CELEX: 62002TJ0228
Bendra užsienio ir saugumo politika
Ribojančios priemonės, taikomos tam tikriems asmenims ir organizacijoms kovoje su terorizmu
Lėšų įšaldymas
Ieškinys dėl panaikinimo
Teisė į gynybą
Motyvai
Teisė į veiksmingą teisminę apsaugą
Ieškinys dėl žalos atlyginimo

Allenet de Ribemont
(A serija, Nr. 308).
67     Galiausiai ieškovė penktoje ieškinio dalyje teigia, kad ji buvo įtraukta į ginčijamą sąrašą dėl akivaizdžios vertinimo klaidos.
Ji mano, kad iš tikrųjų negali būti kaltinama ir laikoma teroristine organizacija.
68     Taryba ir Jungtinė Karalystė nurodo, kad ginčijamas sprendimas nepažeidžia pagrindinių teisių, kurių pažeidimas nurodomas.
69     Konkrečiau kalbėdama apie teisę būti išklausytam, Taryba pažymi, kad pati ieškovė nurodė, jog iki pirmiau ginčyto sprendimo
priėmimo ji rašė einančiam Tarybos pirmininko pareigas pareigūnui siekdama supažindinti su savo pozicija. Taryba teigia, kad
taip ji buvo išklausyta iki jos lėšų įšaldymo. Šiuo aspektu ji nurodo 2000 m. rugpjūčio 2 d. Pirmosios instancijos teismo
antrosios kolegijos pirmininko nutartį
„Invest“ Import und Export ir Invest commerce prieš Komisiją
(T‑189/00 R, Rink. p. II‑2993, 41 punktas), iš kurios netiesiogiai darytina išvada, kad ankstyvas ryšys su valdžios institucijomis,
išsamios nuomonės pateikimas ir žinojimas apie numanomą jos įrašymą į juodąjį sąrašą yra aplinkybės, tenkinančios teisę būti
išklausytam.
70     Be kita ko, ieškovė niekada neatnaujino ryšio su Taryba po pirmiau ginčyto sprendimo priėmimo tam, kad jos atvejis būtų iš
naujo išnagrinėtas ir ji galiausiai būtų išbraukta iš ginčijamo sąrašo.
71     Bet kuriuo atveju nei iš EŽTK, nei iš Pagrindinių teisių chartijos, kuri šiuo metu nėra privalomas dokumentas, nei iš valstybėms
narėms bendrų konstitucinių tradicijų nedarytina išvada, kad teisės į gynybą paisymas apima besąlyginę teisę būti išklausytam
iki civilinės ar administracinės sankcijos, pavyzdžiui, kokia ginčijama nagrinėjamoje byloje, paskyrimo.
72     Taryba ir Jungtinė Karalystė pastebi, kad bent kai kuriose valstybėse narėse, atrodo, yra įmanomos bendros teisės būti išklausytam
administraciniame procese išimtys dėl viešojo intereso, viešosios tvarkos ar tarptautinių santykių išsaugojimo, arba jei suteiktomis
aptariamomis teisėmis yra arba gali būti pažeistas būsimo sprendimo tikslas. Kaip pavyzdį Taryba nurodo Vokietijos, Prancūzijos,
Italijos, Anglijos, Danijos, Švedijos, Airijos ir Belgijos teisę.
73     Jungtinės Karalystės vyriausybė apibūdina specialią procedūrą, taikytiną
POAC
, kai nagrinėjamas ieškinys dėl
Home Secretary
sprendimo uždrausti organizaciją, kuri, jo manymu, yra susijusi su terorizmu, pagal
Terrorism Act 2000
. Šios procedūros ypatumas – specialaus advokato paskyrimas atstovauti ieškovei uždarame
POAC
posėdyje ir numatyta galimybė
POAC
atsižvelgti į įrodymus, kurie nebuvo atskleisti ieškovui ar jo teisėtam atstovui atsižvelgiant į įstatymą arba dėl viešojo
intereso. Nagrinėjamu atveju ieškovė tapo tokio sprendimo dėl uždraudimo objektu (žr. 2 punktą), dėl kurio ji tuo pačiu metu
pateikė du skundus: vieną apeliacinį –
POAC
, o kitą dėl peržiūros
–
High Cour
. 2002 m. balandžio 17 d. Sprendimu
High Court
atmetė skundą dėl peržiūros (žr. 12 punktą), o 2002 m. lapkričio 15 d. Sprendimu
POAC
atmetė apeliacinį skundą (žr. 16 punktą).
74     Taip pat, Tarybos ir Jungtinės Karalystės teigimu, Bendrijos teisė nesuteikia ieškovei jokios teisės būti išklausytai iki
jos įtraukimo į ginčijamą sąrašą.
75     Jungtinės Karalystės teigimu, ši byla skiriasi nuo bylos, kurioje 1994 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismas priėmė sprendimą
Fiskano prieš Komisiją
(C‑135/92, Rink. p. I‑2885), kuria remiasi ieškovė, nes ieškovės įtraukimas į ginčijamą sąrašą yra ne procedūros, susijusios
su buvusia teise, įgyvendinimas jos atžvilgiu, o Bendrijos institucijų teisės aktų ar administracinių priemonių priėmimas.
Tokios priemonės paveiktas asmuo negalėtų būti atsakovu byloje ir todėl klausimas dėl teisės į gynybą tiesiog neiškiltų. Jo
teisės būtų garantuotos galimybe kreiptis į teismą, nagrinėjamu atveju – į Pirmosios instancijos teismą pagal EB 230 straipsnį
siekiant, kad būtų patikrinta, ar nagrinėjami teisės aktai priimti teisėtai ir (arba) jie iš tikrųjų taikytini ieškovei.
76     Taryba šiuo klausimu taip pat remiasi 1986 m. rugsėjo 23 d. Teisingumo Teismo sprendimu
AKZO Chemie prieš Komisiją
(5/85, Rink. p. 2585, 20 ir 24 punktai) ir 2000 m. kovo 14 d. Sprendimu
Église de scientologie
(C‑54/99, Rink. p. I‑1335, 20 punktas). Taryba, be kita ko, abejoja, kad konkurencijos ar prekybos apsaugos bylose nustatyti
teismo praktikos principai gali besąlygiškai būti taikomi šioje byloje. Jos nuomone, labiausiai su nagrinėjamu atveju susijusi
teismo praktika yra ta, kuri numato, kad tuo atveju, kai nacionalinių valdžios institucijų pasiūlymu asmeniui taikoma Bendrijos
sankcija, teisė būti išklausytam turi būti veiksmingai užtikrinama, visų pirma, santykiuose tarp suinteresuotojo asmens ir
nacionalinės administracijos (69 punkte minėtos nutarties „
Invest“ Import und Export ir Invest commerce prieš Komisiją
40 punktas).
77     Kalbėdama apie EŽTK 6 straipsnį, Taryba pabrėžia, kad Europos žmogaus teisių teismo praktikoje nelaikoma, jog šia nuostata
numatytos garantijos turi būti taikomos administracinėje procedūroje, per kurią buvo priimtas ginčijamas sprendimas. Ieškovės
lėšų įšaldymas nėra baudžiamoji sankcija ir negali būti prilyginta tokiai sankcijai pagal Europos žmogaus teisių teismo nustatytus
sunkumo požymius (1976 m. birželio 8 d. Europos žmogaus teisių teismo  sprendimas
Engel ir kt.
, A serija, Nr. 22; 1984 m. birželio 28 d. Sprendimas
Campbell ir Fell
, A serija, Nr. 80 ir 1984 m. spalio 23 d. Sprendimas
Öztürk
, A serija, Nr. 85). Šis teismas taip pat nusprendė, kad EŽTK 6 straipsnio 1 dalis netaikytina administracinės valdžios institucijoms
atliekant administracinį tyrimą. Teisingo proceso garantijos taikomos tik būdui, kaip per administracinį tyrimą surinkta informacija
panaudojama per teismo procesą (1994 m. rugsėjo 21 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimas
Fayed,
A serija, Nr. 294‑B).
78     Jungtinė Karalystė taip pat ginčija, kad EŽTK 6 straipsnio 1 dalis taikoma įstatymams ir kitiems teisės aktams priimti. Ši
nuostata taikoma, tik kai yra sprendžiamas civilinio pobūdžio teisių ir pareigų klausimas ir joje numatytos garantijos taikomos
tik byloje, kurioje reikia priimti sprendimą. Vadinasi, ji nesuteikia fiziniams asmenims teisės būti išklausytiems iki su
jų nuosavybės teisėmis susikertančio teisės akto priėmimo. Tokiu atveju fiziniai asmenys turėtų teisę ginčyti šio teisės akto
teisėtumą arba jo taikymą atitinkamu atveju tik
a posteriori
(1986 m. liepos 8 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimas
Lithgow ir kt.,
A serija, Nr. 102 ir 1986 m. vasario 21 d. Sprendimas
James ir kt.
, A serija, Nr. 98).
79     Nagrinėjamu atveju nei ieškovės įtraukimui į ginčijamą sąrašą, nei jos turto įšaldymui, Jungtinės Karalystės nuomone, EŽTK
6 straipsnio 1 dalis netaikytina. Todėl ieškovė neturėjo jokios teisės pateikti savo argumentų iki šių priemonių priėmimo.
Vis dėlto pagal šią nuostatą ieškovė turi teisę kreiptis į teismą, kad užginčytų ginčijamo teisės akto teisėtumą. Be to, pareikšdama
šį ieškinį, ji šia teise pasinaudojo.
80     Bet kuriuo atveju skubiai priimtos byloje nagrinėjamos priemonės nėra neproporcingos siekiamo tikslo atžvilgiu ir jos neteisingai
nesutrikdė pusiausvyros tarp viešo intereso reikalavimų ir reikalavimų, susijusių su asmenų pagrindinių teisių apsauga, nes
suprantama, kad teise į gynybą galima pasinaudoti po šių priemonių priėmimo.
81     Šiuo klausimu Taryba ir Jungtinė Karalystė pabrėžia, kad ieškovės informavimas ar jos išklausymas iki jos turto įšaldymo būtų
pakenkęs Reglamentu Nr. 2580/2001 siekiamam viešojo intereso tikslui, kuris yra išvengti, kad lėšos būtų panaudotos teroristinei
veiklai finansuoti. Šių šalių nuomone, iš tikrųjų ieškovė būtų galėjusi pasinaudoti jai pastaboms pareikšti nustatytu terminu
tam, kad pervestų lėšas už Sąjungos ribų.
82     Jungtinė Karalystė priduria, kad akivaizdu, jog egzistuoja su nacionaliniu saugumu susijęs privalomas pagrindas neatskleisti
suinteresuotiesiems asmenims informacijos ir įrodymų, kuriais remdamasi kompetentinga valdžios institucija gali priimti sprendimą,
kuriuo konstatuojama, jog organizacija yra susijusi su terorizmu.
83     Kalbėdama apie tariamą pareigos motyvuoti pažeidimą, Taryba nurodo, kad ginčijamas sprendimas, nors konkrečiai ir nemotyvuojamas,
skirtas atnaujinti sąrašą, numatytą Reglamente Nr. 2580/2001, kurio 2 straipsnio 3 dalyje numatyti kriterijai, pagal kuriuos
asmenys, grupės ir organizacijos įrašomi į šį sąrašą. Nagrinėjami kartu šis reglamentas, ginčijama bendroji pozicija ir ginčijamas
sprendimas gerai žinomomis ieškovei aplinkybėmis tenkina pareigą motyvuoti, kaip ji apibrėžiama teismo praktikoje, turint
omenyje, kad kovos su terorizmu materialinės sąlygos nėra tokios pačios kaip taikomos kitose srityse, pavyzdžiui, konkurencijos
(1990 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Delacre ir kt. prieš Komisiją
, C‑350/88, Rink. p. I‑395, 15 punktas; dėl lėšų įšaldymo žr. 69 punkte minėtos nutarties
„Invest“ Import und Export ir Invest commerce prieš Komisiją
43 punktą).
84     Be to, Taryba mano, kad ginčijamas sprendimas niekaip nepažeidžia teisės į nekaltumo prezumpciją.
85     Kalbėdamos apie rėmimąsi akivaizdžia vertinimo klaida, Taryba ir Jungtinė Karalystė mano, kad ieškovė nepagrįstai teigia,
jog ji nėra teroristinė organizacija ir kad todėl jai netaikoma Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalis.
86     Taryba ir Jungtinė Karalystė primena, kad pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalį ginčijamas sąrašas sudaromas
remiantis tikslia informacija arba bylos dokumentais, parodančiais, kad kompetentinga nacionalinė institucija priėmė sprendimą,
nurodantį susijusio su teroristine veikla asmens, grupės ar organizacijos tapatybę. Ieškovė neteigia ir iš nieko nematyti,
kad su ja susiję duomenys nebuvo įtraukti į ginčijamą sąrašą remiantis šiuo sprendimu.
87     Taryba pripažįsta, kad pagal šios nuostatos formuluotę ji patikrina, ar nacionalinės valdžios institucijos paisė Sąjungos
nustatytų kriterijų. Vis dėlto nėra tikrinami ieškovės nurodyti faktai ar informacija, kuri kartais gaunama iš saugomų šaltinių
arba valstybių narių specializuotųjų tarnybų. Turint omenyje esminį kompetentingų nacionalinių institucijų vaidmenį procedūroje,
Taryba ir Jungtinė Karalystė mano, kad pačių faktų, kuriais remdamosi šios institucijos pasiūlė įtraukti asmenį į ginčijamą
sąrašą, ginčijimas arba prašymas peržiūrėti jų sprendimą gali būti veiksmingai atliktas tik nacionaliniu lygiu. Šiuo klausimu
Jungtinė Karalystė pažymi, kad Reglamento Nr. 2580/2001 7 straipsnis leidžia Komisijai pakeisti šio teisės akto priedą, remiantis
valstybių narių suteikta informacija.
88
Home Secretary
, šioje srityje kompetentinga Jungtinės Karalystės valdžios institucija, atmetė ieškovės prašymą išbraukti ją iš draudžiamų
organizacijų sąrašo
Terrorism Act 2000
prasme. Atsižvelgęs į ieškovės teiginius, kad, viena vertus, ji dalyvavo teisėtoje kovoje su represiniu režimu, ir, kita vertus,
kad jos ginkluoto pasipriešinimo veiksmai buvo nukreipti į karinius taikinius Irane,
Home Secretary
pripažino, kad jam nepriimtina „bet kokia teisė imtis teroro aktų, nepaisant jų pagrindimo“. Ieškovės dėl šio sprendimo pareikštas
ieškinys teisme buvo atmestas (žr. 73 punktą).

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
89     Reikia išnagrinėti visus kaltinimus, susijusius su teisės į gynybą, pareigos motyvuoti ir teisės į veiksmingą teisminę gynybą
pažeidimais, kurie visi yra glaudžiai susiję. Viena vertus, teisės į gynybą garantija padeda užtikrinti teisę į veiksmingą
teisminę gynybą. Kita vertus, egzistuoja glaudus ryšys tarp teisės į veiksmingą teisminę gynybą ir pareigos motyvuoti. Kaip
pabrėžta nusistovėjusioje teismo praktikoje, pagal EB 253 straipsnį nustatyta Bendrijos institucijų pareiga motyvuoti jų teisės
aktus yra ne tik formalus rūpestis; ja siekiama leisti Bendrijos teisėjui atlikti jų teisėtumo kontrolę, o suinteresuotiesiems
asmenims – žinoti priemones pateisinančias aplinkybes siekiant apginti savo teises ir patikrinti, ar sprendimas yra pagrįstas
(1963 m. liepos 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, 24/62, Rink. p. 131, 143 punktas ir 2005 m. gegužės 10 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją,
C‑400/99, Rink. p. I‑3657, 22 punktas; 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cableuropa ir kt. prieš Komisiją
, T‑346/02 ir T‑347/02, Rink. p. II‑4251, 55 punktas). Todėl suinteresuotieji asmenys gali veiksmingai pasinaudoti teisminės
gynybos priemonėmis, jei jie tiksliai žino nagrinėjamo akto turinį ir motyvus (šiuo klausimu žr. 1998 m. vasario 19 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Komisija prieš Tarybą
, C‑309/05, Rink. p. I‑655, 18 punktą ir 1999 m. liepos 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
British Steel prieš Komisiją,
T‑89/96, Rink. p. II‑2089, 33 punktą).
90     Atsižvelgdamas į pagrindinėje byloje pateiktus Tarybos ir Jungtinės Karalystės argumentus, Pirmosios instancijos teismas pirmiausia
patikrins, ar teisės ir garantijos, kurių pažeidimą nurodo ieškovė, taikytinos sprendimo dėl lėšų įšaldymo pagal Reglamentą
Nr. 2580/2001 priėmimo aplinkybėms. Paskui Pirmosios instancijos teismas apibrėš dalyką ir nustatys tokių teisių ir garantijų
taikymo šiomis aplinkybėmis apimtį. Galiausiai Pirmosios instancijos teismas pareikš nuomonę dėl tariamo aptariamų teisių
ir garantijų pažeidimo konkrečiomis nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis.
Dėl garantijų, susijusių su teisės į gynybą paisymu, motyvavimo pareiga ir teise į veiksmingą teisminę gynybą, sprendimo dėl
lėšų įšaldymo pagal Reglamentą Nr. 2580/2001 priėmimo aplinkybėmis
–       Teisė į gynybą
91     Pagal nusistovėjusią teismo praktiką teisės į gynybą paisymas bet kokioje procedūroje, kuri buvo pradėta prieš asmenį ir gali
pasibaigti jo nenaudai priimtu aktu, yra pagrindinis Bendrijos teisės principas ir turi būti užtikrintas net ir nesant nagrinėjamą
procedūrą reglamentuojančių teisės aktų. Pagal šį principą bet kuris asmuo, kuriam gali būti taikoma sankcija, privalo turėti
galimybę veiksmingai pateikti savo nuomonę dėl prieš jį surinktų įrodymų, kuriais grindžiama ši sankcija (žr. 75 punkte minėto
sprendimo
Fiskano prieš Komisiją
39 ir 40 punktus ir ten nurodomą teismo praktiką).
92     Nagrinėjamu atveju ginčijamas sprendimas, kuriuo ieškovei skiriama individuali ekonominė ir finansinė sankcija (lėšų įšaldymas),
neginčijamai jai yra nepalankus (tai pat žr. 98 punktą). Vadinasi, ši teismo praktika yra svarbi nagrinėjamu atveju.
93     Iš šios teismo praktikos išplaukia, kad, išskyrus išimtis (žr. 127 ir paskesnius punktus), teisės į gynybą garantija iš esmės
yra sudaryta iš dviejų pagrindinių dalių. Viena vertus, suinteresuotajam asmeniui turi būti pateikti jo kaltės įrodymai, pagrindžiantys
numatomą administracinę sankciją (toliau – jo kaltės įrodymų pateikimas). Kita vertus, jam turi būti suteikta galimybė naudingai
pareikšti savo nuomonę dėl šių įrodymų (toliau – teisė būti išklausytam).
94     Taip suprantamą teisės į gynybą garantiją administracinėje procedūroje reikia skirti nuo teisės į gynybą garantijos, išplaukiančios
iš teisės į veiksmingą teisminę gynybą dėl asmens nenaudai priimto akto pasibaigus šiai procedūrai (šiuo klausimu žr. 2002 m.
balandžio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Campolargo prieš Komisiją
, T‑372/00, Rink. VT, p. I‑A‑49 ir II‑223, 36 punktą). Vadinasi Tarybos ir Jungtinės Karalystės argumentai dėl EŽTK 6 straipsnio
(žr. 77–79 punktus) yra nereikšmingi šio kaltinimo atžvilgiu.
95     Be to, vadinamoji garantija, susijusi su teisės į gynybą paisymu priimant sprendimą dėl lėšų įšaldymo pagal Reglamentą Nr. 2580/2001
iš suinteresuotųjų asmenų negali būti atimta remiantis vieninteliu pagrindu, kurį nurodė Taryba ir Jungtinė Karalystė (žr.
78 ir 79 punktus), t. y. kad nei EŽTK, nei bendrieji Bendrijos teisės principai nesuteikia asmenims jokios teisės būti išklausytiems
kol bus priimtas norminis teisės aktas (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 29 punkte minėto sprendimo
Yusuf
322 punktą).
96     Tiesa, kad teismų praktika, susijusi su teise būti išklausytam, neturėtų būti išplėsta Bendrijos teisėkūros procesui, vykstant
kuriam priimami norminiai aktai, susiję su ekonomine politika ir taikomi visiems atitinkamiems subjektams (1996 m. gruodžio
11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Atlanta ir kt. prieš EB
, T‑521/93, Rink. p. II‑1707, 70 punktas, patvirtinto apeliacine tvarka 1999 m. spalio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Atlanta prieš Europos Bendriją
, C‑104/97 P, Rink. p. I‑6983, 34–38 punktai).
97     Taip pat tiesa, kad ginčijamas sprendimas, kuriuo ieškovė paliekama ginčijamame sąraše po to, kai į jį buvo įtraukta pirmiau
ginčytu sprendimu, taip pat yra visuotinai taikomas kaip Reglamentas Nr. 2580/2001 ir, kaip pastarasis, tiesiogiai taikytinas
visoje valstybėje narėje. Todėl, nepaisant pavadinimo, jis, kaip ir šis aktas, pasižymi norminiu pobūdžiu EB 249 straipsnio
prasme ( pagal analogiją žr. 2003 m. gegužės 6 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
DOW AgroSciences prieš Parlamentą ir Tarybą
, T‑45/02, Rink. p. II‑1973, 31–33 punktus ir ten nurodomą teismo praktiką ir 29 punkte minėto sprendimo
Yusuf
184–188 punktus).
98     Vis dėlto šis sprendimas nėra išimtinai tik norminio pobūdžio. Nors ir galioja
erga omnes
, jis taip pat yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su ieškove, kurią įvardija kaip turinčią būti įtraukta į asmenų, grupių
ir organizacijų, kurių lėšos turi būti įšaldytos pagal Reglamentą Nr. 2580/2001, sąrašą. Kalbant apie aktą, kuriuo individualiai
skiriama ekonominė ir finansinė sankcija (žr. 92 punktą), 96 punkte nurodoma teismo praktika nėra svarbi ( pagal analogiją
žr. 29 punkte minėtą sprendimo
Yusuf
324 punktą).
99     Be to, reikia pažymėti aplinkybes, kuriomis ši byla skiriasi nuo 29 punkte minėtų bylų
Yusuf
ir
Kadi
, kuriose buvo nuspręsta, kad Bendrijos institucijos neprivalėjo išklausyti suinteresuotųjų asmenų, priimdamos ir įgyvendindamos
analogišką asmenų ir organizacijų, susijusių su Osama Bin Ladenu, Al‑Qaida tinklu ir Talibanu, lėšų įšaldymo priemonę.
100   Toks sprendimas minėtose bylose buvo pateisinamas tuo, kad Bendrijos institucijos turėjo į Bendrijos teisinę sistemą perkelti
Saugumo Tarybos rezoliucijas ir Sankcijų komiteto sprendimus, kuriuose buvo numatytas išvardytų suinteresuotųjų asmenų lėšų
įšaldymas ir nebuvo suteikta galimybės konkrečiu jų įgyvendinimo etapu numatyti atskirų Bendrijos mechanizmo atvejų nagrinėjimo
ar peržiūrėjimo. Pirmosios instancijos teismas priėjo prie išvados, kad Bendrijos teisės principas, susijęs su teise būti
išklausytam, nėra taikytinas, nes net išklausiusi suinteresuotąjį asmenį institucija bet kuriuo atveju negalėtų peržiūrėti
savo pozicijos (29 punkte minėtų sprendimų
Yusuf
328 punktas ir
Kadi
258 punktas).
101   Nagrinėjamoje byloje, atvirkščiai, nors Saugumo tarybos rezoliucijos 1373 (2001) 1 dalies c punkte numatoma, kad visos valstybės
asmenims, kurie padaro ar kėsinasi padaryti teroro aktus arba dalyvauja tokiuose aktuose ar padeda juos įvykdyti, šiems asmenims
priklausančioms arba jų valdomoms grupėms ir įmonėms arba asmenims ir grupėms ar organizacijoms, kurios veikia tokių asmenų
ar grupių ir organizacijų vardu arba jų liepimu, turėtų taikyti lėšų ir kito finansinio turto arba ekonominių išteklių įšaldymą,
šie asmenys, grupės ir organizacijos, kurie yra šios priemonės objektas, nėra individualiai apibrėžiami. Saugumo taryba taip
pat nenustatė tikslių teisės normų, susijusių su lėšų įšaldymo procesu, ar teisminių garantijų ar gynybos būdų, užtikrinančių
asmenų ir organizacijų galimybę veiksmingai ginčyti valstybės jų atžvilgiu priimtas priemones.
102   Todėl pagal Rezoliucijos 1373 (2001) tekstą Jungtinių tautų organizacijos (JTO) valstybės narės ir nagrinėjamu atveju – Bendrija,
kuriai tarpininkaujant nusprendė veikti jos valstybės narės pagal savo teisės sistemų normas – privalo konkrečiai nustatyti
asmenis, grupes ir organizacijas, kurių lėšos turi būti įšaldytos pagal šią rezoliuciją.
103   Šiuo klausimu Taryba per posėdį teigė, kad įgyvendinant Saugumo Tarybos rezoliuciją 1373 (2001) jos pagal susijusią kompetenciją
priimtos priemonės, kurioms todėl taikytina „pirmenybė“, išplaukianti iš Jungtinių tautų chartijos 25 ir 103 straipsnių, yra
iš esmės Reglamente Nr. 2580/2001 numatytos materialinės nuostatos, nustatančios šios rezoliucijos 1 punkto c papunktyje išvardytų
asmenų atžvilgiu priimtinų ribojančių priemonių turinį. Atvirkščiai, skirtingai nuo 29 punkte minėtų bylų, kuriose buvo priimti
sprendimai
Yusuf
ir
Kadi
, aktai, kurie konkrečiai įgyvendina ribojančias priemones vienam ar kitam asmeniui ar organizacijai, pavyzdžiui, ginčijamas
sprendimas, nepatenka į susijusią kompetenciją ir jiems netaikoma minėta „pirmenybė“. Taryba mano, kad šių aktų priėmimas
labiau priklauso jos plačiai diskrecijai BUSP srityje.
104   Iš esmės tokiems argumentams Pirmosios instancijos teismas gali pritarti, atsižvelgdamas į galimas Rezoliucijos 1373 (2001)
1 dalies c punkto taikymo problemas, susijusias su visuotinai tarptautinėje teisėje pripažinto sąvokų „terorizmas“ ir „teroristiniai
aktai“ apibrėžimo nebuvimu (šiuo klausimu žr. 2005 m. rugsėjo 15 d. pasaulio aukščiausio lygio susitikime, švenčiant šešiasdešimtąsias
JTO metines, šios organizacijos generalinės asamblėjos galutinį dokumentą A/60/L1).
105   Galiausiai Taryba per posėdį nurodė, kad kaip Bendrijos institucija, priėmusi Reglamentą (EB) Nr. 2580/2001 ir jį įgyvendinančius
sprendimus, ji nemanė esanti įpareigota Tarybos, iš valstybių narių atstovų sudarytos institucijos, BUSP srityje priimtų bendrųjų
pozicijų, net jeigu jai atrodė normalu užtikrinti savo veiksmų pagal BUSP ir pagal EB sutartį nuoseklumą.
106   Taryba visiškai teisingai pabrėžia, kad Bendrija veikia ne nuo Sąjungos ar valstybių narių valios priklausančios kompetencijos,
kai Taryba EB 60, 301 ir 308 straipsnių pagrindu priima, kaip ir nagrinėjamu atveju, ekonominių sankcijų priemones. Šiuo metu
šis požiūris yra vienintelis atitinkantis tokią pačią EB 301 straipsnio, pagal kurį Taryba šioje srityje sprendžia „kvalifikuotąja
balsų dauguma, remdamasi Komisijos pasiūlymu“, bei EB 60 straipsnio 1 dalies, pagal kurią Taryba „gali“ ta pačia tvarka imtis
reikalingų neatidėliotinų priemonių, numatytų su BUSP susijusiame akte, formuluotę.
107   Kadangi Saugumo Tarybos Rezoliucijoje 1373 (2001) numatytų asmenų, grupių ir organizacijų nustatymas ir su tuo susijęs lėšų
įšaldymo priemonės priėmimas patenka į pačius Bendrijos įgaliojimus, apimančius vertinimus savo nuožiūra, susijusios Bendrijos
institucijos, nagrinėjamu atveju – Taryba, privalo paisyti suinteresuotųjų asmenų teisės į gynybą, kai jos veikia siekdamos
įgyvendinti šią rezoliuciją.
108   Darytina išvada, kad teisės į gynybą garantija iš principo, yra visiškai taikytina sprendimo dėl lėšų įšaldymo pagal Reglamentą
Nr. 2580/2001 priėmimo aplinkybėmis.
–       Pareiga motyvuoti
109   Iš principo garantija, susijusi su EB 253 straipsnyje numatyta pareiga motyvuoti, taip pat yra visiškai taikytina priimant
sprendimą dėl lėšų įšaldymo pagal Reglamentą Nr. 2580/2001, o to neginčijo nė viena iš šalių.
–       Teisė į veiksmingą teisminę gynybą
110   Kalbant apie garantiją, susijusią su teise į veiksmingą teisminę gynybą, primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką,
privatūs asmenys turi teisę į veiksmingą Bendrijos teisės sistemoje įtvirtintų teisių teisminę gynybą, o teisė į tokią gynybą
yra bendrų teisės principų, kylančių iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų, sudėtinė dalis, be to, ji yra įtvirtinta
EŽTK 6 ir 13 straipsniuose (žr. 2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Degussa prieš Komisiją
, T‑279/02, Rink. p. II‑0000, 421 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
111   Tai taikytina taip pat ir teroristine veikla įtariamų asmenų bei organizacijų lėšų įšaldymo priemonėms (šiuo klausimu žr. 2002
m. liepos 11 d. Europos Tarybos Ministrų komiteto priimtų gairių dėl žmogaus teisių ir kovos su terorizmu XIV punktą).
112   Kiek tai susiję su nagrinėjamu ieškiniu, vienintelė Tarybos numatyta išlyga dėl šios garantijos principo taikymo yra susijusi
su tuo, kad, šios institucijos nuomone, Pirmosios instancijos teismas neturi kompetencijos kontroliuoti vidinio šių Reglamento
(EB) Nr. 2580/2001 materialių nuostatų teisėtumo tiek, kiek jos buvo priimtos pagal kompetenciją, susijusią su Saugumo Tarybos
rezoliucija 1373 (2001), ir kiek, kaip minėta 103 punkte, joms taikytina „pirmenybė“.
113   Vis dėlto nėra būtina, kad Pirmosios instancijos teismas pareikštų nuomonę dėl šios išlygos pagrįstumo, nes ši byla gali būti
išspręsta, kaip aiškinama toliau, remiantis vien ginčijamo sprendimo teisėtumo teismine kontrole, dėl kurios nė viena iš šalių
neginčija, kad ji patenka į Pirmosios instancijos teismo kompetenciją.
Garantijų, susijusių su teisės į gynybą paisymu, pareiga motyvuoti ir teise į veiksmingą teisminę gynybą, dalykas ir apribojimai
priimant sprendimą dėl lėšų įšaldymo pagal Reglamentą Nr. 2580/2001
–       Teisė į gynybą
114   Pirma, reikia apibrėžti teisės į gynybą garantijos dalyką sprendimo dėl lėšų įšaldymo pagal Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio
3 dalį priėmimo aplinkybėmis, atskiriant jį pagal tai, ar kalbama apie pradinį sprendimą įšaldyti lėšas, numatytą Bendrosios
pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalyje (toliau – pradinis sprendimas įšaldyti lėšas), ar apie vieną iš vėlesnių sprendimų
palikti lėšas įšaldytas po reguliariai atliktų tyrimų, numatytą tos pačios bendrosios pozicijos 1 straipsnio 6 dalyje (toliau
– vėlesni sprendimai palikti lėšas įšaldytas).
115   Šiomis aplinkybėmis visų pirma reikia pabrėžti, kad teisė į gynybą turi būti įgyvendinama tik tų faktinių ir teisinių aplinkybių
atžvilgiu, kurios gali lemti priemonės taikymą suinteresuotajam asmeniui pagal susijusius teisės aktus.
116   Nagrinėjamu atveju susiję teisės aktai yra numatyti Reglamento (EB) Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje, pagal kurią Taryba,
veikdama vienbalsiai, nustato, peržiūri ir keičia asmenų, grupių ir organizacijų, kuriems taikomas šis reglamentas, sąrašą,
vadovaudamasi Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4–6 dalyse išdėstytomis nuostatomis. Pagal Bendrosios pozicijos 2001/931
1 straipsnio 4 dalį aptariamas sąrašas turi būti sudaromas remiantis tikslia informacija ar atitinkamos bylos medžiaga, kurios
rodo, kad kompetentinga institucija dėl atitinkamų asmenų, grupių ir organizacijų yra priėmusi sprendimą, remdamasi rimtais
ir patikimais įrodymais ar įkalčiais, pradėti tyrimus ar baudžiamąjį persekiojimą dėl teroristinio akto, pasikėsinimo padaryti,
dalyvauti ar padėti darant tokią veiką arba nubausti už tokius veiksmus. „Kompetentinga institucija“ suprantama kaip teisminė
institucija arba, jei teisminės institucijos neturi kompetencijos šioje srityje, lygiavertę kompetenciją turinti institucija.
Be to, pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 6 dalį asmenų ir organizacijų sąrašas yra reguliariai ir bent kartą
per šešis mėnesius atnaujinamas siekiant užtikrinti, kad yra pagrindo palikti juos sąraše.
117   Kaip visiškai teisingai pažymėjo Taryba ir Jungtinė Karalystė, procedūra, galinti baigtis lėšų įšaldymo priemone pagal susijusius
teisės aktus, vyksta dviem –nacionaliniu ir Bendrijos – lygiais. Pirma, kompetentinga nacionalinė institucija, iš principo
– teisminė institucija, turi suinteresuotojo asmens atžvilgiu priimti sprendimą, atitinkantį Bendrosios pozicijos 2001/931
1 straipsnio 4 dalies apibrėžimą. Jei kalbama apie sprendimą pradėti tyrimus ar baudžiamąjį persekiojimą, jis turi būti pagrįstas
rimtais ir patikimais įrodymais ar įkalčiais. Antra, Taryba, veikdama vienbalsiai, remdamasi tikslia informacija ar atitinkamos
bylos medžiaga, kuri rodo, kad toks sprendimas buvo priimtas, turi nuspręsti įtraukti suinteresuotąjį asmenį į ginčijamą sąrašą.
Paskui Taryba turi reguliariai ir bent kartą per šešis mėnesius atnaujinti ginčijamą sąrašą, siekdama užtikrinti, kad yra
pagrindo jame palikti suinteresuotąjį asmenį. Šiuo klausimu nacionalinės valdžios institucijos, atitinkančios minėtą apibrėžimą,
sprendimo patikrinimas, atrodo, yra esminė pirminė sąlyga, kad Taryba galėtų priimti pradinį sprendimą įšaldyti lėšas, o vėlesni
šio sprendimo patikrinimai nacionaliniu lygiu atrodo būtini vėlesniems sprendimams palikti lėšas įšaldytas priimti.
118   Todėl teisės į gynybą paisymo klausimas priimat lėšų įšaldymo priemones gali iškilti taip pat šiuose dviejuose lygiuose (šiuo
klausimu pagal analogiją žr. 69 punkte minėtos nutarties
„Invest“ import und Export ir Invest commerce prieš Komisiją
40 punktą).
119   Suinteresuotojo asmens teisė į gynybą visų pirma turi būti veiksmingai garantuojama nacionalinėje procedūroje, kurios pabaigoje
kompetentinga nacionalinė valdžios institucija priima sprendimą, numatytą Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalyje.
Iš esmės šiame nacionaliniame lygyje suinteresuotajam asmeniui turi būti leista galiausiai pareikšti savo nuomonę dėl jo atžvilgiu
turimų įrodymų, kuriais grindžiamas aptariamas sprendimas, nepažeidžiant galimų teisės į gynybą apribojimų, pagal nacionalinę
teisę pateisinamų būtent viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar tarptautinių santykių išsaugojimo pagrindais (šiuo klausimu
žr. 1998 m. liepos 10 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimo
Tinnelly & Sons ir kt. ir McElduff ir kt. prieš Jungtinę Karalystę, Teismo praktikos rinkinys,
A serija 1998‑IV, 78 punktą).
120   Vėliau suinteresuotojo asmens teisė į gynybą turi būti veiksmingai užtikrinta Bendrijos procedūroje, kurios pabaigoje Taryba
priima sprendimą įtraukti arba išsaugoti su juo susijusius duomenis ginčijamame sąraše pagal Reglamento (EB) Nr. 2580/2001
2 straipsnio 3 dalį. Iš principo šioje procedūroje suinteresuotajam asmeniui tik turi būti suteikta galimybė tinkamai pareikšti
savo nuomonę dėl teisinių aptariamos Bendrijos priemonės taikymo sąlygų, t. y. kalbant apie pradinį sprendimą įšaldyti lėšas
– dėl tikslios informacijos ar bylos medžiagos, kurios parodo, kad jo atžvilgiu kompetentinga nacionalinė valdžios institucija
priėmė sprendimą, atitinkantį Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies apibrėžimą, buvimo, o kalbant apie vėlesnius
sprendimus palikti lėšas įšaldytas – dėl argumentų, pateisinančių suinteresuotojo asmens duomenų išsaugojimą ginčijamame sąraše.
121   Atvirkščiai, tiek, kiek aptariamas sprendimas susijęs su valstybės narės kompetentinga valdžios institucija, teisės į gynybą
paisymas Bendrijos lygiu paprastai nereikalauja šiame etape, kad suinteresuotasis asmuo turėtų galimybę iš naujo pareikšti
nuomonę dėl minėto sprendimo tinkamumo ir pagrįstumo, nes šie klausimai gali būti aptarti tik nacionaliniu lygiu atitinkamose
valdžios institucijose arba suinteresuotajam asmeniui pateikus ieškinį – kompetentingame nacionaliniame teisme. Be to, iš
principo Taryba neprivalo pareikšti nuomonės dėl valstybės narės teisės aktuose numatytos procedūros, pradėtos dėl suinteresuotojo
asmens ir pasibaigusios minėtu sprendimu, teisėtumo ar dėl nacionalinių valdžios institucijų suinteresuotojo asmens pagrindinių
teisių laikymosi. Šiuos įgaliojimus turi tik kompetentingi nacionaliniai teismai arba prireikus Europos žmogaus teisių teismas
(pagal analogiją žr. 2003 m. balandžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Le Pen prieš Parlamentą,
T‑353/00, Rink. p. II‑1729, 91 punktą, patvirtintą apeliacine tvarka 2005 m. liepos 7 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Le Pen prieš Parlamentą
, C‑208/03 P, Rink. p. I‑6051).
122   Tiek, kiek Bendrijos lėšų įšaldymo priemonė yra priimta remiantis valstybės narės nacionalinės valdžios institucijos sprendimu,
priimtu dėl tyrimų ir baudžiamųjų persekiojimų (labiau nei remiantis sprendimu dėl nuteisimo), teisės į gynybą paisymas irgi
iš principo nereikalauja, kad suinteresuotasis asmuo galėtų išreikšti savo nuomonę dėl klausimo, ar šis sprendimas yra „paremtas
rimtais ir patikimais įrodymais ir įkalčiais“, kaip numatyta Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalyje. Iš tikrųjų,
nors šis elementas yra viena iš teisinių aptariamos priemonės taikymo sąlygų, Pirmosios instancijos teismas mano, kad būtų
netinkama, atsižvelgiant į EB 10 straipsnyje įtvirtintą lojalaus bendradarbiavimo principą, jam taikyti teisės į gynybą užtikrinimo
sąlygą Bendrijos lygiu.
123   Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas primena, kad pagal EB 10 straipsnį santykiams tarp valstybių narių ir institucijų
nustatomos abipusės pareigos lojaliai bendradarbiauti (žr. 2003 m. spalio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Airija prieš Komisiją
, C‑339/00, Rink. p.

I‑11757, 71 ir 72 punktus ir ten nurodomą teismo praktiką). Šis principas taikomas visuotinai ir taikytinas taip pat ES sutarties
VI antraštinės dalies reguliuojamai BUSP sričiai, kuri, be to, visiškai paremta valstybių narių ir institucijų bendradarbiavimu
(2005 m. birželio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Pupino
, C‑105/03, Rink. p. I‑5285, 42 punktas).
124   Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies ir Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalies nuostatų, kurios bendroje
kovoje su terorizmu įtvirtina specialią bendradarbiavimo tarp Tarybos ir valstybių narių formą, taikymo atveju Pirmosios instancijos
teismas mano, kad šis principas nustato Tarybai pareigą kuo daugiau pasikliauti kompetentingos nacionalinės institucijos,
bent teisminės institucijos, vertinimu, kiek jis susijęs su „rimtais ir patikimais įrodymais ir įkalčiais“, kuriais pagrįstas
jos sprendimas, ir kiek jis susijęs su galimų teisės susipažinti su šiais įrodymais ar įkalčiais apribojimų, pagal nacionalinę
teisę pateisinamų privalomais viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir tarptautinių santykių išsaugojimo pagrindais, pripažinimu
(pagal analogiją žr. 1996 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Postbank prieš Komisiją
, T‑353/94, Rink. p. II‑921, 69 punktą ir ten nurodomą teismo praktiką).
125   Vis dėlto reikia pridurti, kad šie argumentai tinka, tik jei nagrinėjami įrodymai ar įkalčiai buvo pateikti ankstesniame punkte
nurodytai kompetentingai nacionalinei institucijai įvertinti. Atvirkščiai, jei Taryba savo pradinį ar vėlesnius sprendimus
įšaldyti lėšas pagrindžia informacija ar įrodymais, kurie jai valstybės narės atstovų buvo pateikti prieš tai jų nepateikus
minėtai kompetentingai nacionalinei institucijai įvertinti, šie įrodymai turi būti laikomi naujais įrodymais, kurie iš principo
turi būti pateikti ar išklausyti Bendrijos lygiu, nes tai nebuvo padaryta nacionaliniu lygiu.
126   Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad santykiuose tarp Bendrijos ir jos valstybių narių teisės į gynybą paisymas yra sąlygiškai
ribotas Bendrijos procedūros dėl lėšų įšaldymo lygyje. Pradinio sprendimo įšaldyti lėšas atveju iš principo reikalaujama,
kad, viena vertus, Taryba praneštų suinteresuotajam asmeniui tikslią informaciją ar supažindintų su bylos medžiagą, kurios
rodo, kad valstybės narės kompetentinga institucija jo atžvilgiu priėmė sprendimą, atitinkantį Bendrosios pozicijos 2001/931
1 straipsnio 4 dalyje numatytą apibrėžimą, bei prireikus pateiktų 125 punkte aptartus naujus įrodymus ir, kita vertus, kad
jam būtų suteikta galimybė tinkamai pareikšti savo nuomonę dėl šios informacijos ar bylos medžiagos. Vėlesnio sprendimo palikti
lėšas įšaldytas atveju teisės į gynybą paisymas iš dalies reikalauja, viena vertus, kad suinteresuotajam asmeniui būtų pateikta
informacija ar bylos medžiaga, kuri, Tarybos nuomone, pateisina jo duomenų išsaugojimą ginčijamuose sąrašuose bei prireikus
125 punkte aptarti nauji įrodymai, ir, kita vertus, kad jam būtų suteikta galimybė tinkamai pareikšti savo nuomonę šiais klausimais.
127   Vis dėlto reikia pripažinti, kad tam tikri teisės į gynybą apribojimai gali būti teisėtai numatyti ir taikomi suinteresuotiesiems
asmenims nagrinėjamos bylos aplinkybėmis, kai nagrinėjamos tokios specialios ribojančios priemonės kaip antai asmenų, grupių
ir organizacijų, kuriuos Taryba įvardijo kaip susijusius su teroristiniais aktais, lėšų ir finansinio turto įšaldymas.
128   Todėl, kaip nagrinėjamoje byloje teigia Taryba ir Jungtinė Karalystė ir kaip yra nustatyta 29 punkte minėtame sprendime
Yusuf
, Pirmosios instancijos teismas mano, kad pagal Saugumo Tarybos rezoliuciją 1373 (2001) įkalčių pateikimas ir suinteresuotųjų
asmenų apklausa iki pradinio sprendimo įšaldyti lėšas priėmimo galėtų pakenkti sankcijų veiksmingumui ir būtų nesuderinami
su Bendrijos siekiamu bendro intereso tikslu. Pradinė lėšų įšaldymo priemonė vien savo pobūdžiu turi būti netikėta ir taikoma
nedelsiant. Taigi apie tokios priemonės taikymą neturėtų būti iš anksto pranešama (29 punkte minėto sprendimo
Yusuf
308 punktas; taip pat pagal analogiją šiuo klausimu žr. 1980 m. birželio 26 d. generalinio advokato J.‑P. Warner išvadą byloje
National Panasonic prieš Komisiją
, 136/79, Rink. p. 2033, 2061, 2068, 2069).
129   Vis dėlto, kad suinteresuotieji asmenys galėtų tinkamai ginti savo teises pareikšdami ieškinį Pirmosios instancijos teisme,
reikia, jog įkalčiai jiems būtų pateikti kuo anksčiau po pradinio sprendimo įšaldyti lėšas priėmimo arba kartu su juo (taip
pat žr. 139 punktą).
130   Šiomis aplinkybėmis suinteresuotieji asmenys taip pat privalo turėti galimybę prašyti nedelsiant peržiūrėti pradinę jų lėšų
įšaldymo priemonę (šiuo klausimu žr. su Bendrijos viešąja tarnyba susijusią teismo praktiką: 2000 m. birželio 15 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
F prieš Komisiją
, T‑211/98, Rink. VT, p. I‑A‑107 ir II‑471, 34 punktą; 2001 m. spalio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
X prieš ECB
, T‑333/99, Rink. p. II‑3021, 183 punktą ir 94 punkte minėto sprendimo
Campolargo prieš Komisiją
32 punktą). Pirmosios instancijos teismas vis dėlto pripažįsta, kad pradinio sprendimo įšaldyti lėšas atveju nėra įpareigojimo
oficialiai atlikti tokios apklausos
a posteriori
, atsižvelgiant į suinteresuotųjų asmenų galimybę nedelsiant pareikšti ieškinį Pirmosios instancijos teisme, kuri užtikrina
pusiausvyrą tarp į ginčijamą sąrašą įtrauktų asmenų pagrindinių teisių garantijos ir būtinybės imtis prevencinių kovos su
tarptautiniu terorizmu priemonių (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 128 punkte minėtos generalinio advokato J.-P. Warner byloje,
kurioje buvo priimtas sprendimas
National Panasonic
prieš Komisiją
, pateiktą išvadą, Rink. p. 2069).
131   Vis dėlto svarbu pabrėžti, kad ankstesni argumentai nėra svarbūs Tarybos priimtiems vėlesniems sprendimams palikti lėšas įšaldytas,
kurie turi būti reguliariai arba bent kartą per šešis mėnesius peržiūrimi siekiant užtikrinti, kad yra pagrindo išsaugoti
su suinteresuotais asmenimis susijusius duomenis ginčijamame sąraše, numatytame pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio
6 dalį. Iš tikrųjų šiuo etapu lėšos jau yra įšaldytos, todėl nebūtina užtikrinti netikėtumo, kad būtų užtikrintas sankcijos
veiksmingumas. Tad dėl bet kokio vėlesnio sprendimo palikti lėšas įšaldytas turi būti iš naujo apklausti suinteresuotieji
asmenys ir pateikti nauji įkalčiai.
132   Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas negali priimti Tarybos ir Jungtinės Karalystės per posėdį nurodyto argumento,
kad Taryba turi išklausyti suinteresuotuosius asmenis priimdama vėlesnius sprendimus palikti lėšas įšaldytas tik tiek, kiek
jie to iš anksto ir tiesiogiai prašo. Pagal Bendrosios pozicijos 2001/930 1 straipsnio 6 dalį Taryba tokį sprendimą gali priimti
tik įsitikinusi, kad yra pagrindo išsaugoti su suinteresuotais asmenimis susijusius duomenis ginčijamame sąraše, o tai reiškia,
kad pirmiau ji turi suteikti jiems galimybę tinkamai išdėstyti savo nuomonę šiuo klausimu.
133   Be to, Pirmosios instancijos teismas pripažįsta, kad šios bylos aplinkybėmis nagrinėjant apsaugos priemonę, kovoje su terorizmu
ribojančią tam tikrų asmenų, grupių ir organizacijų disponavimą jų turtu, privalomi Bendrijos ir jos valstybių narių saugumo
arba jų tarptautinių santykių išsaugjimo reikalavimai gali prieštarauti tam tikrų įkalčių suinteresuotiesiems asmenims pateikimui
ir šių asmenų apklausai dėl šių įkalčių per administracinę procedūrą (pagal analogiją žr. 29 punkte minėto sprendimo
Yusuf
320 punktą).
134   Šie apribojimai atitinka bendras valstybėms narėms konstitucines tradicijas ir, kaip tai nurodė Taryba ir Jungtinė Karalystė,
prieš tai pažymėjusios, kad bendros teisės būti išklausytam išimtys administraciniame procese yra pripažįstamos daugelyje
valstybių narių dėl viešojo intereso, viešosios tvarkos ar tarptautinių santykių išsaugojimo, arba dėl to, kad suteiktomis
aptariamomis teisėmis yra arba gali būti pažeistas būsimo sprendimo tikslas (žr. 72 punkte nurodytus pavyzdžius).
135   Šiuo metu jie atitinka Europos žmogaus teisių teismo praktiką, kuri net griežtesnėmis rungtyniško baudžiamojo proceso aplinkybėmis
taiko EŽTK 6 straipsnio reikalavimus ir pripažįsta, kad bylose, susijusiose su nacionaliniu saugumu ir, konkrečiai kalbant,
terorizmo sritimi, gali būti numatyti tam tikri teisės į gynybą apribojimai, susiję su įkalčių atskleidimu ar galimybės susipažinti
su byla sąlygomis (pavyzdžiui, žr. 1996 m. lapkričio 15 d. Sprendimo
Chahal prieš Jungtinę Karalystę
,
Rinkinys
1996‑V, § 131, ir 2000 m. vasario 16 d. Sprendimo
Jasper prieš Jungtinę Karalystę
, Nr. 27052/95, dar nepaskelbto
Teismo praktikos rinkinyje
, § 51–53 ir ten nurodomą teismo praktiką; taip pat žr. 111 punkte minėtų Europos Tarybos Ministrų komiteto priimtų gairių
dėl žmogaus teisių ir kovos su terorizmu IX punkto 3 dalį).
136   Nagrinėjamos bylos aplinkybėmis šie argumentai visų pirma taikytini „rimtiems ir patikimiems įrodymams ar įkalčiams“, kuriais
paremiamas nacionalinis sprendimas pradėti tyrimą ar baudžiamąjį persekiojimą, apie kurį buvo pranešta Tarybai, tačiau suprantama,
kad galimybės susipažinti su šia informacija apribojimai gali taip pat būti susiję su sprendimo tiksliu turiniu, konkrečiais
motyvais arba netgi su jį priėmusios institucijos tapatybe. Gali būti net, kad tam tikromis labai ypatingomis aplinkybėmis
valstybės narės ar trečiosios valstybės, kurioje kompetentinga institucija asmens atžvilgiu priėmė sprendimą, nurodymas, pateikiant
suinteresuotajam asmeniui konfidencialią informaciją, kuria jis gali netinkamai pasinaudoti, gali pakenkti valstybės saugumui.
137   Iš viso to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad bendras teisės į gynybą paisymo principas reikalauja, jog 126 punkte nurodyti
įkalčiai, jei įmanoma, būtų pateikti suinteresuotajam asmeniui kuo greičiau po pradinio sprendimo įšaldyti lėšas priėmimo
arba kartu su juo, jei imperatyvūs Bendrijos arba jos valstybių narių saugumo arba jų tarptautinių santykių išsaugojimo reikalavimai
tam neprieštarauja. Esant toms pačioms sąlygoms prieš priimant kiekvieną vėlesnį sprendimą palikti lėšas įšaldytas turi būti
pateikiami nauji įkalčiai ir apklausiama iš naujo. Atvirkščiai, teisės į gynybą laikymasis nereikalauja, kad įkalčiai būtų
pateikti suinteresuotajam asmeniui iki pradinio sprendimo įšaldyti lėšas priėmimo arba kad jis šiomis aplinkybėmis oficialiai
būtų išklausytas
a posteriori
.
–       Pareiga motyvuoti
138   Pagal nusistovėjusią teismo praktiką pareiga nurodyti konkrečiam asmeniui jo nenaudai priimto akto motyvus siekiama, viena
vertus, suteikti suinteresuotajam asmeniui pakankamai informacijos, kuri leistų žinoti, ar aktas yra pagrįstas, o jeigu jis
turi trūkumų, ginčyti jo galiojimą Bendrijos teisme ir, kita vertus, leisti pastarajam atlikti šio akto teisėtumo kontrolę
(2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Corus UK prieš Komisiją
, C‑199/99 P, Rink. p. I‑11177, 145 punktas ir 2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P iki C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 462 punktas). Taip suformuluota pareiga
motyvuoti yra esminis Bendrijos teisės principas, nuo kurio gali būti nukrypstama tik dėl imperatyvių reikalavimų (žr. 2005 m.
rugsėjo 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Neapoli Buzzanca prieš Komisiją
, T‑218/02, Rink. p. II‑0000, 57 punktą ir ten nurodomą teismo praktiką).
139   Taigi iš esmės apie motyvus suinteresuotajam asmeniui turi būti pranešama kartu su aktu. Motyvų stokos negali ištaisyti tai,
kad suinteresuotasis asmuo sprendimo motyvus sužino per procesą Bendrijos teisme (1981 m. lapkričio 26 d. Sprendimo
Michel prieš Parlamentą
, 195/80, Rink. p. 2861, 22 punktas ir 138 punkte minėto sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
463 punktas). Iš tikrųjų galimybė po ieškinio pareiškimo ištaisyti visišką motyvų nebuvimą pažeistų teisę į gynybą, nes ieškovas
turėtų tik teisę pareikšti savo argumentus dėl motyvų, su kuriais jis susipažins tik po ieškinio pareiškimo. Taip būtų pažeistas
šalių lygybės Bendrijos teisme principas (2005 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Casini prieš Komisiją
, T‑132/03, Rink. p. II‑0000, 33 punktas ir 138 punkte minėto sprendimo
Neapoli Buzzanca prieš Komisiją
62 punktas).
140   Kadangi suinteresuotieji asmenys neturi teisės būti apklausti iki pradinio sprendimo įšaldyti lėšas priėmimo, reikia pridurti,
kad pareigos motyvuoti laikymasis yra dar svarbesnis, nes ji yra vienintelė garantija, leidžianti suinteresuotajam asmeniui
bent po šio sprendimo priėmimo pasinaudoti turimais teisės gynimo būdais, kad užginčytų minėto sprendimo teisėtumą (2005 m.
gruodžio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Reynolds prieš Parlamentą
, T‑237/00, Rink. p. II‑0000, 95 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 1998 m. birželio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
British Airways ir British Midland Airways prieš Komisiją,
T‑371/94 ir T‑394/04, Rink. p. II‑2405, 64 punktą).
141   Pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 253 straipsnyje reikalaujami nurodyti motyvai turi būti pritaikyti prie nagrinėjamo
akto pobūdžio ir aplinkybių, kuriomis jis buvo priimtas. Iš jo turi matytis aiškus bei nedviprasmiškas aktą priėmusios institucijos
pagrindimas, kad suinteresuotieji asmenys galėtų susipažinti su priemonės priėmimo motyvais, o kompetentingas teismas – vykdyti
šio akto teisėtumo kontrolę. Reikalavimas motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes, ypač į akto
turinį, motyvų, kuriais remiamasi, pobūdį bei į interesą gauti paaiškinimus, kurį asmenys, kuriems šis aktas skirtas, arba
kiti asmenys, su kuriais šis aktas yra tiesiogiai bei konkrečiai susijęs, gali turėti. Nurodant motyvus, nėra reikalaujama
tiksliai nurodyti visų svarbių faktinių ir teisinių aplinkybių, nes tai, ar akto motyvacija tenkina EB 253 straipsnio reikalavimus,
turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į jų tekstą, bet ir į priėmimo aplinkybes bei nagrinėjamąją sritį reglamentuojančių
teisės normų visumą. Konkrečiai kalbant, asmens nenaudai priimtas aktas yra pakankamai motyvuotas, jeigu jis buvo priimtas
suinteresuotajam asmeniui žinomomis aplinkybėmis, leidžiančiomis jam suprasti jo atžvilgiu priimtos priemonės reikšmę (1981 m.
spalio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Arning prieš Komisiją
, 125/80, Rink. p. 2539, 13 punktas; 1998 m. balandžio 2 d. Sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink's France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktas; 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C‑301/96, Rink. p. I‑9919, 87 punktas ir 2004 m. liepos 22 d. Sprendimo
Portugaliją prieš Komisiją
, C‑42/01, Rink. p. I‑6079, 66 punktas; žr. 2003 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Land Nordrhein-Westfalen prieš Komisiją
, T‑228/99 ir T‑233/99, Rink. p. II‑435, 278–280 punktus). Be to, sprendimo motyvų tikslumas turi būti vertinamas atsižvelgiant
į realias galimybes ir technines sąlygas arba terminą, kada jis turi būti priimtas (žr. 83 punkte minėto sprendimo
Delacre ir kt. prieš Komisiją
16 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
142   Priimant sprendimą dėl lėšų įšaldymo pagal Reglamentą Nr. 2580/2001 jo motyvai turi būti įvertinti visų pirma šio reglamento
teisinių taikymo nagrinėjamu atveju sąlygų, kokios yra įtvirtintos jo 2 straipsnio 3 dalyje ir darant nuorodą, nelygu, ar
kalbama apie pradinį sprendimą, ar vėlesnius sprendimus dėl lėšų įšaldymo arba Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio
4 dalyje, arba jo 1 straipsnio 6 dalyje atžvilgiu.
143   Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas nesutinka su Tarybos teiginiu, kad motyvai gali būti suformuluoti bendrai ir stereotipiškai,
atsižvelgiant į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalies ir Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 arba 6 dalių
redakcijas. Pagal pirmiau primintus principus Taryba privalo nurodyti faktines ir teisines aplinkybes, susijusias su jos sprendimo
teisiniu pagrindimu ir argumentus, kuriais remdamasi jį priėmė. Vadinasi, tokios priemonės motyvai turi nurodyti tam tikras
ir konkrečias priežastis, dėl kurių Taryba mano, kad atitinkami teisės aktai taikytini suinteresuotajam asmeniui (šiuo klausimu
žr. 2002 m. vasario 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Roman Parra prieš Komisiją
, T‑117/01, Rink. VT p. I‑A‑27 ir II‑121, 31 punktą ir 138 punkte minėto sprendimo
Neapoli Buzzanca prieš Komisiją
74 punktą).
144   Tai iš principo reiškia, kad pradinio sprendimo įšaldyti lėšas motyvuose turi būti nurodytas kiekvienas iš 116 punkte aptartų
duomenų bei prireikus 125 ir 126 punktuose numatyta informacija, o vėlesnio sprendimo palikti įšaldytas lėšas motyvuose turi
būti nurodomos specialios ir konkrečios priežastys, dėl kurių, iš naujo jas išnagrinėjusi, Taryba mano, kad suinteresuotojo
asmens lėšų įšaldymas lieka pagrįstas.
145   Reikia pridurti, kad pagal Reglamentą Nr. 2580/2001 vienbalsiai priimdama lėšų įšaldymo priemonę Taryba veikia ne pagal susijusią
kompetenciją. Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalis, skaitoma kartu su Bendrosios pozicijos 2001/930 1 straipsnio
4 dalimi, negali būti suprantama taip, kad Taryba privalo į ginčijamą sąrašą įtraukti bet kurio asmens, kuris numatytas kompetentingos
institucijos priimtame sprendime šių nuostatų prasme, duomenis. Toks Jungtinės Karalystės per posėdį išdėstytas aiškinimas
yra patvirtintas Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 6 dalimi, į kurią daro nuorodą Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio
3 dalis ir pagal kurią Taryba turi reguliariai ir bent kartą per šešis mėnesius „atnaujinti“ ginčijamą sąrašą, siekdama užtikrinti,
kad „yra pagrindo“ palikti jame suinteresuotuosius asmenis.
146   Darytina išvada, kad iš principo priemonės dėl lėšų įšaldymo pagal Reglamentą Nr. 2580/2001 motyvuose turi būti nurodytos
ne tik šio reglamento teisinės taikymo sąlygos, bet ir priežastys, dėl kurių Taryba, pasinaudodama savo ma vertinti, mano,
jog suinteresuotajam asmeniui turi būti taikoma tokia priemonė.
147   143–146 punktuose išdėstytuose argumentuose vis dėlto turi būti atsižvelgiama į tai, kad sprendimas dėl lėšų įšaldymo pagal
Reglamentą Nr. 2580/2001, skirdamas individualią ekonominę ir finansinę sankciją, kaip ir reglamentas yra norminio pobūdžio,
kaip paaiškinta 97 ir 98 punktuose. Be kita ko, išsamus kaltinimų suinteresuotajam asmeniui išdėstymas galėtų ne tik prieštarauti
privalomiems bendrojo intereso pagrindams, o tai bus aptarta 148 punkte, bet ir pažeisti teisėtus aptariamų asmenų ir organizacijų
interesus, nes gali rimtai pakenkti jų reputacijai. Todėl reiktų pripažinti, kad tik rezoliucinė dalis bei 143 punkte nurodyto
pobūdžio bendri argumentai turi būti nurodyti Oficialiame leidinyje paskelbtoje sprendimo dėl lėšų įšaldymo versijoje, nes
suprantama, kad specialūs ir konkretūs sprendimo motyvai turi būti pranešti suinteresuotiesiems asmenims kitu tinkamu būdu.
148   Šiomis nagrinėjamos bylos aplinkybėmis reikia, be kita ko, pripažinti, kad privalomi Bendrijos ir jos valstybių narių saugumo
arba su jų tarptautinių santykių išsaugojimu susiję pagrindai gali prieštarauti tam, jog tikslūs ir išsamūs pradinio ar vėlesnių
sprendimų dėl lėšų įšaldymo motyvai būtų atskleisti suinteresuotiesiems asmenims; taip pat jie gali prieštarauti tam, kad
per administracinę procedūrą suinteresuotiesiems asmenims būtų pateikti įkalčiai. Pirmosios instancijos teismas šiuo klausimu
daro nuorodą į 133‑137 punktuose jau išdėstytus argumentus dėl šiomis aplinkybėmis priimtinų bendro teisės į gynybą paisymo
principo apribojimų. Šie argumentai
mutatis mutandis
galioja pareigai motyvuoti taikytinų apribojimų atžvilgiu.
149   Šiuo klausimu, atsižvelgdamas į netaikytiną nagrinėjamos bylos aplinkybėms 2004 m. balandžio 29 d. Europos parlamento ir Tarybos
direktyvą 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje,
iš dalies keičiančią Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančią Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB,
75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/965/EE (OL L 158, 2004, p. 77, klaidų ištaisymas OL L 229, p. 35, klaidų
ištaisymo klaidų ištaisymas OL L 197, 2005, p. 34), Pirmosios instancijos teismas mano, kad galima pasiremti jos nuostatomis,
kurios 30 straipsnio 2 dalyje numato, jog „atitinkami asmenys tiksliai ir išsamiai informuojami apie valstybinės politikos,
visuomenės saugumo ar sveikatos apsaugos priežastis, kuriomis buvo grindžiamas sprendimas (apriboti Sąjungos piliečių ir jų
šeimos narių judėjimo ir gyvenimo šalyje laisvę) jų atžvilgiu, nebent tai prieštarautų valstybės saugumui“.
150   Pagal Teisingumo Teismo praktiką (1975 m. spalio 28 d. Sprendimas
Rutili
, 36/75, Rink. p. 1219 ir 1980 m. gegužės 22 d. Sprendimas
Santillo
, 131/79, Rink. p. 1585), susijusią su Direktyva 2004/38, panaikinta 1964 m. vasario 25 d. Tarybos direktyva 64/221/EEB dėl
užsienio piliečių judėjimui ir gyvenimui skirtų specialių priemonių, pateisinamų viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar
jos sveikatos sumetimais, derinimo (OL 56, 1964, p. 850), kurios 6 straipsnis buvo tapatus Direktyvos 2004/38 30 straipsnio
2 daliai, bet koks pagal šias nuostatas saugomas asmuo turi teisę į dvigubą garantiją, kurią sudaro pranešimas apie bet kokias
jo atžvilgiu priimtas apribojančias priemones, išskyrus, jei dėl valstybės saugumo interesų to nebūtų galima padaryti, ir
galimybė pasinaudoti teisės gynimo priemone. Su ta pačia išlyga šis reikalavimas taip pat reiškia, kad atitinkama valstybė
tuo pačiu metu, kai suinteresuotajam asmeniui praneša apie jo atžvilgiu priimtą apribojančią priemonę, turi taip pat pranešti
tikslius ir išsamius sprendimo motyvus tam, kad jam būtų užtikrinta galimybė tinkamai apsiginti.
151   Iš viso to, kas pasakyta, darytina išvada, kad pradinio sprendimo įšaldyti lėšas motyvuose turi būti specialiai ir konkrečiai
nurodytas kiekvienas iš 116 punkte aptartų elementų bei prireikus 125 ir 126 punktuose numatyti elementai ir priežastys, dėl
kurių, savo diskrecija atlikusi įvertinimą, Taryba mano, kad ši priemonė turi būti taikoma suinteresuotiesiems asmenims, išskyrus
atvejus, kai privalomi Bendrijos ir jos valstybių narių saugumo arba su jų tarptautinių santykių išsaugojimu susiję pagrindai
tam prieštarauja bei atsižvelgiant į 147 punkte išdėstytus argumentus. Be to, vėlesnio sprendimo palikti lėšas įšaldytas motyvuose
turi būti nurodytos specialios ir konkrečios priežastys, dėl kurių Taryba, atlikusi pakartotinį tyrimą, mano, kad suinteresuotųjų
asmenų lėšos lieka įšaldytos pagrįstai.
–       Teisė į veiksmingą teisminę gynybą
152   Galiausiai, kalbant apie garantiją, susijusią su teise į veiksmingą teisminę gynybą, ją veiksmingai užtikrina suinteresuotųjų
asmenų turima teisė Pirmosios instancijos teisme pateikti ieškinį pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą dėl sprendimo
įšaldyti jų lėšas (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 30 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimo
Bosphorus prieš Airiją,
Nr. 45036/98, dar nepaskelbto
Teismo praktikos rinkinyje
, § 165 ir 2002 m. gegužės 23 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimą
Segi ir kt. ir Gestoras pro Amnistía prieš 15 Europos Sąjungos valstybių narių
, Nr. 6422/02 ir 9916/02,
Teismo praktikos rinkinys
, 2002‑V).
153   Šiomis aplinkybėmis sprendimo dėl lėšų įšaldymo, priimto pagal Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį, teisėtumo teisminė
kontrolė yra numatyta EB 230 straipsnio antrojoje pastraipoje, pagal kurią Bendrijos teismas turi kompetenciją nagrinėti ieškinius
dėl kompetencijos trūkumo, esminio procedūros reikalavimo pažeidimo, EB sutarties ar kokios nors su jos taikymu susijusios
teisės normos pažeidimo arba piktnaudžiavimo įgaliojimais.
154   Todėl siekdamas atlikti šią kontrolę ir atsižvelgdamas į suinteresuotojo asmens ar savo nuožiūra nurodytus panaikinimo pagrindus,
Pirmosios instancijos teismas privalo patikrinti, ar yra tenkinamos Reglamento Nr. 2580/2001 teisinės taikymo nagrinėjamam
atvejui sąlygos, nurodytos šio reglamento 2 straipsnio 3 dalyje, ir, atsižvelgiant į tai, ar kalbama apie pradinį sprendimą,
ar apie vėlesnį sprendimą palikti lėšas įšaldytas, Bendrosios pozicijos 2001/931 dėl konkrečių priemonių taikymo kovojant
su terorizmu 1 straipsnio 4 dalyje arba 1 straipsnio 6 dalyje, į kurias daro nuorodą minėta reglamento 2 straipsnio 3 dalis,
nurodytos sąlygos. Tai reiškia, kad nagrinėjamo sprendimo teisėtumo teisminė kontrolė apima tiek jį pagrindžiančių faktų bei
aplinkybių vertinimą, tiek įrodymų bei informacijos, kuriais pagrįstas šis įvertinimas, patikrinimą, kaip Taryba tai aiškiai
pripažino savo rašytinėse pastabose byloje, kurioje buvo priimtas 29 punkte minėtas sprendimas
Yusuf
(225 punktas). Pirmosios instancijos teismas taip pat turi įsitikinti, kad buvo paisyta teisės į gynybą ir reikalavimo motyvuoti
bei prireikus, kad privalomi reikalavimai, kuriais Taryba išimtinai rėmėsi norėdama išvengti šios pareigos, buvo pagrįsti.
155   Nagrinėjamu atveju ši kontrolė būtina dar ir dėl to, kad ji yra vienintelė procesinė garantija, leidžianti užtikrinti teisingą
pusiausvyrą tarp kovos su tarptautiniu terorizmu reikalavimų ir pagrindinių teisių apsaugos. Kadangi Tarybos nustatyti suinteresuotųjų
asmenų teisės į gynybą apribojimai turi būti atsveriami griežtos nepriklausomo ir nešališko teismo kontrolės (šiuo klausimu
žr. 2006 m. gegužės 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Eurofood
, C‑341/04, Rink. p. I‑0000, 66 punktą), Bendrijos teismui turi būti suteikta galimybė kontroliuoti priemonių dėl lėšų įšaldymo
teisėtumą ir pagrįstumą, nesant galimybės jam pareikšti prieštaravimą dėl to, kad Tarybos naudojami įrodymai ir informacija
yra slapti ar konfidencialūs.
156   Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad nors Europos žmogaus teisių teismas pripažįsta, jog konfidencialios informacijos naudojimas
gali būti neišvengiamas, kai kyla pavojus nacionaliniam saugumui, jo nuomone, tai vis dėlto nereiškia, kad nacionalinės valdžios
institucijos išvengia bet kokios nacionalinių teismų kontrolės, kai tik jos teigia, kad byla yra susijusi su nacionaliniu
saugumu ir terorizmu (žr. 135 punkte minėto Europos žmogaus teisių teismo sprendimo
Chahal prieš Jungtinę Karalystę
§ 131 ir ten nurodomą teismo praktiką bei 2003 m. kovo 12 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimo
Öcalan prieš Turkiją
, dar nepaskelbto
Teismo praktikos rinkinyje
, § 106 ir ten nurodomą teismo praktiką).
157   Pirmosios instancijos teismas mano, kad šiuo atveju taip pat reikia remtis Direktyvos 2004/38 nuostatomis. Pagal 150 punkte
minėtą Teisingumo Teismo praktiką šios direktyvos 31 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad atitinkami asmenys turi teisę pasinaudoti
teisminėmis ir, kai taikytina, administracinėmis teisės gynimo priemonėmis valstybėje narėje ginčyti bet kokį prieš juos dėl
viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar sveikatos apsaugos priežasčių priimtą sprendimą. Be to, pagal šios direktyvos 31 straipsnio
3 dalį teisių gynimo procedūra turi leisti išnagrinėti sprendimo teisėtumą ir faktus bei aplinkybes, kuriomis buvo grindžiama
siūloma priemonė.
158   Klausimas, ar ieškovė ir (arba) jos advokatai gali gauti įrodymų ir informacijos, kurie tariamai yra konfidencialūs, arba
jie turi būti perduoti tik Pirmosios instancijos teismui pagal specialią procedūrą, skirtą užtikrinti susijusių viešųjų interesų
apsaugą, kartu suteikiant suinteresuotajam asmeniui pakankamą teisminę gynybą, yra atskiras klausimas, dėl kurio nėra būtina,
kad Pirmosios instancijos teismas išreikštų savo poziciją, nagrinėdamas šį ieškinį (žr. 135 punkte minėto Europos žmogaus
teisių teismo sprendimo
Chahal prieš Jungtinę Karalystę
, § 131 ir 144; 119 punkte minėto sprendimo
Tinnelly & Sons ir kt. ir McElduff ir kt. prieš Jungtinę Karalystę
, § 49, 51, 52 ir 78; 135 punkte minėto sprendimo
Jasper prieš Jungtinę Karalystę,
§ 52‑53 ir 2002 m. birželio 20 d. Sprendimo
Al‑Nashif prieš Bulgariją
, Nr. 50963/99, dar nepaskelbto
Teismo praktikos rinkinyje
, § 95‑97 bei 111 punkte minėtų Europos Tarybos Ministrų komiteto priimtų gairių IX.4 punktą).
159   Galiausiai reikia pripažinti, kad pagal BUSP srityje priimtą bendrąją poziciją Taryba, remdamasi EB 60, 301 ir 308 straipsniais,
priimdama priemonę, nustatančią ekonomines ir finansines sankcijas, turi didelę diskreciją dėl informacijos, į kurią reikia
atsižvelgti. Kadangi vertindamas įrodymus, faktus ir aplinkybes, pateisinančias tokių priemonių priėmimą, Bendrijos teismas
negali pakeisti Tarybos vertinimo, Pirmosios instancijos teismo vykdoma sprendimų dėl lėšų įšaldymo teisėtumo kontrolė turi
apsiriboti patikrinimu, ar buvo laikytasi procedūros ir motyvavimo taisyklių, ar tikslios faktinės aplinkybės ir ar nebuvo
akivaizdžios vertinimo klaidos ir piktnaudžiavimo įgaliojimais. Ši ribota kontrolė ypač taikytina vertinant argumentus, kuriais
pagrįsti tokie sprendimai (žr. 146 punktą ir 1987 m. kovo 26 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimo
Leander prieš Švediją
, A serija Nr. 116, § 59 bei 158 punkte minėto sprendimo
Al‑Nashif prieš Bulgariją
§ 123 ir 124).
Taikymas byloje nagrinėjamam atvejui
160   Visų pirma Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad su byla susiję teisės aktai, t. y. Reglamentas (EB) Nr. 2580/2001 ir
Bendroji pozicija 2001/931, į kurią pirmasis daro nuorodą, suinteresuotiesiems asmenims, siekiantiems, kad su jais susiję
duomenys būti išbraukti iš ginčijamo sąrašo, tiesiogiai nenumato jokios įrodymų pateikimo ir jų apklausos procedūros nei iki
pradinio sprendimo įšaldyti lėšas priėmimo, nei jį priimant, nei priimant vėlesnius sprendimus. Bendrosios pozicijos 2001/931
1 straipsnio 6 dalis nurodo, kad „pateiktas asmenų ir organizacijų sąrašas yra reguliariai ir bent kartą per šešis mėnesius
atnaujinamas siekiant užtikrinti, kad yra pagrindo palikti juos sąraše“, ir Reglamento (EB) Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje
nustatyta, kad „Taryba <...> peržiūri ir keičia <...> sąrašą, vadovaudamasi Bendrosios pozicijos 2001/931/BUSP 1 straipsnio
<...> 6 dalyje išdėstytomis nuostatomis“.
161    Pirmosios instancijos teismas taip pat pažymi, kad iki šio ieškinio pareiškimo įkalčiai ieškovei niekada nebuvo pateikti.
Kaip visiškai teisingai pabrėžia ieškovė, nei pradiniame sprendime įšaldyti lėšas, nei vėlesniuose iki ginčijamo sprendimo
priėmimo priimtuose sprendimuose, įskaitant jį patį, nė neužsimenama apie „tikslią informaciją“ ar „bylos medžiagą“, kurios
rodo, kad kompetentinga nacionalinė institucija dėl jų yra priėmusi sprendimą įtraukti į ginčijamą sąrašą.
162   Todėl, nors ieškovė sužinojo apie neišvengiamą su ja susijusių duomenų įtraukimą į ginčijamą sąrašą ir nors bandė užkirsti
kelią tokiai priemonei priimti, kreipdamasi į Tarybą (žr. 69 punktą) ji nežinojo konkrečių jos kaltės įrodymų numatomam sprendimui
pagrįsti ir todėl negalėjo tinkamai išdėstyti savo nuomonės šiuo klausimu. Šiomis aplinkybėmis Tarybos argumentas, kad ji
išklausė ieškovę iki lėšų įšaldymo, nėra priimtinas.
163   Anksčiau išdėstyti argumentai dėl teisės į gynybą paisymo kontrolės
mutatis mutandis
taip pat taikytini pareigos motyvuoti laikymosi patikrinimui.
164   Nagrinėjamu atveju nei ginčijamas sprendimas, nei Sprendimas 2002/334, kurį jis įgyvendina, netenkina pirmiau apibrėžto motyvavimo
reikalavimo, nes jų antroje konstatuojamojoje dalyje pabrėžiama, kad „tikslinga“ patvirtinti atnaujintą asmenų, grupių ir
organizacijų, kurioms taikomas Reglamentas (EB) Nr. 2580/2001, sąrašą.
165   Ieškovė ne tik negalėjo tinkamai pareikšti savo nuomonės Tarybai, bet, ginčijame sprendime nesant jokių jį pagrindžiančių
specialių ir konkrečių motyvų, taip pat negalėjo veiksmingai pasinaudoti teise į ieškinį Pirmosios instancijos teisme, atsižvelgiant
į jau aptartus ryšius tarp teisės į gynybą užtikrinimo, pareigos motyvuoti ir teisės į veiksmingą teisminę gynybą. Šiuo klausimu
reikia priminti, kad galimybė ištaisyti motyvų trūkumą po ieškinio pareiškimo šiuo metu teismo praktikoje laikoma teisės į
gynybą pažeidimu (žr. 139 punktą).
166   Be to, nei Pirmosios instancijos teismui pateiktos įvairių bylos šalių rašytinės pastabos, nei bylos medžiaga neleidžia jam
vykdyti kontrolės, nes pabaigęs žodinę proceso dalį jis net negali tiksliai nustatyti, koks yra Bendrosios pozicijos 2001/931
1 straipsnio 4 dalyje numatytas nacionalinis sprendimas, kuriuo pagrįstas ginčijamas sprendimas.
167   Ieškinyje ieškovė tik teigė, kad su ja susiję duomenys buvo įtraukti į ginčijamą sąrašą „vien susipažinus su Teherano valdžios
pateiktais dokumentais“. Dublike ji pridūrė, kad „jai nebuvo leista <…> sužinoti jos įtraukimo į ginčijamą sąrašą faktinių
priežasčių“, „kad iš jos buvo atimta bet kokia galimybė susipažinti su savo byla“ ir kad „labai tikėtina, kad įtraukimo priežastys
buvo diplomatinės“.
168   Atsiliepime į ieškinį ir triplike Taryba neišreiškė pozicijos šiuo klausimu.
169   Įstojimo į bylą paaiškinimuose Jungtinė Karalystė nurodė, jog „ieškovė neteigė ir iš nieko negalima spręsti, kad ji buvo įtraukta
į priedą remiantis kompetentingos institucijos priimtu sprendimu, nurodančiu ieškovę susijusią su teroristiniais aktais“.
Be to, iš šių paaiškinimų taip pat atrodo, kad, Jungtinės Karalystės nuomone, nagrinėjamas sprendimas yra 2001 m. kovo 28 d.
Home Secretary
sprendimas, patvirtintas šio
Home Secretary
2001 m. rugpjūčio 28 d. Sprendimu, o vėliau peržiūros tvarka 2002 m. balandžio 17 d.
High Court
sprendimu ir galiausiai apeliacine tvarka 2002 m. lapkričio 15 d.
POAC
sprendimu.
170   Pastabose dėl įstojimo į bylą paauškinimų ieškovė nei konkrečiai atmetė, nei komentavo šių Jungtinės Karalystės pastabų. Atsižvelgiant
į ieškovės nurodytus bendro pobūdžio pagrindus bei argumentus ir būtent į 167 punkte išdėstytus jos teiginius, vis dėlto neįmanoma
tiesiogiai ir paprasčiausiai pritarti Jungtinės Karalystės teiginiui. Per posėdį ieškovė, be kita ko, pakartojo, kad ji nežinojo,
kas buvo kompetentinga institucija, priėmusi su ja susijusį nacionalinį sprendimą, nei kokiais įrodymais ir tikslia informacija
remiantis šis sprendimas buvo priimtas.
171   Be to, per posėdį atsakydamos į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus Taryba ir Jungtinė Karalystė net negalėjo
pateikti nuoseklaus atsakymo į klausimą, kokio nacionalinio sprendimo pagrindu buvo priimtas ginčijamas sprendimas. Tarybos
nuomone, kalba eina tik apie
Home Secretary
sprendimą, patvirtintą
POAC
(žr. 169 punktą). Jungtinės Karalystės nuomone, ginčijamas sprendimas yra pagrįstas ne tik šiuo sprendimu, bet ir kitais,
kitaip neišskirtais ir kitose valstybėse narėse priimtais kompetentingų nacionalinių institucijų nacionaliniais sprendimais.
172   Todėl konstatuotina, kad net pasibaigus žodinei proceso daliai Pirmosios instancijos teismas negali atlikti ginčijamo sprendimo
teisėtumo kontrolės.
173   Galiausiai Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad ginčijamas sprendimas nėra motyvuotas ir kad jis buvo priimtas per
procesą, kurio eigoje nebuvo paisyta ieškovės teisės į gynybą. Be to, Pirmosios instancijos teismas negali šioje proceso stadijoje
atlikti teisminės šio sprendimo teisėtumo kontrolės.
174   Dėl šių argumentų gali būti nuspręsta tik panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su ieškove, nesant būtinybės
nagrinėjant šį prašymą dėl panaikinimo pareikšti nuomonės dėl dviejų paskutinių pirmojo pagrindo dalių nei dėl kitų ieškinio
pagrindų bei argumentų.

Dėl prašymo atlyginti žalą

Šalių argumentai
175   Ieškovė nenurodė jokių faktinių ar teisinių aplinkybių pagrįsti reikalavimą, kuriuo siekiama, kad iš Tarybos būtų priteista
jai sumokėti vieną eurą tariamai jos patirtai žalai atlyginti. Nei Taryba, nei įstojusi į bylą šalis nepareiškė savo nuomonės
dėl šio prašymo nei rašytinėse pastabose, nei per posėdį.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
176   Pagal Teisingumo Teismo statuto 19 straipsnį ir Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies
c punktą pareiškime nurodomas ginčo dalykas ir teisinių argumentų santrauka, kuria grindžiamas pareiškimas. Jie turi būti
pakankamai aiškūs ir konkretūs, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai, o Pirmosios instancijos teismas – prireikus išspręsti
bylą, nesiremdamas jokiais kitais duomenimis. Siekiant užtikrinti teisinį saugumą bei gerą teisingumo vykdymą, tam, kad ieškinys
būtų priimtinas, pačiame ieškinio tekste turi būti nurodytos pagrindinės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis jis paremtas,
ir bet kurio atveju – jų santrauka, išdėstyta nuosekliai ir suprantamai (žr. 2005 m. vasario 3 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Chiquita Brands ir kt. prieš Komisiją
, T‑19/01, Rink. p. II‑315, 64 punktą ir ten nurodomą teismo praktiką).
177   Kad šie reikalavimai būtų patenkinti, ieškinyje, kuriuo siekiama Bendrijos institucijos tariamai padarytos žalos atlyginimo,
turi būti nurodyta informacija, leidžianti nustatyti veiksmus, kuriais ieškovas kaltina instituciją, ir priežastys, dėl kurių
jis mano, kad egzistuoja priežastinis ryšys tarp veiksmų ir žalos, kurią jis teigia patyręs, bei žalos pobūdis ir dydis (žr. 1997 m.
liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Guérin automobiles prieš Komisiją
, T‑38/96, Rink. p. II‑1223, 42 ir 43 punktus ir 176 punkte minėto sprendimo
Chiquita Brands ir kt. prieš Komisiją
65 punktą bei ten nurodomą teismo praktiką). Atvirkščiai, jeigu prašoma atlyginti nenurodyto dydžio žalą, toks prašymas nėra
pakankamai konkretus ir pripažintinas nepriimtinu (176 punkte minėto sprendimo
Chiquita Brands ir kt. prieš Komisiją
66 punktas).
178   Konkrečiu atveju prašyme simboliškai ar realiai atlyginti moralinę žalą turi būti nurodomas tariamos žalos pobūdis, atsižvelgiant
į veiksmą, kuriuo kaltinama institucija atsakovė, ir nors apytiksliai įvertintas visos žalos dydis (žr. 1999 m. birželio 15 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Ismeri Europa prieš Audito rūmus
, T‑277/97
,
Rink. p. II‑1825, 81 punktą ir ten nurodomą teismo praktiką).
179   Nagrinėjamu atveju ieškinyje nurodytas prašymas atlyginti žalą, panašu, kad turi būti suprantamas kaip prašymas atlyginti
moralinę žalą, nes ji yra įvertinta simboliniu vieno euro dydžiu. Vis dėlto jame ieškovė tiksliai nenurodė šios moralinės
žalos pobūdžio ar požymių bei tariamai netinkamų Tarybos veiksmų, dėl kurių atsirado žala. Pirmosios instancijos teismas neturi
tarp įvairių prašymą dėl panaikinimo pagrindžiančių kaltinimų ieškoti ir nurodyti tą arba tuos, kuriais ieškovė pagrindė prašymą
atlyginti žalą. Taip pat Pirmosios instancijos teismas neturi vertinti galimo priežastinio ryšio tarp kaltinimuose nurodyto
veiksmo ir tariamos moralinės žalos buvimo.
180   Šiomis aplinkybėmis ieškinyje nurodytam prašymui atlyginti žalą trūksta paprasčiausio aiškumo ir todėl jis turi būti pripažintas
nepriimtinu, juo labiau kad ieškovė dublike nė nebandė ištaisyti šio trūkumo.
181   Taip pat darytina išvada, kad nagrinėjant prašymą atlyginti žalą nėra būtina pareikšti nuomonės dėl ieškovės savo prašymui
dėl panaikinimo pagrįsti nurodytų pagrindų ir argumentų, kurių Pirmosios instancijos teismas dar neišnagrinėjo (žr. 174 punktą).

Dėl prašymo atnaujinti rašytinę proceso dalį
182   Argumentai, kurie paskatino Pirmosios instancijos teismą panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su ieškove,
visiškai nėra pagrįsti 2006 m. sausio 18 ir 25 d. jos pateiktais naujais dokumentais (žr. 23 ir 24 punktus). Nors šie dokumentai
buvo prijungti prie bylos (žr. 31 punktą), jie laikytini neturinčiais jokios reikšmės. Todėl šiomis aplinkybėmis Tarybos prašymas
atnaujinti rašytinę proceso dalį nėra tenkintinas (žr. 25 punktą).

Dėl bylinėjimosi išlaidų
183   Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama,
Pirmosios instancijos teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
Atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes reikia nuspręsti, kad Taryba padengia savo ir keturias penktąsias dalis ieškovės patirtų
bylinėjimosi išlaidų.
184   Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės ir institucijos pačios
padengia savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą tiek, kiek juo siekiama panaikinti 2005 m. gruodžio 21 d.
Tarybos bendrąją poziciją 2005/936/BUSP, atnaujinančią Bendrąją poziciją 2001/931/BUSP ir panaikinančią Bendrąją poziciją 2005/847/BUSP.
2.
Panaikinti 2005 m. gruodžio 21 d. Tarybos sprendimą 2005/930/EB, įgyvendinantį Reglamento (EB) Nr. 2580/2001 dėl specialių
ribojančių priemonių, taikomų tam tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu, 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinantį
Sprendimą 2005/848/EB tiek, kiek jis susijęs su ieškove.
3.
Atmesti prašymą dėl žalos atlyginimo kaip nepriimtiną.
4.
Nurodyti Tarybai padengti savo ir keturias penktąsias dalis ieškovės bylinėjimosi išlaidų.
5.
Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Pirrung
Forwood
Papasavvas
Paskelbta 2006 m. gruodžio 12 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
E. Coulon

J. Pirrung
Turinys
Bylos aplinkybės
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl pirmiau ginčytų aktų panaikinimo ir pakeitimo procesinių pasekmių
Dėl antros reikalavimų dalies
Dėl prašymo panaikinti ginčijamą bendrąją poziciją
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl prašymo panaikinti ginčijamą sprendimą
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl garantijų, susijusių su teisės į gynybą paisymu, motyvavimo pareiga ir teise į veiksmingą teisminę gynybą, sprendimo dėl
lėšų įšaldymo pagal Reglamentą Nr. 2580/2001 priėmimo aplinkybėmis
– Teisė į gynybą
– Pareiga motyvuoti
– Teisė į veiksmingą teisminę gynybą
Garantijų, susijusių su teisės į gynybą paisymu, pareiga motyvuoti ir teise į veiksmingą teisminę gynybą, dalykas ir apribojimai
priimant sprendimą dėl lėšų įšaldymo pagal Reglamentą Nr. 2580/2001
– Teisė į gynybą
– Pareiga motyvuoti
– Teisė į veiksmingą teisminę gynybą
Taikymas byloje nagrinėjamam atvejui
Dėl prašymo atlyginti žalą
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl prašymo atnaujinti rašytinę proceso dalį
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: prancūzų.