CELEX: 62003CJ0522
Brüsseli konventsioon
Tunnustamine ja täitmine
Keeldumised põhjused
Mõiste "nõuetekohane kättetoimetamine"

Eelotsusetaotlus puudutab 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja
kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32), muudetud 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooniga Taani Kuningriigi, Iirimaa ning
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemise kohta (EÜT L 304, lk 1 ja muudetud tekst lk 77), 25. oktoobri 1982. aasta
konventsiooniga Kreeka Vabariigi ühinemise kohta (EÜT L 388, lk 1), 26. mai 1989. aasta konventsiooniga Hispaania Kuningriigi
ja Portugali Vabariigi ühinemise kohta (EÜT L 285, lk 1) ja 29. novembri 1996. aasta konventsiooniga Austria Vabariigi, Soome
Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi ühinemise kohta (EÜT 1997, C 15, lk 1, edaspidi „Brüsseli konventsioon”), artikli 27 lõike 2
ning nimetatud konventsioonile lisatud protokolli IV artikli tõlgendamist.
Nimetatud eelotsusetaotlus esitati Scania Finance France SA (edaspidi „Scania”), asukoht Angers (Prantsusmaa), ja Rockinger
Spezialfabrik für Anhängerkupplungen GmbH & Co. (edaspidi „Rockinger”), asukoht München (Saksamaa), vahelises vaidluses Cour
d’appel d’Amiens’i (Prantsusmaa) kohtuotsuse täitmise kohta Saksamaal; kohtuotsusega kohustati Rockingeri maksma Scaniale
615 566,72 Prantsuse frangi suurune summa.

Õiguslik raamistik

Brüsseli konventsioon
Brüsseli konventsiooni artikkel 20, mis paikneb selle II jaotises pealkirjaga „Kohtualluvus”, sätestab:
„Kui kostja, kelle alaline asukoht on ühes osalisriigis, kaevatakse teise osalisriigi kohtusse ning ta ei ilmu kohtusse, deklareerib
see kohus omal algatusel, et ei ole asjas pädev, välja arvatud juhul, kui pädevus tuleneb käesoleva konventsiooni sätetest.
Kohus peatab menetluse niikauaks, kuni on tõendatud, et kostjal on olnud võimalus menetluse algatamist käsitlev või võrdväärne
dokument saada kätte piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta, või on tõendatud, et selleks on võetud kõik vajalikud
meetmed.
Eelmise lõigu sätted asendatakse tsiviil- ja kaubandusasjade kohtu- ja kohtuväliste dokumentide välisriikides kätteandmise
15. novembri 1965. aasta Haagi konventsiooni artikli 15 sätetega, kui menetluse algatamist käsitlev dokument või sellega seotud
teatis on tulnud nimetatud konventsiooni kohaselt kätte anda välismaal.”
Brüsseli konventsiooni artikli 26 esimese lõigu kohaselt, mis paikneb selle III jaotises pealkirjaga „Tunnustamine ja täitmine”:
„Osalisriigis tehtud kohtuotsust tunnustatakse teistes osalisriikides, nõudmata ühegi erimenetluse järgimist.”
Nimetatud konventsiooni artikli 27 lõige 2 näeb aga ette, et osalisriigis tehtud kohtuotsust ei tunnustata teistes osalisriikides,
„kui otsus on tehtud tagaselja ning kostjale ei olnud menetluse algatamist käsitlevat või võrdväärset dokumenti nõuetekohaselt
kätte toimetatud piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta.”
Brüsseli konventsioonile lisatud protokolli, mis vastavalt selle artiklile 65 moodustab selle lahutamatu osa (edaspidi „protokoll”),
IV artikkel sätestab:
„Ühes osalisriigis koostatud kohtu- või kohtuvälised dokumendid, mis tuleb kätte anda teises osalisriigis asuvatele isikutele,
edastatakse osalisriikide vahel sõlmitud konventsioonide ja kokkulepetega ettenähtud korras.
Kui riik, kus kätteandmine peab toimuma, esitab vastuväite avaldusega Euroopa Ühenduste Nõukogu peasekretärile, võivad dokumendi
koostanud riigi asjaomased ametiisikud nimetatud dokumendi saata ka otse selle riigi asjaomastele ametiisikutele, kus adressaat
asub. Sellisel juhul saadab päritoluriigi ametiisik dokumendi koopia taotluse saanud riigi sellisele ametiisikule, kes on
pädev seda adressaadile kätte toimetama. Dokument edastatakse taotluse saanud riigi seadustes ettenähtud viisil. Edastamine
registreeritakse otse päritoluriigi ametiisikule saadetava tõendiga.”

15. novembri 1965. aasta Haagi konventsioon tsiviil- ja kaubandusasjade kohtu- ja kohtuväliste dokumentide välisriikides kätteandmise
kohta (edaspidi „Haagi konventsioon”)
Haagi konventsiooni artikli 1 kohaselt rakendatakse konventsiooni kõigil juhtudel nii tsiviil- kui kaubandusasjades, kui on
vaja edastada kohtu- ja kohtuvälised dokumendid välisriigis kätteandmiseks.
Konventsiooni artikkel 15 sätestab:
„Kui kohtukutse või sellega samaväärne dokument tuli edastada kätteandmiseks välisriigis konventsiooni sätete kohaselt ja
kostja ei ole ilmunud, siis kohtuotsust ei tehta, kuni pole selge, et:
a)      dokument on kätte antud adressaatriigi seadustega riigi territooriumil olevatele isikutele dokumentide kätteandmiseks ette
nähtud menetluse korras või,
b)      dokument on tegelikult antud üle kostjale või tema asukohta mõnel teisel konventsiooniga ette nähtud viisil,
ja mõlemal juhul on dokument antud kätte või üle õigeaegselt, et võimaldada kostjal ennast kaitsta.
[…]”

Siseriiklikud õigusnormid
Prantsuse õiguses uue tsiviilmenetluse koodeksi artikli 684 kohaselt annab välismaal elavatele isikutele dokumendid kätte
parquet
(prokuratuuri allüksus). Selle koodeksi artikli 685 kohaselt esitab kohtutäitur kaks koopiat dokumentidest Prantsuse prokurörile.
Viimane viseerib originaali ning saadab dokumendi koopiad justiitsministeeriumisse edasitoimetamiseks. Nimetatud koodeksi
artikli 686 kohaselt peab kohtutäitur samal päeval või hiljemalt järgmisel tööpäeval saatma kinnitatud koopia adressaadile
tähitud kirjaga. Sama koodeksi artikli 683 kohaselt on välislepingutest tulenevalt võimalikud ka muud dokumentide kätteandmisviisid.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Scania esitas Rockingeri vastu kaebuse Tribunal de commerce d’Amiens’ile. Kohtukutse kättetoimetamine toimus
remise au parquet’
korra alusel.
Rockingerile kohtukutse kättetoimetamine tehti ülesandeks Saksa kohtuametnikule. Rockinger keeldus seda vastu võtmast nimelt
põhjendusel, et dokument ei olnud tõlgitud saksa keelde. Järgnevalt toimetati kohtukutse Rockingerile kätte posti teel, kuid
sellele ei olnud järjekordselt tõlget lisatud.
8. septembri 2000. aasta otsusega kohustas Cour d’appel d’Amiens Rockinger’i, kes kohtuistungile ei ilmunud, maksma Scania’le
615 566,72 Prantsuse frangi suuruse summa.
Scania taotlusel pööras Landgericht München I a Cour d’appel d’Amiens’i kohtuotsuse 3. aprilli 2002. aasta otsusega täitmisele.
Saades Rockingeri apellatsioonkaebuse, otsustas Oberlandesgericht München menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised
eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [Brüsseli] konventsiooni artikli 27 lõike 2 ja […] protokolli IV artikli esimese lõigu sätteid tuleb tõlgendada nii, et
kostjale, kelle elukoht menetluse algatamist käsitleva dokumendi kätteandmise ajal on lähteriigist erinevas osalisriigis,
võib kohtudokumente kätte anda ainult nende konventsioonide või kokkulepetega ettenähtud korras, mille poolteks on Brüsseli
konventsiooni osalisriigid?
2.      Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas EÜ artiklit 12 tuleb mõista nii, et sellega on vastuolus sellised siseriiklikud
õigusnormid, mis käsitlevad fiktiivse siseriikliku kätteandmisena kohtudokumendi kätteandmist kostjale, kelle elukoht kätteandmise
ajal on erinevas osalisriigis, kui see toimub nii, et kohtutäitur esitab menetluse algatamist käsitleva dokumendi prokurörile,
kelle ülesandeks on need dokumendid diplomaatilisi kanaleid pidi või rahvusvaheliste konventsioonidega ettenähtud korras edastada,
samas kui kohtutäitur teavitab välismaal elavat poolt kätteandmisest tähitud kirjaga?”

Eelotsuse küsimused

Esimene eelotsuse küsimus
Oma esimese küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas Brüsseli konventsiooni artikli 27 lõiget 2
ja protokolli IV artikli esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et kui päritoluriigi ja taotluse saanud riigi vahel on antud
valdkonnas kohaldatav rahvusvaheline konventsioon, tuleb juhul, kui otsus on tehtud tagaselja, hinnata menetluse algatamist
käsitleva dokumendi kostjale kättetoimetamise nõuetekohasust ainult selle konventsiooni sätetest tulenevalt, või seda võib
hinnata ka päritoluriigis kehtivatest siseriiklikest õigusnormidest tulenevalt, kui selle kohaldamine ei ole nimetatud konventsiooniga
välistatud.
Esialgu tuleb meelde tuletada, et isegi kui Brüsseli konventsiooni eesmärk on tagada kohtuotsuste vastastikuse tunnustamise
ja täitmisega seotud formaalsuste lihtsustamine, nagu tuleneb selle preambulist ,ei ole see eesmärk siiski saavutatav kaitseõigust
mis tahes viisil nõrgendades, nagu tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast (11. juuni 1985. aasta otsus kohtuasjas
49/84: Debaecker ja Plouvier, EKL 1985, lk 1779, punkt 10; 3. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑305/88: Lancray, EKL 1990,
lk I‑2725, punkt 21, ja 28. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑7/98: Krombach, EKL 2000, lk I‑1935, punkt 43).
Selles mõttes on Brüsseli konventsiooni artikli 27 lõike 2 eesmärk tagada, et konventsiooni kohast tunnustamist või täitmist
ei toimuks, kui kostjal ei olnud võimalust end otsuse teinud kohtus kaitsta (16. juuni 1981. aasta otsus kohtuasjas 166/80:
Klomps, EKL 1981, lk 1593, punkt 9).
Nimetatud artikli 27 lõige 2 näeb ette, et osalisriigis tehtud kohtuotsust ei tunnustata, kui otsus on tehtud tagaselja ning
kostjale ei olnud menetluse algatamist käsitlevat või võrdväärset dokumenti „nõuetekohaselt” kätte toimetatud „piisavalt aegsasti”.
Brüsseli konventsioon ei ühtlusta liikmesriikides kehtivate kohtudokumentide välisriikides kätteandmise erinevaid kordasid
(15. juuli 1982. aasta otsus kohtuasjas 228/81: Pendy Plastic, EKL 1982, lk 2723, punkt 13, ja eespool viidatud Lancray kohtuotsus,
punkt 28). Samas sätestab protokolli IV artikli esimene lõik, et ühes osalisriigis koostatud kohtudokumendid, mis tuleb kätte
anda teises osalisriigis, edastatakse osalisriikide vahel sõlmitud konventsioonide ja kokkulepetega ettenähtud korras.
Selle sätte sõnastusest tuleneb, et kui päritoluriigi ja taotluse saanud riigi vahel on sõlmitud kohtudokumentide kätteandmist
käsitlev konventsioon, tuleb menetluse algatamist käsitleva dokumendi kättetoimetamise nõuetekohasust hinnata selle konventsiooni
sätetest tulenevalt.
Nii Scania kui ka Saksa valitsus väidavad, et protokolli IV artikli esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et see viitab ka kõikidele
asjaomaste riikide siseriiklikes õigusnormides ette nähtud kättetoimetamise viisidele, kui see ei ole nende riikide vahel
sõlmitud konventsioonidega välistatud.
Selline tõlgendus ei ole vastuvõetav.
Protokolli IV artikkel näeb ette kaks dokumentide edastamise viisi: esimese puhul edastatakse dokumendid osalisriikide vahel
sõlmitud konventsioonide ja kokkulepetega ettenähtud korras, teise puhul edastatakse dokumendid otse riikide asjaomaste ametiisikute
vahel, kui riik, kus kätteandmine peab toimuma, ei esita vastuväite avaldust. IV artikli teises lõigus kasutatud väljend „võivad
[…] ka” selgitab üheselt, et lisaks neile kahele muid kättetoimetamisviise ette nähtud ei ole; edastamine võib toimuda asja
esialgselt menetleva kohtu asukohariigi õiguse kohaselt ainult siis, kui kumbki neist kahest viisist ei ole kasutatav.
Protokolli IV artikli sätete ammendavust kinnitab ka asjaolu, et juhul, kui otsus on tehtud tagaselja, on kostja õiguste tõhusa
kaitse tagamiseks antud kohtudokumentide kättetoimetamise nõuetekohasuse hindamise pädevus mitte ainult tunnustamise ja täitmise
etapis taotluse saanud riigi kohtule, vaid ka kohtualluvuse kindlakstegemise etapis päritoluriigi kohtule, kes nimetatud konventsiooni
artikli 20 kohaselt on kutsutud seda hindama (eespool viidatud Pendy Plasticu kohtuotsus, punkt 13, ja Lancray kohtuotsus,
punkt 28).
Selleks näeb Brüsseli konventsiooni artikkel 20 teises lõigus ette, et kui kostja, kelle alaline asukoht on ühes osalisriigis,
kaevatakse teise osalisriigi kohtusse ning ta ei ilmu kohtusse, peatab kohus menetluse niikauaks, kuni on tõendatud, et kostjal
on olnud võimalus menetluse algatamist käsitlevat dokumenti kätte saada piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta.
Nimetatud artikli 20 kolmanda lõigu kohaselt asendatakse viimased sätted Haagi konventsiooni artikli 15 sätetega, kui menetluse
algatamist käsitlev dokument on tulnud nimetatud konventsiooni kohaselt kätte anda välismaal.
Samamoodi nagu Brüsseli konventsiooni artikli 20 teine lõik, kuid märgatavalt täielikumalt ja täpsemalt, toob Haagi konventsiooni
artikkel 15 välja, millistel tingimustel võib kohtukutset pidada kostjale, kes kohtuistungile ei ilmu, välisriigis kätte-
või üleantuks (eespool viidatud Pendy Plasticu kohtuotsus, punkt 12).
Nagu väidab komisjon, kuna Brüsseli konventsiooniga kehtestatud kord näeb ette, et nii päritoluriigi kohus kui ka taotluse
saanud riigi kohus hindavad menetluse algatamist käsitleva dokumendi kättetoimetamise nõuetekohasust, nõuab selle korra ökonoomsus,
et see hindamine toimuks vastavalt võimalusele sama õiguskorra raames. Seega, kui ei ole kasutatud protokolli IV artikli teises
lõigus sätestatud võimalust ning päritoluriigi ja taotluse saanud riigi vahel kohaldub Haagi konventsioon, siis tuleb menetluse
algatamist käsitleva dokumendi kättetoimetamise nõuetekohasust hinnata nii päritoluriigi kui taotluse saanud riigi kohtu poolt
ainult Haagi konventsiooni artikli 15 sätetest tulenevalt, millele viitab Brüsseli konventsiooni artikli 20 kolmas lõik.
Põhikohtuasjas leidis eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Prantsuse Vabariik ja Saksmaa Liitvabariik olid mõlemad asjassepuutuval
kättetoimetamise kuupäeval Haagi konventsiooni pooled.
Sellest tuleneb, et selleks, et nimetatud kättetoimetamist peetaks Brüsseli konventsiooni artikli 27 lõike 2 kohaselt nõuetekohaseks,
oleks pidanud see toimuma kooskõlas Haagi konventsiooni normidega.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab päritoluriigis tehtud kohtuotsuse tunnustamiseks ja täitmiseks kontrollima, kas kostjale
menetluse algatamist käsitleva dokumendi kättetoimetamise osas täideti päritoluriigi kohtumenetluses viimati nimetatud konventsiooni
artikli 15 sätteid (eespool viidatud Pendy Plasticu kohtuotsus, punktid 13 ja 14).
Eespool toodud kaalutlustest järeldub, et esimesele küsimusele peab vastama nii, et Brüsseli konventsiooni artikli 27 lõiget 2
ja protokolli IV artikli esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et kui päritoluriigi ja taotluse saanud riigi vahel on antud
valdkonnas kohaldatav rahvusvaheline konventsioon, tuleb juhul, kui otsus on tehtud tagaselja, hinnata menetluse algatamist
käsitleva dokumendi kostjale kättetoimetamise nõuetekohasust selle konventsiooni sätetest tulenevalt, v.a juhul, kui kasutatakse
taotluse saanud riigi vastuväite puudumisel riikide ametiisikute vahelist dokumentide otse edastamist vastavalt protokolli
IV artikli teisele lõigule.

Teine eelotsuse küsimus
Arvestades esimesele küsimusele antud vastust, puudub vajadus vastata teisele küsimusele.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades, muudetud
9. oktoobri 1978. aasta konventsiooniga Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemise
kohta, 25. oktoobri 1982. aasta konventsiooniga Kreeka Vabariigi ühinemise kohta, 26. mai 1989. aasta konventsiooniga Hispaania
Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühinemise kohta ja 29. novembri 1996. aasta konventsiooniga Austria Vabariigi, Soome Vabariigi
ja Rootsi Kuningriigi ühinemise kohta, artikli 27 lõiget 2 ja nimetatud konventsioonile lisatud protokolli IV artikli esimest
lõiku tuleb tõlgendada nii, et kui päritoluriigi ja taotluse saanud riigi vahel on antud valdkonnas kohaldatav rahvusvaheline
konventsioon, tuleb juhul, kui otsus on tehtud tagaselja, hinnata menetluse algatamist käsitleva dokumendi kostjale kättetoimetamise
nõuetekohasust selle konventsiooni sätetest tulenevalt, v.a juhul, kui kasutatakse taotluse saanud riigi vastuväite puudumisel
riikide ametiisikute vahelist dokumentide otse edastamist vastavalt protokolli IV artikli teisele lõigule.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.