācijas, kas saistīta ar Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/37/EEK par to,
kā koordinēt būvdarbu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu piešķiršanas procedūras, 24. panta pirmajā daļā uzskaitīto izslēgšanas
pamatu neesamību, apliecību, ar nosacījumu, ka šāds pienākums neizraisa nedz uzņēmēja dalības attiecīgajā publiskā iepirkuma
līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā aizkavēšanu, nedz arī pārmērīgas administratīvās izmaksas un ka tās mērķis
ir tikai pārbaudīt ieinteresētās personas profesionālo kvalifikāciju šīs normas izpratnē;
2)
Savienības tiesības ir interpretējamas tādējādi, ka tām pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru citas
dalībvalsts uzņēmējam šīs pēdējās minētās dalībvalsts nodokļu un sociālo iestāžu izsniegto atļauju pārbaude ir uzticēta iestādei,
kura nav līgumslēdzēja iestāde:
–
ja šo iestādi lielākoties veido personas, kuras iecēlušas provinces, kurā norisinās attiecīgā publiskā iepirkuma līguma slēgšanas
tiesību piešķiršanas procedūra, būvniecības nozares darba devēju un darba ņēmēju pārstāvošas organizācijas, un
–
šīs pilnvaras attiecas uz minēto apliecību spēkā esamības pārbaudi pēc būtības.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.