CELEX: 62004CJ0215
Jäätmed
Jäätmesaadetis
Taaskasutatavad jäätmed
Teataja mõiste
Teatajale pandud kohustused

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 1. veebruari 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 259/93 jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli
kohta Euroopa Ühenduses, ühendusse sisseveo ning ühendusest väljaveo korral (EÜT L 30, lk 1; ELT eriväljaanne 15/02, lk 176)
artikli 2 punkti g, artikli 6 lõike 5, artikli 7 lõigete 1 ja 2 ning lõike 4 punkti a tõlgendamist.
See taotlus on esitatud kohtuvaidluses Marius Pedersen A/S (edaspidi „Pedersen”), ettevõtja, kellel on elektroonikajäätmete
kogumise litsents, asukoht Taani, ja Miljøstyrelseni (Riiklik keskkonnaagentuur) vahel taaskasutamiseks mõeldud nimetatud
jäätmete saadetiste kohta Saksamaale.

Õiguslik raamistik
Määruse nr 259/93 üheksas põhjendus sätestab:
„[…] jäätmesaadetistest tuleb eelnevalt teatada pädevatele ametiasutustele, et nad oleksid nõuetekohaselt informeeritud eriti
jäätmete liigist, edasitoimetamisest ja kõrvaldamisest või taaskasutamisest, et neil oleks võimalus võtta kõik vajalikud meetmed
inimeste tervise ja keskkonna kaitseks, kaasa arvatud võimalus esitada saadetise suhtes põhjendatud vastuväiteid”.
Nimetatud määruse artikli 2 punkt g määratleb „teataja” järgmiselt:
„[…] mis tahes füüsiline või juriidiline isik, kellele või millele on pandud kohustus teatada, seega edaspidi nimetatuna isik,
kes kavatseb jäätmeid saata või saata lasta:
i)      isik, kelle tegevus jäätmed tekitas (esmane tekitaja),
või
ii)      kui see pole võimalik, siis koguja, kellel on selleks liikmesriigi litsents, või litsentseeritud või registreeritud turustaja
või vahendaja, kes korraldab jäätmete kõrvaldamist või taaskasutamist,
[…]”
Sama määruse artikkel 6 näeb ette:
„1.      Kui teataja kavatseb saata […] jäätmeid ümbertöötamiseks ühest liikmesriigist teise […], teatab ta sellest sihtkoha pädevale
ametiasutusele ning saadab teate koopiad lähtekoha ja transiidi pädevatele ametiasutustele ning vastuvõtjale.
[…]
4.      Teatamiseks täidab teataja saatekirja ning lisab, kui pädevad ametiasutused seda nõuavad, täiendava teabe ja dokumentatsiooni.
5.      Teataja saadab teabe saatekirjaga, pöörates erilist tähelepanu:
–        taaskasutatavate jäätmete allikale, koostisele ja kogusele, sealhulgas tekitaja nimetamisele, ja kui jäätmed pärinevad mitmest
allikast, jäätmete üksikasjalikule loendile ning esmaste tekitajate nimetamisele, kui need on teada,
[…]”
Määruse nr 259/93 artikkel 7 sätestab:
„1.      Kui sihtkoha pädev ametiasutus on teate kätte saanud, saadab ta kolme tööpäeva jooksul teatajale vastuvõtukviitungi ja teistele
asjaomastele pädevatele ametiasutustele ning vastuvõtjale selle koopiad.
2.      Sihtkoha, lähtekoha ja transiidi pädeval ametiasutusel on pärast vastuvõtukviitungi väljasaatmist 30 päeva aega esitada saadetise
kohta vastuväiteid. Sellised vastuväited peavad põhinema lõikel 4. Kõik vastuväited tuleb teatajale ja teistele asjaomastele
pädevatele ametiasutustele saata kirjalikult nimetatud 30 päeva jooksul.
[…]
4.      a)     Lähte- ja sihtkoha pädevad ametiasutused võivad kavatsetava saadetise kohta esitada põhjendatud vastuväiteid:
–        vastavalt direktiivile 75/442/EMÜ, eriti selle artiklile 7,
või
–        juhul, kui see pole vastavuses siseriiklike õigusaktidega, mis käsitlevad keskkonnakaitset, avalikku korda, julgeolekut või
tervisekaitset
[…]
[…]
5.      Kui pädevad ametiasutused lõikes 2 sätestatud ajavahemiku jooksul veenduvad, et nende vastuväideteks alust andnud küsimused
on lahendatud ja veotingimusi täidetakse, saadavad nad teatajale viivitamatult kirjaliku teate, lisaks koopiad vastuvõtjale
ja teistele asjaomastele pädevatele ametiasutustele.
Kui pärast seda saatmistingimusi oluliselt muudetakse, tuleb saata uus teade.”
Nõukogu 15. juuli 1975. aasta direktiivi 75/442/EMÜ jäätmete kohta (EÜT L 194, lk 39; ELT eriväljaanne 15/01, lk 23), muudetud
nõukogu 18. märtsi 1991. aasta direktiiviga 91/156/EMÜ (EÜT L 78, lk 32; ELT eriväljaanne 15/02, lk 3; edaspidi „direktiiv 75/442”),
artikkel 4 sätestab:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada jäätmete taaskasutamine ja kõrvaldamine viisil, mis ei sea ohtu inimeste
tervist, mille käigus ei kasutata keskkonda ohustavaid protsesse ja menetlusi ning millega eelkõige:
–        ei ohustata vett, õhku, pinnast, taimi ega loomi,
–        ei tekitata mürast või haisust põhjustatud häiringuid,
–        ei kahjustata maapiirkondi ega erihuvi pakkuvaid kohti.
Liikmesriigid võtavad ka vajalikud meetmed, et keelata jäätmete hülgamine, kaadamine või kontrollimata kõrvaldamine.”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Pedersen taotles oma 21. veebruari 2000. aasta teates Miljøstyrelsenilt luba saata 2000 tonni elektroonikajäätmeid taaskasutamise
eesmärgil oma partnerettevõtjale asukohaga Saksamaal. See agentuur keeldus saadetisele loa andmisest põhjendusel, et Pedersen
ei ole talle esitanud vajalikku teavet loa taotluse kontrollimiseks, nimelt:
1)      jäätmete esmaste tekitajate esitatud volitust, milles on kinnitatud, et Pedersen esindab neid seoses kogutud jäätmete saadetistega;
2)      tõendit selle kohta, et Saksamaal asuv rajatis käitleb jäätmeid Taani õigusnormides ette nähtud nõuetega keskkonnaohutuselt
samaväärselt;
3)      piisavat teavet jäätmete koostise kohta, kuna Pedersen on piiriüleste saadetiste kohta ette nähtud kontrollkoopias vaid täpsustanud,
et tegemist on „elektroonikajäätmete” saadetisega.
Peale selle leidis Miljøstyrelsen, arvestades teatamise väidetavalt ebatäielikku iseloomu, et määruse nr 259/93 artiklis 7 ette nähtud 30-päevane tähtaeg selleks, et pädev ametiasutus saaks anda oma nõusolekut või esitada vastuväited,
ei ole alanud.
Pedersen esitas 22. mail 2001 Østre Landsretile kaebuse, leides, et ta on esitanud piisavalt dokumentatsiooni selleks, et
Miljøstyrelsen saaks taotletud luba anda, ning arvestades seda, et vastuväidete esitamise tähtajad olid möödunud, ning et
järelikult oli tal õigus põhikohtuasjas käsitletud saadetiste tegemiseks.
Neil asjaoludel otsustas Østre Landsret menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas määruse […] nr 259/93 […] artikli 2 punkti g alapunktis ii kasutatud väljendit „kui see pole võimalik” tuleb mõista nii,
et litsentseeritud koguja ei saa automaatselt olla teataja, kes teatab jäätmete ekspordist nende taaskasutamise eesmärgil?
Jaatava vastuse korral palutakse Euroopa Kohtul täpsustada, milliste kriteeriumite põhjal võib litsentseeritud koguja olla
teataja, kes teatab jäätmete ekspordist nende taaskasutamise eesmärgil.
Kas kriteeriumiks võib olla see, et jäätmete tekitaja ei ole teada, või see, et jäätmetekitajate arvu silmas pidades on nende
tekitatud jäätmekogus nii väike, et ei oleks mõistlik, kui nad teataksid jäätmete ekspordist individuaalselt?
2.      Kas määruse […] nr 259/93 […] artikli 7 lõige 2 koostoimes artikli 7 lõike 4 punkti a esimese ja teise lõiguga lubavad lähteriigi
pädevatel ametiasutustel keelduda loa andmisest jäätmete ekspordiks nende taaskasutamise eesmärgil, kui teatajalt puudub teave
selle kohta, et sihtriigis käideldakse nimetatud jäätmed viisil, mis keskkonnaohutuselt on samaväärne lähteriigi õigusnormidega
kehtestatud nõuetega?
3.      Kas määruse […] nr 259/93 […] artikli 6 lõike 5 esimest taanet tuleb tõlgendada nii, et see tähendab, et jäätmete koostist
puudutav teatamiskohustus on täidetud, kui teataja teeb teatavaks jäätmete liigi, näiteks „elektroonikajäätmed”?
4.      Kas määruse […] nr 259/93 […] artikli 7 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada selliselt, et artikli 7 lõikes 2 nimetatud tähtaeg
hakkab kulgema alates sihtriigi pädevate ametiasutuste poolt vastuvõtukviitungi väljasaatmisest, hoolimata sellest, et lähteriigi
pädevad ametiasutused leiavad, et nad ei ole saanud kogu teavet, mis on ette nähtud artikli 6 lõikega 5?
Eitava vastuse korral, milline teave peab olema teatele lisatud, et artikli 7 lõikes 2 ette nähtud 30-päevane tähtaeg hakkaks
kulgema?
Kas nimetatud 30-päevase tähtaja möödumise õiguslikuks tagajärjeks on see, et pädevad ametiasutused ei saa enam esitada vastuväiteid
ega nõuda täiendavat teavet?”

Esimene küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib oma esimeses küsimuses sisuliselt, kas määruse nr 259/93 artikli 2 punkti g alapunkti ii tuleb tõlgendada nii, et jäätmete litsentseeritud koguja ei ole automaatselt volitatud teatama
jäätmete ekspordist nende taaskasutamise eesmärgil.
Nimetatud artikli 2 punkti g sõnastusest endast nähtub, et kui isik, kelle tegevuse tõttu asjaomased jäätmed tekivad, käesoleval
juhul esmane tekitaja, ei saa saadetisest teatada, võib teataja rolli täita, kuid ainult sarnastel juhtudel, litsentseeritud
koguja.
Nii välistab see artikkel selgesõnaliselt selle, et litsentseeritud kogujat saaks automaatselt lugeda jäätmesaadetise ainsaks
teatajaks.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub peale selle täpsustada, milliste kriteeriumite põhjal võib litsentseeritud koguja olla
teataja, kes teatab jäätmete saatmisest nende taaskasutamise eesmärgil.
Kuigi jäätmesaadetisest teatamise kohustus lasub esmajärjekorras esmasel tekitajal, tähendab väljend „kui see pole võimalik”
seda, et juhul, kui esmane tekitaja ei saa sellest teatada, võib nimetatud teatamise teha litsentseeritud koguja. Arvestades
ühte määruse nr 259/93 eesmärkidest, mis on väljendatud selle üheksandas põhjenduses, s.o jäätmesaadetistest tuleb eelnevalt teatada pädevatele
ametiasutustele, et nad oleksid nõuetekohaselt informeeritud, et neil oleks võimalus võtta kõik vajalikud meetmed inimeste
tervise ja keskkonna kaitseks, tuleb väljendit „kui see pole võimalik” tegelikult tõlgendada laiendavalt selleks, et tagada
juhul, kui ei ole võimalik, et pädevatele ametiasutustele teataks saadetisest esmane tekitaja, et seda võiks teha litsentseeritud
koguja.
Selles kontekstis kujutavad eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt viidatud asjaolud, nagu see, et jäätmete tekitaja ei ole
teada, või see, et jäätmetekitajate arvu silmas pidades on nende tekitatud jäätmekogus nii väike, et ei oleks mõistlik, kui
nad teataksid jäätmesaadetisest individuaalselt, endast kriteeriume, mille alusel saadetisest võib pädevatele ametiasutustele
teatada litsentseeritud koguja, ning mis kuuluvad väljendi „kui see pole võimalik” ulatuse alla.
Nimelt, kui esmase tekitaja isik ei ole teada, on täielikult õigustatud ja soovitav, et pädevatele ametiasutustele teataks
litsentseeritud koguja. Peale selle ei oleks jäätmetekitajate, kes tekitavad väikesi jäätmekoguseid, arvust tulenev teatamiste
mitmekordistumine kooskõlas pädevatele ametiasutustele määrusega nr 259/93 pandud kohustusega kontrollida teatamisi suhteliselt
lühikeste tähtaegade jooksul, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 26.
Esimesele küsimusele tuleb seega vastata selliselt, et määruse nr 259/93 artikli 2 punkti g alapunktis ii kasutatud väljendit
„kui see pole võimalik” tuleb tõlgendada nii, et ainuüksi asjaolu, et isik on litsentseeritud koguja, ei tee temast teatajat,
kes teatab jäätmete saatmisest nende taaskasutamise eesmärgil. Siiski võivad asjaolud, et jäätmete tekitaja ei ole teada või
jäätmetekitajate arvu silmas pidades on nende tekitatud jäätmekogus nii väike, et ei oleks mõistlik, kui nad teataksid jäätmesaadetisest
individuaalselt, põhjendada litsentseeritud koguja lugemist teatajaks, kes teatab jäätmete saatmisest nende taaskasutamise
eesmärgil.

Teine küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib oma teises küsimuses sisuliselt, kas lähteriigi pädevatel ametiasutustel on õigus keelduda
loa andmisest jäätmete ekspordiks nende taaskasutamise eesmärgil sihtriigis ainsal põhjusel, et teataja antud teabest ei selgu,
et sihtriigi õigusnormidega nõutud keskkonnaohutuse kaitse tase on lähteriigi õigusnormidega kehtestatuga samaväärne.
Esmalt tuleb meelde tuletada, et jäätmesaadetiste küsimus on ühenduse tasandil ühtlustatult reguleeritud asjaomase määrusega nr 259/93, eesmärgiga tagada keskkonna kaitse (13. detsembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑324/99: DaimlerChrysler, EKL 2001, lk I‑9897, punkt 42 ja 27. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑6/00: ASA, EKL 2002, lk I‑1961, punkt 35).
Juhtumid, millal liikmesriigid võivad vastavalt nimetatud määruse artikli 7 lõikele 2 nendevahelistele jäätmesaadetistele
taaskasutatavate jäätmete korral vastuväiteid esitada, on ammendavalt loetletud selle sätte lõikes 4 (eespool viidatud kohtuotsus
ASA, punkt 36).
Seega eeldab nimetatud artikli 7 lõike 4 kohaldamine, milles on määratletud juhtumid, millal lähtekoha, transiidi või sihtkoha
pädevad ametiasutused võivad esitada taaskasutatavate jäätmete saadetistele vastuväited, et pädeval ametiasutusel on vajalik
teave kontrollimaks, kas saadetis vastab ühele neist juhtumitest või mitte.
Selles osas on määruse nr 259/93 artikli 6 lõikes 5 ette nähtud, et teataja peab esitama teatud informatsiooni.
Peale selle nähtub sama artikli 6 lõikest 4, et pädevad ametiasutused võivad teatajalt nõuda täiendavat teavet või dokumentatsiooni.
Seega, kuna määruses nr 259/93 ei ole sellise täiendava teabe või dokumentatsiooni nõude mittetäitmise korral ette nähtud erimenetlust, võib pädev ametiasutus
esitada nimetatud määruse artikli 7 lõikes 2 ette nähtud „vastuväite”, kui tal puudub vajalik teave kontrollimaks, kas saadetis
ei tekita sama määruse artikli 7 lõiget 4 arvestades probleeme.
Selles kontekstis varieerub informatsiooni tase, mida tuleb lugeda vajalikuks ja mida pädev ametiasutus võib järelikult nõuda,
vastavalt määruse nr 259/93 artikli 7 lõikes 4 ette nähtud juhtumitele.
Nii otsustas Euroopa Kohus määruse nr 259/93 artikli 7 lõike 4 punkti a esimeses taandes esitatud juhtumi korral 16. detsembri 2004. aasta otsuse kohtuasjas C‑277/02: EU-Wood-Trading (EKL 2004, lk I‑11957) punktis 43, et pädevate ametiasutuste vastuväide võib põhineda kaalutlustel, mis
on seotud mitte ainult jäätmete tegeliku veotoiminguga, vaid ka nimetatud saadetise suhtes ette nähtud taaskasutamistoiminguga.
Kui liikmesriigid võtavad direktiivi 75/442 artikli 4 kohaselt vajalikud meetmed, et tagada jäätmete taaskasutamine ja kõrvaldamine
viisil, mis ei sea ohtu inimeste tervist ja mille käigus ei kasutata keskkonda ohustavaid protsesse või menetlusi, tuleb määruse
nr 259/93 artikli 7 lõike 4 punkti a esimese taande sätteid tõlgendada nii, et need volitavad lähtekoha pädevaid ametiasutusi
taaskasutatavate jäätmete saadetisele vastuväiteid esitama põhjendusel, et ette nähtud taaskasutamine ei ole nimetatud artiklist 4
tulenevate nõuetega kooskõlas (eespool viidatud kohtuotsus EU‑Wood‑Trading, punkt 42).
Eespool viidatud kohtuotsuses EU‑Wood-Trading otsustas Euroopa Kohus, et määruse nr 259/93 artikli 7 lõike 4 punkti a esimese
taande sätted viitavad sellele, et lähtekoha pädevad ametiasutused võivad jäätmete sihtriigis toimuva taaskasutamise inimesele
ja keskkonnale seatavate ohtude hindamisel võtta arvesse kõiki sellega seotud asjakohaseid kriteeriume, sealhulgas neid, mis
kehtivad lähteriigis, isegi kui need on sihtriigis kehtivatest rangemad, ning kui nende eesmärk on neid ohte vältida. Lähtekoha
pädevad ametiasutused ei ole siiski seotud oma riigi kriteeriumitega, kui need ei ole nende riskide vältimisel samaväärsed
sihtriigi õigusnormidega (eespool viidatud kohtuotsus EU‑Wood‑Trading, punkt 46).
Peale selle saab lähtekoha pädev ametiasutus saadetisele oma taaskasutamise suhtes kehtivate siseriiklike normide alusel seaduslikult
vastuväidet esitada vaid siis, kui viimased vastavad proportsionaalsuse põhimõttele ja on kohased saavutamaks eesmärke vältida
ohte inimese tervisele ja keskkonnale ega välju nende eesmärkide saavutamiseks vajaliku piiridest (eespool viidatud kohtuotsus
EU‑Wood‑Trading, punkt 49). Neid ohte tuleb hinnata mitte üldise korra kaalutluste, vaid asjakohaste teaduslike uuringute
alusel (eespool viidatud kohtuotsus EU‑Wood‑Trading, punkt 50).
Nii peab teataja määruse nr 259/93 artikliga 6 kehtestatud eelneva teatamise raames esitama vastavalt selle artikli lõikele 5 saatekirjas, millega teatamine
toimub, mitte ainult teabe taaskasutatavate jäätmete koostise ja koguse ning nende saatmise tingimuste kohta, vaid ka tingimuste
kohta, mille kohaselt nimetatud jäätmeid taaskasutatakse.
Teatajalt ei saa seevastu nõuda, et ta tõendaks, et taaskasutamine sihtriigis vastab lähteriigi õigusnormidega ette nähtule.
Vastupidi, kui lähtekoha pädev ametiasutus soovib esitada määruse nr 259/93 artikli 7 lõike 4 punkti a esimese taande alusel saadetisele vastuväite, tuginedes oma siseriiklikele taaskasutamise suhtes
kehtivatele õigusnormidele, peab tema tõendama ohte inimese tervisele ja keskkonnale, mis kaasnevad jäätmete taaskasutamisega
sihtriigis.
Eespool esitatut arvestades tuleb teisele küsimusele vastata selliselt, et lähtekoha pädeval ametiasutusel on määruse nr 259/93
artikli 7 lõike 2 ja lõike 4 punkti a esimese taande alusel lubatud keelduda jäätmesaadetisele loa andmisest, kui puudub teave
nende käitlemistingimuste kohta sihtriigis. Teatajalt ei saa seevastu nõuda, et ta tõendaks, et taaskasutamine sihtriigis
vastab lähteriigi õigusnormidega ette nähtule.

Kolmas küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib oma kolmandas küsimuses, kas määruse nr 259/93 artikli 6 lõike 5 esimeses taandes ette nähtud jäätmete koostist puudutav teatamiskohustus on täidetud, kui teataja teeb
saadetisest teatamise käigus märke jäätmete liigi kohta, nagu „elektroonikajäätmed”.
Nagu on juba esile toodud käesoleva otsuse punktis 16, on üks määruse nr 259/93 eesmärkidest tagada jäätmesaadetistest eelnevalt teatamine pädevatele ametiasutustele, et nad oleksid nõuetekohaselt informeeritud,
et võtta kõik vajalikud meetmed inimeste tervise ja keskkonna kaitseks.
Selle eesmärgi saavutamist suudab tagada ainult täielik teatamine, mis selgitab üksikasjalikult taaskasutatavate jäätmete
allikat, koostist ja kogust ja sisaldab jäätmete üksikasjalikku loendit, kui jäätmed pärinevad mitmest allikast.
Märge „elektroonikajäätmed” ei täida seda tingimust, arvestades selle abstraktset ja ebatäpset iseloomu, ning kuna puuduvad
üksikasjalikud märked, mis annaksid pädevale ametiasutusele teavet kõnealuste jäätmete eriomaduste kohta.
Eespool esitatut silmas pidades tuleb kolmandale küsimusele vastata selliselt, et määruse nr 259/93 artikli 6 lõike 5 esimest
taanet tuleb tõlgendada nii, et see tähendab, et jäätmete koostist puudutav teatamiskohustus ei ole täidetud, kui teataja
teeb märkega „elektroonikajäätmed” teatavaks jäätmete liigi.

Neljas küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib oma neljandas küsimuses, kas asjaolu, et lähteriigi pädev ametiasutus leiab, et ta
ei ole saanud kogu teavet jäätmesaadetise kohta nende taaskasutamise eesmärgil, mõjutab kuupäeva, millest alates hakkab kulgema
määruse nr 259/93 artikli 7 lõikes 2 ette nähtud 30-päevane tähtaeg. Peale selle küsib sama kohus, kas selle tähtaja ületamine
välistab pädevate ametiasutuste võimaluse esitada saadetise kohta vastuväiteid või nõuda teatajalt täiendavat teavet.
Esitatud küsimusele vastamiseks tuleb uurida määruses nr 259/93 ette nähtud jäätmesaadetistest teatamise korda.
Vastavalt selle määruse artikli 6 lõikele 1, kui teataja kavatseb saata jäätmeid ümbertöötamiseks ühest liikmesriigist teise,
teatab ta sellest sihtkoha pädevale ametiasutusele ning saadab teate koopiad lähtekoha ja transiidi pädevatele ametiasutustele
ning vastuvõtjale.
Nimetatud määruse artikli 7 lõikes 1 on ette nähtud, et kui sihtkoha pädev ametiasutus on teate kätte saanud, saadab ta kolme
tööpäeva jooksul teatajale vastuvõtukviitungi ning teistele asjaomastele pädevatele ametiasutustele ning vastuvõtjale selle
koopiad.
Sama artikli lõike 2 esimese lõigu kohaselt on sihtkoha, lähtekoha ja transiidi pädeval ametiasutusel pärast vastuvõtukviitungi
väljasaatmist 30 päeva aega esitada saadetise kohta vastuväiteid.
Seega nähtub määruse nr 259/93 artikli 7 sõnastusest endast, et 30‑päevane tähtaeg hakkab kulgema alates vastuvõtukviitungi saatmisest sihtkoha pädeva ametiasutuse
poolt. Asjaolu, et lähtekoha pädev ametiasutus leiab, nagu põhikohtuasjas, et ta ei ole saanud kogu vajalikku teavet, ei tohiks
takistada selle tähtaja kulgema hakkamist. Nimetatud 30-päevane tähtaeg kujutab endast teataja jaoks olulist tagatist selleks,
et tema saadetud teadet kontrollitaks rangete tähtaegade jooksul, nagu on ette nähtud samas määruses, ning et temale antaks hiljemalt nende tähtaegade möödudes teada, kas ja lõpuks millistel tingimustel saatmine võib aset
leida (vt selles osas lähtekoha pädeva ametiasutuse vastuväite kohta seoses saadetise eksliku kvalifitseerimisega eespool
viidatud kohtuotsus ASA, punkt 49).
Sel põhjusel ja arvestades õiguskindluse kaalutlusi tuleb määruse nr 259/93 artikli 7 lõiget 2 tõlgendada kitsalt. Kuna selles artiklis ette nähtud 30‑päevane tähtaeg kujutab endast hea haldusjuhtimise
tagatist, saavad pädevad ametiasutused vastuväiteid esitada vaid siis, kui nad peavad sellest tähtajast kinni.
Nii ei saa teatud informatsiooni puudumine, mida pädev ametiasutus, käesoleval juhul lähtekoha ametiasutus, peab kasulikuks,
s.o vajalikuks küsida, takistada määruse nr 259/93 artikli 7 lõikes 2 kehtestatud tähtaja kulgema hakkamist.
Taani, Austria ja Poola valitsused väljendasid oma kirjalikes märkustes kartust selle tõlgenduse suhtes, väites, et kui lubada
30-päevase tähtaja kulgema hakkamist vastuvõtukviitungi saatmisest sihtkoha pädeva ametiasutuse poolt, siis see viib selleni,
et pädevad ametiasutused ei saa saadetise kohta vastuväiteid esitada.
Selles osas, arvestades asjaolu, et pädevaid ametiasutusi tuleb nõuetekohaselt informeerida, teatades neile eelnevalt jäätmete
liigist, edasitoimetamisest ja kõrvaldamisest või taaskasutamisest, et neil oleks võimalus võtta kõik vajalikud meetmed inimeste
tervise ja keskkonna kaitseks, kaasa arvatud võimalus esitada saadetiste suhtes põhjendatud vastuväiteid, peab säilima nimetatud
ametiasutustele määruse nr 259/93 artikli 6 lõikes 4 antud õigus nõuda täiendavat teavet juhul, kui nad leiavad, et teatamine
on puudulik.
Käesoleva otsuse punktides 46 ja 47 esitatud tõlgendusviis ei riku siiski mingil viisil neid õigusi. Kuna määruses nr 259/93 ei ole ette nähtud erimenetlust pädevate ametiasutuste poolt nimetatud määruse artikli 6 lõike 4 alusel täiendava teabe ja
dokumentatsiooni nõude esitamiseks, võivad pädevad ametiasutused, käesoleval juhul lähtekoha ametiasutused, need nõuded esitada
30-päevase tähtaja jooksul sama määruse artikli 7 lõikes 2 ette nähtud „vastuväite” vormis. Selline lahendus võimaldab ühildada
nimetatud artikli 7 lõike 2 kitsalt tõlgendamist pädevate ametiasutuste õigusega nõuda täiendavat teavet.
Juhul, kui nõutud täiendav teave saabub 30-päevase tähtaja jooksul ja kui see ametiasutus veendub, et tema vastuväideteks
alust andnud küsimused on lahendatud, saadab ta selle kohta vastavalt määruse nr 259/93 artikli 7 lõikele 5 teatajale viivitamatult kirjaliku teate, lisaks koopiad vastuvõtjale ja teistele asjaomastele pädevatele
ametiasutustele.
Neil asjaoludel tuleb neljandale küsimusele vastata selliselt, et määruse nr 259/93 artikli 7 lõikes 2 nimetatud tähtaeg hakkab
kulgema alates sihtriigi pädevate ametiasutuste poolt vastuvõtukviitungi väljasaatmisest, hoolimata sellest, et lähteriigi
pädevad ametiasutused leiavad, et nad ei ole saanud teavet, mis on ette nähtud nimetatud määruse artikli 6 lõikega 5. Selle
tähtaja ületamise õiguslikuks tagajärjeks on see, et pädevad ametiasutused ei saa enam esitada saadetise kohta vastuväiteid
ega nõuda teatajalt täiendavat teavet.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Nõukogu 1. veebruari 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 259/93 jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli kohta Euroopa Ühenduses,
ühendusse sisseveo ning ühendusest väljaveo korral artikli 2 punkti g alapunktis ii kasutatud väljendit „kui see pole võimalik”
tuleb tõlgendada nii, et ainuüksi asjaolu, et isik on litsentseeritud koguja, ei tee temast teatajat, kes teatab jäätmete
saatmisest nende taaskasutamise eesmärgil. Siiski võivad asjaolud, et jäätmete tekitaja ei ole teada või jäätmetekitajate
arvu silmas pidades on nende tekitatud jäätmekogus nii väike, et ei oleks mõistlik, kui nad teataksid jäätmesaadetisest individuaalselt,
põhjendada litsentseeritud koguja lugemist teatajaks, kes teatab jäätmete saatmisest nende taaskasutamise eesmärgil.
2.
Lähtekoha pädeval ametiasutusel on määruse nr 259/93 artikli 7 lõike 2 ja lõike 4 punkti a esimese taande alusel lubatud keelduda
jäätmesaadetisele loa andmisest, kui puudub teave nende käitlemistingimuste kohta sihtriigis. Teatajalt ei saa seevastu nõuda,
et ta tõendaks seda, et nimetatud jäätmed taaskasutatakse sihtriigis viisil, mis on samaväärne lähteriigi õigusnormidega ette
nähtud nõuetega.
3.
Määruse nr 259/93 artikli 6 lõike 5 esimest taanet tuleb tõlgendada nii, et see tähendab, et jäätmete koostist puudutav teatamiskohustus
ei ole täidetud, kui teataja teeb märkega „elektroonikajäätmed” teatavaks jäätmete liigi.
4.
Määruse nr 259/93 artikli 7 lõikes 2 nimetatud tähtaeg hakkab kulgema alates sihtriigi pädevate ametiasutuste poolt vastuvõtukviitungi
väljasaatmisest, hoolimata sellest, et lähteriigi pädevad ametiasutused leiavad, et nad ei ole saanud kogu teavet, mis on
ette nähtud nimetatud määruse artikli 6 lõikega 5. Selle tähtaja ületamise õiguslikuks tagajärjeks on see, et pädevad ametiasutused
ei saa enam esitada saadetise kohta vastuväiteid ega nõuda teatajalt täiendavat teavet.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: taani.