CELEX: 62001CJ0482
Henkilöiden vapaa liikkuvuus
Yleinen järjestys
Direktiivi 64/221/ETY
Rikoslainsäädännön rikkomiseen perustuva karkotuspäätös
Oleskelun keston ja henkilökohtaisten olosuhteiden huomioon ottaminen
Perusoikeudet
Perhe-elämän suoja
Hallintoviranomaisten viimeisimmän päätöksen tekohetken ja sen ajankohdan, jolloin hallintotuomioistuin tutkii päätöksen laillisuuden, välisenä aikana ilmenneiden seikkojen huomioon ottaminen
Asianomaisen oikeus vedota tarkoituksenmukaisuuteen liittyviin seikkoihin lausunnon antavassa viranomaisessa

Verwaltungsgericht Stuttgart on esittänyt 20.11. ja 4.12.2001 tekemillään päätöksillä, jotka ovat saapuneet yhteisöjen tuomioistuimeen
13.12.2001 (asia C‑482/01) ja 19.12.2001 (asia C‑493/01), EY 234 artiklan nojalla kummassakin asiassa kaksi ennakkoratkaisukysymystä
EY 39 artiklan 3 kohdan ja ulkomaalaisten liikkumista ja oleskelua koskevien, yleiseen järjestykseen ja turvallisuuteen sekä
kansanterveyteen perustuvien erityistoimenpiteiden yhteensovittamisesta 25 päivänä helmikuuta 1964 annetun neuvoston direktiivin
64/221/ETY 9 artiklan 1 kohdan tulkinnasta (EYVL 1964, 56, s. 850) (C‑482/01) sekä EY 39 artiklan ja tämän saman direktiivin
3 artiklan tulkinnasta (C‑493/01).
Nämä kysymykset on esitetty kahdessa asiassa, joista ensimmäisessä ovat kantajina Kreikan kansalainen Orfanopoulos ja hänen
lapsensa ja vastaajana Land Baden‑Württemberg (asia C‑482/91) ja toisessa kantajana Italian kansalainen Olivieri ja vastaajana
tämä sama viranomainen (asia C‑493/01). Asiat koskevat Regierungspräsidium Stuttgartin (jäljempänä Regierungspräsidium) tekemiä
päätöksiä Saksan alueelta karkottamisesta.
Yhteisöjen tuomioistuimen viidennen jaoston puheenjohtajan 30.4.2003 antamalla määräyksellä asiat yhdistettiin työjärjestyksen
43 artiklan mukaisesti suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
EY 18 artiklan 1 kohdassa määrätään, että jokaisella unionin kansalaisella on oikeus vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden
alueella, jollei EY:n perustamissopimuksessa määrätyistä tai sen soveltamisesta annetuissa säännöksissä säädetyistä rajoituksista
ja ehdoista muuta johdu.
EY 39 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.

Turvataan työntekijöiden vapaa liikkuvuus yhteisössä.
– –
3.

Yleisen järjestyksen tai turvallisuuden taikka kansanterveyden vuoksi perustelluin rajoituksin se sisältää oikeuden:
– –
b)

liikkua tässä tarkoituksessa vapaasti jäsenvaltioiden alueella;
c)
oleskella jäsenvaltion alueella työn tekemiseksi tämän valtion kotimaisten työntekijöiden työsuhdetta koskevien lakien, asetusten
ja hallinnollisten määräysten mukaisesti;
d)
työsuhteen päätyttyä jäädä jäsenvaltion alueelle komission antamissa soveltamisasetuksissa säädetyin edellytyksin.
– – ”
Sijoittautumisvapautta koskevan EY 46 artiklan, jota sovelletaan palvelujen tarjoamisen vapauteen EY 55 artiklan nojalla,
1 kohdassa määrätään, että ”tämän luvun määräykset ja niiden nojalla toteutetut toimenpiteet eivät rajoita niiden lakien,
asetusten ja hallinnollisten määräysten soveltamista, joiden mukaan ulkomaalaisiin sovelletaan erityissääntelyä yleisen järjestyksen
tai turvallisuuden taikka kansanterveyden perusteella”.
Direktiiviä 64/221 sovelletaan sen 1 artiklan mukaan jokaiseen jäsenvaltion kansalaiseen, joka asuu toisessa yhteisön jäsenvaltiossa
tai matkustaa sinne joko toimiakseen siellä palkatussa työssä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana taikka vastaanottaakseen
siellä palveluja. Näitä tämän direktiivin säännöksiä sovelletaan myös puolisoon ja perheenjäseniin siltä osin kuin perustamissopimuksen
mukaisesti tällä alalla annettujen asetusten ja direktiivien säännökset koskevat heitä.
Direktiivin 64/221  2 artiklan mukaan se koskee muun muassa kaikkia oleskeluluvan myöntämiseen tai uudistamiseen taikka jäsenvaltioiden
alueelta karkottamiseen liittyviä toimenpiteitä, jotka jäsenvaltiot ovat toteuttaneet yleisen järjestyksen ja turvallisuuden
tai kansanterveyden vuoksi.
Direktiivin 64/221 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.

Yleisen järjestyksen ja turvallisuuden vuoksi käyttöön otettujen toimenpiteiden on perustuttava yksinomaan kyseisen yksilön
omaan käyttäytymiseen.
2.

Rikostuomiot eivät sellaisenaan saa olla perusteena tällaisille toimenpiteille.
– – ”
Saman direktiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Asianomaisella tulee olla kaikkiin maahantuloa taikka oleskeluluvan epäämistä tai uudistamatta jättämistä taikka maastakarkotusta
koskevien päätösten osalta samat hallintotoimia koskevat oikeussuojakeinot kuin kyseisen valtion kansalaisilla.”
Direktiivin 64/221 9 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.

Jos oikeutta hakea muutosta tuomioistuimelta ei ole tai jos muutosta voi hakea vain päätöksen laillisuuden perusteella taikka
jos muutoksenhaun johdosta annetulla päätöksellä ei ole lykkäävää vaikutusta, hallintoviranomainen ei saa muutoin kuin kiireellisissä
tapauksissa jättää oleskelulupaa uudistamatta tai tehdä oleskeluluvan haltijaa koskevaa karkotuspäätöstä hankkimatta lausuntoa
vastaanottavan maan toimivaltaiselta viranomaiselta, jonka luona asianomaisella on sellaiset oikeudet puolustukseen sekä avustajan
tai asiamiehen käyttöön kuin tuossa maassa sovellettavissa säännöksissä säädetään.
Tämä viranomainen ei saa olla sama kuin se, jolla on toimivalta päättää oleskeluluvan uudistamatta jättämisestä tai antaa
karkotusmääräys.
2.

Kaikki kyseisen henkilön ensimmäisen oleskeluluvan epäämistä tai henkilön karkottamista ennen luvan myöntämistä koskevat
päätökset on henkilön niin vaatiessa toimitettava sen viranomaisen harkittavaksi, jolta 1 kohdan mukaisesti on pyydettävä
lausunto ennen päätöstä. Asianomaisella on oikeus esittää puolustuksensa henkilökohtaisesti, paitsi jos tämä on ristiriidassa
kansallisten turvallisuusetujen kanssa.”
Oleskeluoikeudesta 28 päivänä kesäkuuta 1990 annetun neuvoston direktiivin 90/364/ETY (EYVL C 180, s. 26) 1 artiklan 1 kohdan
ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltioiden on myönnettävä oleskeluoikeus sellaisille jäsenvaltioiden kansalaisille, joilla
ei tätä oikeutta ole yhteisön oikeuden muiden säännösten perusteella, sekä heidän tämän direktiivin 2 kohdassa tarkoitetuille
perheenjäsenilleen, edellyttäen että he itse ja heidän perheenjäsenensä kuuluvat sairausvakuutuksen piiriin kaikkien riskien
varalta vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja että heillä on riittävästi tuloja ja varoja, niin, että he eivät oleskeluaikanaan
joudu turvautumaan vastaanottavan maan sosiaalihuoltojärjestelmään.
Saman direktiivin 2 artiklan 2 kohdan kolmannessa alakohdassa säädetään, että jäsenvaltiot saavat poiketa tämän direktiivin
säännöksistä ainoastaan yleisen järjestyksen ja turvallisuuden sekä kansanterveyden perusteella. Tällöin on sovellettava direktiiviä
64/221.
Kansainväliset sopimukset
Roomassa allekirjoitettiin 4.11.1950 yleissopimus ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus);
yleissopimuksen 8 artiklassa määrätään oikeudesta nauttia yksityis‑ ja perhe‑elämän kunnioitusta.
Kansallinen lainsäädäntö
Ausländergesetzin (ulkomaalaislaki; BGBl. 1990 I, s. 1354) 47 §:n 1 momentin 2 kohdassa, sellaisena kuin se on 16.2.2001 muutettuna
(BGBl. 2001 I, s. 266), säädetään, että ulkomaalainen karkotetaan, heti kun hänet on tuomittu Betäubungsmittelgesetzin (huumausainelaki)
nojalla tai yleisen turvallisuuden loukkaamisesta täytäntöönpanokelpoiseen vähintään kahden vuoden nuorisorangaistukseen,
jos hän oli alaikäinen, tai vapausrangaistukseen eikä tätä rangaistusta ole määrätty ehdollisena.
Ausländergesetzin 47 §:n 2 momentin 1 kohdassa luetellaan ne tapaukset, joissa ulkomaalainen lähtökohtaisesti voidaan karkottaa.
Ausländergesetzin 47 §:n 3 momentissa säädetään, että lähtökohtaisesti ulkomaalainen, joka nauttii kyseisen lain 48 §:n 1 momentin
nojalla erityistä karkotussuojaa, voidaan karkottaa saman lain 47 §:n 1 momentissa tarkoitetuissa tapauksissa.
Ausländergesetzin 48 §:n 1 momentin 4 kohdassa säädetään erityisestä karkotussuojasta niille ulkomaalaisille, jotka asuvat
Saksan kansalaisen kanssa perheyhteydessä. Saman momentin ensimmäisessä virkkeessä todetaan, että nämä ulkomaan kansalaiset
voidaan karkottaa maan alueelta vain hyvin vakavin yleiseen turvallisuuteen ja järjestykseen liittyvin perustein. Saman momentin
toisen virkkeen mukaan tällaisia perusteita on tämän lain 47 §:n 1 momentissa luetelluissa tilanteissa.
Saksan hallituksen esittämistä huomautuksista ilmenee, että Aufenthaltsgesetz/EWG (laki Euroopan yhteisön jäsenvaltioiden
kansalaisten oleskeluoikeudesta; BGBl. 1980 I, s. 116), sellaisena kuin se on 27.12.2000 muutettuna (BGBl. 2000 I, s. 2042),
sovelletaan erityislakina yhteisön kansalaisiin sekä heidän perheenjäseniinsä. Näin ollen Ausländergesetziä sovelletaan ulkomaalaisiin,
jotka saavat liikkua vapaasti yhteisön oikeuden nojalla, vain silloin, kun yhteisön oikeus ja Aufenthaltsgesetz/EWG eivät
sisällä tästä poikkeavia säännöksiä.
Aufenthaltsgesetz/EWG:n 12 §:n 1 ja 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.
Siltä osin kuin tässä laissa myönnetään liikkumisvapaus ja edellä olevissa säännöksissä ei ole säädetty rajoittavista toimenpiteistä,
maahantulon, EY‑oleskeluluvan tai sen uudistamisen epääminen, ulkomaalaislain 3 §:n 5 momentissa, 12 §:n 1 momentin toisessa
virkkeessä ja 14 §:ssä tarkoitetut rajoittavat toimenpiteet sekä 1 §:ssä tarkoitettujen henkilöiden karkottaminen on sallittua
vain yleiseen järjestykseen ja turvallisuuteen tai kansanterveyteen liittyvistä syistä (Euroopan talousyhteisön perustamisesta
tehdyn sopimuksen 48 artiklan 3 kohta ja 56 artiklan 1 kohta). Ulkomaalaiset, joilla on pysyvä EY‑oleskelulupa, voidaan karkottaa
ainoastaan yleiseen turvallisuuteen tai järjestykseen liittyvistä painavista syistä.
– –
3.
Edellä 1 kohdassa mainitut päätökset tai toimenpiteet ovat mahdollisia vain siinä tapauksessa, että ulkomaalainen antaa siihen
omalla käytöksellään aiheen. Tämä ei koske päätöksiä tai toimenpiteitä, joilla pyritään kansanterveyden suojelemiseen.”
Ausländer‑ und Asylverfahrenzuständigkeitsverordnungin (toimivallasta ulkomaalaisasioissa ja turvapaikanhakumenettelyssä annettu
asetus) 7 §:n 1 momentin ensimmäisen virkkeen mukaan Regierungspräsidiumit ovat toimivaltaisia asioissa, jotka koskevat rikokseen
syyllistyneiden ulkomaalaisten karkotusta, kun nämä ovat tuomioistuimen määräyksestä olleet vankeudessa tai viikkoa pidemmän
ajan tutkintavankeudessa.
Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
Asia C‑482/01
Georgios Orfanopoulos on vuonna 1959 syntynyt Kreikan kansalainen, joka vietti elämänsä ensimmäiset 13 vuotta Kreikassa. Hän
saapui vuonna 1972 Saksan liittotasavallan alueelle perheen yhdistämisen yhteydessä. Hän on oleskellut Saksassa siitä saakka
lukuun ottamatta kahden vuoden ajanjaksoa, jolloin hän suoritti asepalveluksensa Kreikassa. Hän avioitui Saksan kansalaisen
kanssa elokuussa 1981. Avioliitosta on syntynyt kolme lasta, jotka ovat myös kantajina kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevassa asiassa.
Orfanopoulosilla oli Saksassa oleskelunsa aikana määräaikaisia oleskelulupia, joista viimeisin oli voimassa 12.10.1999 saakka.
Hän haki oleskelulupansa uudistamista marraskuussa 1999.
Orfanopoulos ei ole suorittanut loppuun mitään ammatillista koulutusta. Hänellä on vuodesta 1981 lähtien ollut useita työpaikkoja.
Työssäolo on keskeytynyt pitkien työttömyysjaksojen vuoksi.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Orfanopoulos on narkomaani. Hänet on yhdeksän kertaa tuomittu huumausainelainsäädännön
rikkomisesta ja väkivaltaisuuksista. Vuonna 1999 hän oli vankilassa kuusi kuukautta. Tammikuussa 2000 hänet toimitettiin sairaalaan
huumevieroitukseen, ja tämän jälkeen hän yritti kahteen otteeseen hoitoa erityislaitoksessa. Näissä kahdessa tapauksessa hänet
poistettiin kyseisestä laitoksesta kurinpidollisista syistä. Hän kärsii vuoden 2000 syyskuusta lähtien hänelle langetettujen
tuomioiden mukaista vankeusrangaistusta.
Vuosien 1992 ja 1998 välisenä aikana Orfanopoulosta varoitettiin useaan otteeseen niistä seurauksista, joita hänen käyttäytymisellään
saattoi olla ulkomaalaisia koskevan lainsäädännön nojalla. Helmikuussa 2001 Regierungspräsidium määräsi hänet karkotettavaksi
ja hylkäsi hänen oleskeluluvan uudistamista koskevan hakemuksensa. Hänelle ilmoitettiin, että hänet saatettaisiin rajalle,
kun hänet vapautettaisiin vankilasta.
Karkotuspäätöksen perusteina olivat Orfanopoulosin tekemien rikosten lukumäärä ja vakavuusaste sekä se, että tulevaisuudessa
oli olemassa konkreettinen rikosten uusimisvaara Orfanopoulosin huumausaine‑ ja alkoholiriippuvuuden vuoksi. Regierungspräsidiumin
mukaan Ausländergesetzin 47 §:n 1 momentin 2 kohdan mukaiset pakollisen karkotuksen lailliset edellytykset täyttyivät. Vaikka
Orfanopoulos nautti tämän viranomaisen mukaan Ausländergesetzin 48 §:n 1 momentin 4 kohdan mukaista erityistä karkotussuojaa,
saman momentin toisessa virkkeessä säädetään, että yleisesti tapauksissa, joihin tämän lain 47 §:n 1 momentin 2 kohtaa sovelletaan,
on olemassa painavia yleiseen turvallisuuteen ja järjestykseen liittyviä syitä. Ausländergesetzin 47 §:n 3 momentti vaikuttaa
kuitenkin siten, että se lieventää pakollisen karkotuksen ja muuttaa sen lähtökohtaisesti määrättäväksi karkotukseksi.
Regierungspräsidium katsoi, että Orfanopoulosin henkilökohtainen tilanne huomioon ottaen poikkeussäännöksiä ei ollut syytä
soveltaa ja että vaikka katsottaisiinkin, että poikkeuksen edellytykset täyttyivät, hänet oli karkotettava. Hän osasi jonkin
verran kreikan kieltä. Yleiseen järjestykseen ja turvallisuuteen liittyvä yleinen etu oli tärkeämpi kuin hänen yksityinen
intressinsä jatkaa oleskelua Saksassa. Hänen karkotuksensa oli näin ollen keino, joka soveltuu sen tavoitteen saavuttamiseen,
johon pyritään.
Koska Orfanopoulos ja hänen kolme lastaan katsoivat, että Regierungspräsidiumin tekemä karkotuspäätös perustui sellaisiin
Ausländergesetzin säännöksiin, jotka eivät olleet yhteisön oikeuden mukaisia, he nostivat 21.3.2001 päätöksestä kanteen ennakkoratkaisupyynnön
esittäneessä tuomioistuimessa.
Tässä tilanteessa Verwaltungsgericht Stuttgart päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat
ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko sellaisen ulkomaalaisen unionin kansalaisen, joka on oleskellut useita vuosia vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja tuomittu
siellä Betäubungsmittelgesetzin rikkomisesta rangaistukseen, vapaan liikkuvuuden rajoittaminen EY 39 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen
yleisen järjestyksen ja turvallisuuden sekä kansanterveyden perusteella yhteisön oikeuden mukaista, kun henkilön oman käyttäytymisen
perusteella voidaan olettaa, että hän uusii rikoksensa tulevaisuudessa, ja kun kyseisen unionin kansalaisen aviopuolisolta
ja lapsilta ei voida edellyttää elämistä tämän henkilön lähtövaltiossa?
2)
Onko – – direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohdan vastaisena pidettävä sellaista kansallista säännöstä, jossa ei enää säädetä
mahdollisuudesta valitusmenettelyyn, jossa tutkittaisiin sellaisen hallintoviranomaisten tekemän päätöksen tarkoituksenmukaisuutta,
joka koskee oleskeluluvan haltijan karkottamista valtion alueelta, koska ei ole perustettu erityistä, kyseisestä viranomaisesta
riippumatonta viranomaista tätä tarkoitusta varten?”
Orfanopoulosin avioparin asiamies ilmoitti 10.4.2002 päivätyllä kirjeellään yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon, että Landesgericht
Heilbronn (Saksa) oli 28.3.2002 antamallaan määräyksellä päästänyt Orfanopoulosin ehdonalaiseen vapauteen.
Asia C‑493/01
Italian kansalainen Oliveri on syntynyt Saksassa vuonna 1977. Hän on asunut siellä keskeytyksettä syntymästään lähtien. Hän
ei ole saattanut mitään opintoja päätökseen.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Oliveri on ollut narkomaani jo useita vuosia. Huumeriippuvuutensa vuoksi hän on saanut
HI‑virustartunnan ja kroonisen hepatiitti C ‑tartunnan. Hän ei saapunut vieroitushoitoon, jonka piti alkaa toukokuussa 1999.
Oliveri on tehnyt useita rikoksia, ja häntä on jo rikosoikeudellisesti rangaistu varkauksista ja laittomasta huumausaineiden
kaupasta. Hän joutui vankilaan marraskuussa 1999. Rikostuomion täytäntöönpano lykättiin hänen sairaalahoitonsa ajaksi. Oliveri
kuitenkin keskeytti tämän hoidon, ja lykkäys keskeytettiin. Hänet pidätettiin uudelleen huhtikuussa 2000, josta lähtien hän
on ollut vankeudessa.
Oliveria varoitettiin toukokuussa 1999 niistä seurauksista, joita hänen käyttäytymisellään saattoi olla Saksan ulkomaalaisia
koskevan lainsäädännön nojalla. Elokuussa 2000 Regierungspräsidium määräsi hänet karkotettavaksi ja uhkasi kuljetuttaa hänet
Italiaan asettamatta mitään määräaikaa, jonka kuluessa hän voisi lähteä vapaaehtoisesti. Karkotuspäätöksen perusteina olivat
Oliverin tekemien rikosten lukumäärä ja vakavuusaste sekä se, että tulevaisuudessa oli olemassa konkreettinen rikosten uusimisvaara
Oliverin huumeriippuvuuden vuoksi. Se, että hän oli jättänyt käyttämättä kaksi tilaisuutta osallistua vieroitushoitoon osoitti,
että hän ei halunnut saattaa tai kyennyt saattamaan tällaista hoitoa päätökseen. Oliveri täytti Ausländergesetzin 47 §:n 1 momentin
2 kohdan mukaiset edellytykset, joiden nojalla karkotus on pakollinen. Hän ei sitä vastoin täyttänyt edellytyksiä, joiden
nojalla on oikeus saada saman lain 48 §:n 1 momentissa säädettyä erityistä suojaa.
Regierungspräsidiumin mukaan Oliveri asui pidätykseensä asti vanhempiensa luona, mutta hänen rikollinen käyttäytymisensä osoitti,
että hänen siteensä näihin olivat jo höltyneet. Se, että hän on saanut HI‑virustartunnan, ei merkitse, että hän olisi täysin
riippuvainen vanhempiensa avusta. Regierungspräsidiumin mukaan on syytä olettaa, että hänellä on perustiedot italian kielestä.
Karkotus ei ole suhteeton siihen tavoitteeseen nähden, johon pyritään.
Oliveri nosti 25.9.2000 Verwaltungsgericht Stuttgartissa kanteen Regierungspräsidiumin päätöksestä. Hänen mukaansa ei enää
ollut olemassa rikosten uusimisriskiä, koska hän oli tällä välin kypsynyt henkisesti vankilassa viettämänään vaikeana aikana.
Hän toivoi pääsevänsä vieroitushoitoon.
Asiakirja‑aineistosta ilmenee, että Hohenaspergin (Saksa) rangaistuslaitoksen sairaala ilmoitti 20.6.2001 päivätyllä kirjeellään,
että Oliveri oli erittäin vakavasti sairas ja että hän menehtyisi pian sairauteensa. Oli pelättävissä, että hän ei saisi asianmukaista
ja tarvittavaa lääkärinhoitoa Italiassa.
Tässä tilanteessa Verwaltungsgericht Stuttgart päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat
ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan toimivaltaisten viranomaisten on karkotettava toisten jäsenvaltioiden kansalaiset,
jotka on lainvoimaisesti tuomittu vähintään kahden vuoden nuorisorangaistukseen tai vapausrangaistukseen Betäubungsmittelgesetzin
tahallisesta rikkomisesta eikä rangaistusta ole määrätty ehdollisena, ristiriidassa EY 39 artiklan ja – – direktiivin 64/221
3 artiklan kanssa?
2)
Onko – – direktiivin 64/221  3 artiklaa tulkittava siten, että kansallisten tuomioistuinten on tutkiessaan yhteisön kansalaisen
karkotuksen lainmukaisuutta otettava huomioon myös viimeisimmän viranomaispäätöksen jälkeiset tosiseikat ja sen jälkeinen
asianomaisen henkilön myönteinen kehitys?”
Alustavat huomautukset
On syytä esittää näille kahdelle asialle yhteiset kolme alustavaa huomautusta sen kansallisen lainsäädännön kuvauksesta, johon
ennakkoratkaisukysymykset liittyvät, sovellettavasta yhteisön lainsäädännöstä ja siitä, missä järjestyksessä käsiteltävänä
olevat asiat on tutkittava.
Ensiksi on huomattava, että Saksan hallitus on riitauttanut tavan, jolla Verwaltungsgericht Stuttgart on kuvannut kansallista
lainsäädäntöä näissä kahdessa ennakkoratkaisupyynnössä.
Tältä osin on riittävää todeta, ettei yhteisöjen tuomioistuimen asiana sen käsitellessä ennakkoratkaisupyyntöä ole ottaa kantaa
kansallisten säännösten tulkintaan ja ratkaista, onko kansallisen tuomioistuimen esittämä tulkinta oikea (ks. vastaavasti
asia C‑58/98, Corsten, tuomio 3.10.2000, Kok. 2000, s. I‑7919, 24 kohta). Yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä on yhteisöjen
tuomioistuinten ja kansallisten tuomioistuinten välisen toimivallanjaon puitteissa ottaa huomioon ennakkoratkaisupyynnössä
esitetyt, ennakkoratkaisukysymykseen liittyvät tosiasiat ja oikeudelliset seikat, sellaisina kuin kansallinen tuomioistuin
on ne määritellyt (ks. asia C‑475/99, Ambulanz Glöckner, tuomio 25.10.2001, Kok. 2001, s. I‑8089, 10 kohta ja asia C‑153/02,
Neri, tuomio 13.11.2003, 34 ja 35 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Näin ollen ennakkoratkaisukysymykset on tutkittava Verwaltungsgericht Stuttgartin määrittelemän lainsäädännön valossa.
Lisäksi vaikka oletettaisiin, että Saksan hallituksen tapa kuvata kansallinen lainsäädäntö olisi paikkansapitävä, näyttää
siltä, että Verwaltungsgericht Stuttgartin esittämät kysymykset säilyttävät merkityksellisyytensä, kun otetaan huomioon ennakkoratkaisupyynnöstä
ilmenevät tiedot hallinnollisesta käytännöstä, jota toimivaltaiset viranomaiset tämän tuomioistuimen mukaan noudattavat.
Kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltävänä pääasia on ja joka on vastuussa tehtävästä oikeudellisesta ratkaisusta, on
joka tapauksessa tutkittava, onko sen suorittama kansallisen lainsäädännön tulkinta oikein ja ovatko mainittua hallinnollista
käytäntöä koskevat tiedot oikeita.
Yhteisön lainsäädännön osalta on sitten todettava, että kansallinen tuomioistuin lähtee ajatuksesta, jonka mukaan unionin
kansalaisuutta koskevaa EY 18 artiklaa, työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevaa EY 39 artiklaa sekä direktiiviä 64/221
sovelletaan kahden kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian olosuhteisiin. Orfanopoulosin ja Oliverin oikeus vapaaseen
liikkuvuuteen seuraa sen mukaan suoraan EY 18 artiklasta. He kuuluvat myös direktiivin 64/221 soveltamisalaan, koska he oleskelevat
Saksassa tarkoituksenaan toimia siellä palkatussa työssä.
Tältä osin on palautettava mieleen, että yhteisön oikeuden nykytilassa jäsenvaltion kansalaisten oikeus liikkua ja oleskella
toisen jäsenvaltion alueella ei ole ehdoton. Tämä johtuu yhtäältä perustamissopimuksen kolmannen osan III osaston henkilöiden
ja palvelujen vapaata liikkuvuutta koskevista määräyksistä eli EY 39, EY 43, EY 46, EY 49 ja EY 55 artiklasta sekä niiden
soveltamisesta annetuista johdetun oikeuden säännöksistä ja toisaalta perustamissopimuksen toisen osan määräyksistä ja erityisemmin
EY 18 artiklasta, jossa, vaikka siinä annetaankin unionin kansalaisille oikeus oleskella ja liikkua vapaasti jäsenvaltioiden
alueella, viitataan nimenomaisesti perustamissopimuksessa määrättyihin rajoituksiin ja ehtoihin sekä sen soveltamisesta annettuihin
säännöksiin (ks. vastaavasti asia C‑356/98, Kaba I, tuomio 11.4.2000, Kok. 2000, s. I‑2623, 30 kohta ja asia C‑466/00, Kaba
II, tuomio 6.3.2003, Kok. 2003, s. I‑2219, 46 kohta).
Perustamissopimuksessa määrätyistä rajoituksista ja ehdoista sekä sen soveltamisesta annetuista säännöksistä on muistettava
erityisesti direktiivin 90/364 säännökset ja siirtotyöläisiä koskevat johdetun oikeuden säännökset.
Siltä osin kuin on kysymys siirtotyöläisestä, joka on jonkin jäsenvaltion kansalainen, on huomattava, että hänen oleskeluoikeutensa
on riippuvainen siitä, että hän on edelleen työntekijä tai tapauksen mukaan työnhakija (ks. vastaavasti asia C‑292/89, Antonissen,
tuomio 26.2.1991, Kok. 1991, s. I‑745, Kok. Ep. XI, s. I‑67, 22 kohta), paitsi jos hänen oikeutensa perustuu muihin yhteisön
oikeuden säännöksiin tai määräyksiin (ks. em. asia Kaba II, tuomion 47 kohta).
On lisättävä, että erityisemmin sellaisten vankien osalta, jotka ovat olleet työssä ennen vankeuteen joutumistaan, se seikka,
että kyseinen henkilö ei ole ollut työmarkkinoiden käytettävissä vankeutensa ajan, ei lähtökohtaisesti merkitse sitä, että
hän ei kuuluisi edelleen vastaanottavan jäsenvaltion laillisille työmarkkinoille, edellyttäen, että hän löytää uudelleen työtä
kohtuullisessa ajassa vapautumisensa jälkeen (ks. vastaavasti asia C‑340/97, Nazli, tuomio 10.2.2000, Kok. 2000, s. I‑957,
40 kohta).
Orfanopoulos on käyttänyt oikeuttaan työntekijöiden vapaaseen liikkumiseen, ja hän on tehnyt useita eri palkkatöitä Saksan
alueella. Näin ollen on todettava, että EY 39 artiklaa ja direktiiviä 64/221 sovelletaan asiassa C‑482/01 kansallisessa tuomioistuimessa
vireillä olevan asian kaltaisissa olosuhteissa.
Asiassa C‑493/01 yhteisöjen tuomioistuin ei voi käytettävissään olevien tietojen perusteella varmsti päätellä, voiko Oliveri
turvautua EY 39 artiklan määräyksiin tai muihin perustamissopimuksen tai johdetun oikeuden henkilöiden vapaata liikkuvuutta
ja palvelujen tarjoamisen vapautta koskeviin säännöksiin.
Sitä vastoin on kiistatonta, että Oliverilla unionin kansalaisena on EY 18 artiklan mukaisesti oikeus vapaasti liikkua ja
oleskella jäsenvaltioiden alueella, jollei perustamissopimuksessa määrätyistä tai sen soveltamisesta annetuissa säännöksissä
säädetyistä rajoituksista ja ehdoista muuta johdu.
Näissä olosuhteissa ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on ratkaistava, mihin yhteisön oikeuden säännöksiin ja
määräyksiin EY 18 artiklan 1 kohdan lisäksi Oliverin kaltainen jäsenvaltion kansalainen voi tarvittaessa turvautua asiaan
C‑493/01 johtaneissa olosuhteissa. Tältä osin sen on erityisesti tutkittava, kuuluuko asianomainen EY 39 artiklan soveltamisalaan
joko työntekijänä tai muuna henkilönä, jolla on tämän artiklan soveltamisesta annettujen johdetun oikeuden säännösten nojalla
oikeus liikkumisvapauteen, tai voiko hän turvautua muihin yhteisön oikeuden säännöksiin tai määräyksiin kuten direktiiviin
90/364 tai EY 49 artiklaan, jota sovelletaan muun muassa palvelujen vastaanottajiin.
On huomattava, että direktiiviä 64/221 sovelletaan kaikissa tämän tuomion edellisessä kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa.
Erityisesti direktiivin 90/364 osalta on palautettava mieleen sen 2 artiklan 2 kohdan säännökset.
Kahden käsiteltävänä olevan asian tutkimisjärjestyksen osalta on huomattava, että ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin
kysyy asiassa C‑493/01 yhteisöjen tuomioistuimelta, onko sellainen kansallinen säännös yhteisön oikeuden mukainen, jonka mukaan
toimivaltaisten viranomaisten on karkotettava sellaiset toisten jäsenvaltioiden kansalaiset, jotka on tuomittu tietyistä rikoksista
tiettyihin rangaistuksiin. Useat asiassa C‑482/01 kirjalliset huomautuksensa esittäneet osapuolet katsovat, että tämä kysymys
tai joka tapauksessa samankaltainen kysymys tulee esille myös tässä viimeksi mainitussa asiassa.
Näin ollen on ensiksi tutkittava asia C‑493/01 ja sen jälkeen asia C‑482/01.
Ennakkoratkaisukysymykset
Asia C‑493/01
Ensimmäinen kysymys
– Kysymyksen sisältö
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy ensimmäisellä kysymyksellään, onko EY 39 artiklan 3 kohdan ja direktiivin
64/221  3 artiklan kanssa ristiriidassa sellainen kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan toimivaltaisten viranomaisten on
karkotettava toisten jäsenvaltioiden kansalaiset, jotka on tuomittu vähintään kahden vuoden nuorisorangaistukseen tai vapausrangaistukseen
huumausainelain tahallisesta rikkomisesta eikä rangaistusta ole määrätty ehdollisena.
Asiakirja‑aineistosta ilmenee, että ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin viittaa kysymyksessään Ausländergesetzin
47 §:n 1 momenttiin (karkotusvelvollisuus), joka on Oliveria koskevan karkotuspäätöksen oikeudellinen perusta.
– Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Italian hallitus ja komissio katsovat, että EY 39 artiklan 3 kohta ja direktiivi 64/221 estävät pakollisen karkotuksen, koska
tällainen karkotus ei mahdollista harkintavallan käyttöä.
Saksan hallituksen mukaan voimassa olevaan kansalliseen lainsäädäntöön ei sisälly automaattista tai summaarista karkotusmenettelyä.
Karkotuspäätöksen suhteellisuuden tarkastelu on turvattu siten, että sovelletaan yhdessä Ausländergesetzin 47 §:n 1 momentin
2 kohtaa ja 48 §:n 1 momentin 4 kohtaa sekä Aufenthaltsgesetz/EWG:n 12 §:ää.
– Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
On palautettava mieleen, että EY 39 artiklassa vahvistettu työntekijöiden vapaan liikkuvuuden periaate kuuluu yhteisön perusteisiin
(ks. mm. asia 139/85, Kempf, tuomio 3.6.1986, Kok. 1986, s. 1741, Kok. Ep. VIII, s. 655, 13 kohta). On kiistatonta, että toisen
jäsenvaltion kansalaisiin sovellettava alueelta karkotustoimenpide on tämän vapauden harjoittamisen este. Tällainen este voi
kuitenkin olla oikeutettu yleiseen järjestyksen liittyvin perustein tämän artiklan 3 kohdan ja direktiivin 64/221 nojalla
(ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C‑65/95 ja C‑111/95, Shingara ja Radiom, tuomio 17.6.1997, Kok. 1997, s. I‑3343, 28 kohta).
Käsiteltävänä olevassa tapauksessa on tutkittava, voiko velvollisuus määrätä sellaisten toisen jäsenvaltion kansalaisten karkotuksesta,
jotka on tuomittu tiettyihin rangaistuksiin tietyistä rikoksista, olla oikeutettu yleiseen järjestykseen liittyvin perustein.
Tältä osin on muistettava, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan työntekijöiden vapaan liikkuvuuden
periaatetta on tulkittava laajasti (ks. vastaavasti em. asia Antonissen, tuomion 11 kohta ja asia C‑344/95, komissio v. Belgia,
tuomio 20.2.1997, Kok. 1997, s. I‑1035, 14 kohta), kun taas tähän periaatteeseen kohdistuvia poikkeuksia on sitä vastoin tulkittava
suppeasti (ks. vastaavasti asia 41/74, Van Duyn, tuomio 4.12.1974, Kok. 1974, s. 1337, Kok. Ep. II, s. 395, 18 kohta; asia
67/74, Bonsignore, tuomio 26.2.1975, Kok. 1975, s. 297, Kok. Ep. II, s. 463, 6 kohta; em. asia Kempf, tuomion 13 kohta ja
asia C‑ 357/98, Yiadom, tuomio 9.11.2000, Kok. 2000, s. I‑9265, 24 kohta).
On lisättävä, että unionin kansalaisuus on asema, joka edellyttää, että tähän vapauteen tehtäviä poikkeuksia on tulkittava
erityisen ankarasti. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut, tämä asema on jäsenvaltioiden kansalaisten perustavaa laatua
oleva asema (ks. erityisesti asia C‑184/99, Grzelczyk, tuomio 20.9.2001, Kok. 2001, s. I‑6193, 31 kohta ja asia C‑138/02,
Collins, tuomio 23.3.2004, 61 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Direktiivin 64/221 3 artiklan mukaan yleisen järjestyksen ja turvallisuuden vuoksi käyttöön otettujen toimenpiteiden on, jotta
ne olisivat oikeutettuja, perustuttava yksinomaan kyseisen yksilön omaan käyttäytymiseen. Tässä samassa säännöksessä täsmennetään,
että rikostuomiot eivät sellaisenaan saa olla perusteena tällaisille toimenpiteille. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut
erityisesti asiassa 30/77, Bouchereau, 27.10.1977 antamassaan tuomiossa (Kok. 1977, s. 1999, 35 kohta), yleisen järjestyksen
käsite edellyttää – vaikka kaikki lain rikkominen häiritseekin yhteiskuntajärjestystä – että kyse on yhteiskunnan perustavanlaatuista
etua uhkaavasta todellisesta ja riittävän vakavasta vaarasta.
Vaikka onkin totta, että jäsenvaltiolla on oikeus pitää huumausaineiden käyttöä sellaisena vaarana yhteiskunnalle, että sen
vuoksi voidaan ryhtyä erityisiin toimenpiteisiin huumausainelainsäädäntöä rikkovia ulkomaalaisia kohtaan yleisen järjestyksen
turvaamiseksi, yleiseen järjestykseen perustuvaa poikkeusta on kuitenkin tulkittava suppeasti siten, että rikostuomion olemassaolo
voi olla karkotuksen perusteena vain, jos tähän tuomioon johtaneista seikoista käy ilmi, että henkilön oma käyttäytyminen
uhkaa tuolloin yleistä järjestystä (ks. erityisesti asia C‑348/96, Calfa, tuomio 19.1.1999, Kok. 1999, s. I‑11, 22–24 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että on yhteisön oikeuden vastaista, että jäsenvaltion kansalainen karkotetaan maasta
yleistävin perustein eli kun karkotuksesta on päätetty sen vuoksi, että halutaan ehkäistä muiden ulkomaalaisten vastaavat
rikokset (ks. erityisesti em. asia Bonsignore, tuomion 7 kohta), erityisesti silloin kun tämä toimenpide määrätään automaattisesti
rikostuomion johdosta, jolloin rikoksentekijän omaa käyttäytymistä ja siitä yleiselle järjestykselle aiheutuvaa vaaraa ei
oteta huomioon (ks. em. asia Calfa, tuomion 27 kohta ja em. asia Nazli, tuomion 59 kohta).
On muistettava, että kansallisen tuomioistuimen esittämä kysymys koskee kansallista lainsäädäntöä, jonka mukaan toisten jäsenvaltioiden
kansalaiset, jotka on tuomittu tiettyihin rangaistuksiin tietyistä rikoksista, on karkotettava maasta.
On todettava, että tällaisissa olosuhteissa maastakarkotuksesta päätetään automaattisesti rikostuomion antamisen jälkeen ottamatta
huomioon rikoksentekijän omaa käyttäytymistä ja siitä yleiselle järjestykselle aiheutuvaa vaaraa.
Edellä esitetty huomioon ottaen ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että siltä osin kuin osoittautuu, että pääasian kantaja
kuuluu jonkin tämän tuomion 54 kohdassa tarkoitetun direktiivin 64/221 säännösten soveltamiseen johtavan yhteisön oikeuden
säännöksen tai määräyksen soveltamisalaan, minkä tutkiminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä, näiden ja erityisesti mainitun
direktiivin 3 artiklan kanssa ristiriidassa on kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan kansallisten viranomaisten on määrättävä
sellaisten toisten jäsenvaltioiden kansalaisten maastakarkotuksesta, jotka on tuomittu vähintään kahden vuoden nuorisorangaistukseen
tai vapausrangaistukseen huumausainelain tahallisesta rikkomisesta eikä rangaistusta ole määrätty ehdollisena.
Toinen kysymys
– Kysymyksen sisältö
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy toisella kysymyksellään pääasiallisesti, onko direktiivin 64/221  3 artiklan
kanssa ristiriidassa kansallinen käytäntö, jonka mukaan jäsenvaltion tuomioistuimen ei tutkiessaan toisen jäsenvaltion kansalaisen
maastakarkotuspäätöksen lainmukaisuutta tarvitse ottaa huomioon toimivaltaisten viranomaisten tekemän viimeisimmän päätöksen
jälkeen ilmenneitä tosiseikkoja ja kyseisen kansalaisen myönteistä kehitystä.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin toteaa, että Bundesverwaltungsgerichtin (Saksa) vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan kansalliset tuomioistuimet voivat käyttää ja niiden on käytettävä perusteina tosiseikkoja, jotka ovat ilmenneet viranomaisten
tekemän viimeisimmän päätöksen jälkeen vain, jos nämä seikat tukevat toimivaltaisen viranomaisen tekemää päätöstä. Tämä periaate
merkitsee käsiteltävänä olevassa asiassa sitä, että ei voida ottaa huomioon Oliverin oikeudenkäynnin kuluessa esittämää toteamusta
siitä, että hänelle on sittemmin kehittynyt aids ja että on odotettavissa, että hän kuolee pian.
Oliveri on myös todennut kansallisille viranomaisille, että rikosten uusimisvaaraa ei enää ole, koska hän on kypsynyt henkisesti
vankilassa viettämänään vaikeana aikana.
– Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Italian hallitus ja komissio katsovat, että kysymykseen tulisi vastata myöntävästi. Komissio viittaa erityisesti asiassa 131/79,
Santillo, 22.5.1980 annettuun tuomioon (Kok. 1979, s. 1585, Kok. Ep. V, s. 213), jonka mukaan asianomaisen tuomioistuimen
tai viranomaisen olisi otettava huomioon ainakin myönteinen kehitys ja näin ollen todellisen uhan lakkaaminen, jos yhtäältä
karkotuspäätöksen tekemisen ja toisaalta sen ajankohdan, jolloin toimivaltainen tuomioistuin arvioi tätä päätöstä, välillä
on kulunut pitkä aika.
Saksan hallitus on päinvastaisella kannalla. Se katsoo, että karkotuspäätöksen laillisuutta voidaan arvioida vain suhteessa
siihen konkreettiseen tilanteeseen ja niihin oikeussääntöihin, jotka olivat voimassa hallintoviranomaisten tehdessä viimeisimmän
päätöksen, kun otetaan huomioon, että nämä hallintoviranomaiset eivät voi ottaa päätöksessään huomioon myöhempää konkreettista
kehitystä. Se katsoo kuitenkin, että on mahdollista ottaa huomioon viranomaisten viimeisimmän päätöksen jälkeen ilmenneet
uudet tosiseikat tai asianomaisen henkilön myönteinen kehitys, esimerkiksi siten, että täytäntöönpanovaiheessa otetaan huomioon
seikat, jotka ovat karkotuksen esteenä.
– Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
On palautettava mieleen, että päättääkseen, voidaanko toisen jäsenvaltion kansalainen karkottaa yleiseen järjestykseen perustuvan
poikkeuksen nojalla, toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on ratkaistava tapauskohtaisesti, osoittavatko tähän tuomioon
johtanut teko tai olosuhteet henkilön sellaista käyttäytymistä, joka on vallitseva uhka yleiselle järjestykselle (ks. erityisesti
em. asia Calfa, tuomion 22 kohta). Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 126 kohdassa, tämän ”vallitsevuuden”
tarkasta ajankohdasta ei kuitenkaan voida päätellä mitään täsmällisempää direktiivin 64/221  3 artiklan sanamuodon eikä yhteisöjen
tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella.
On kiistatonta, että käytännössä ei voida estää sitä mahdollisuutta, että yhtäältä karkotuspäätöksen tekohetken ja toisaalta
sen ajankohdan, jolloin toimivaltainen tuomioistuin arvioi päätöstä, välisenä aikana ilmenee olosuhteita, jotka osoittavat,
että karkotuspäätöksen kohteena olevan henkilön käyttäytymisen yleiselle järjestykselle aiheuttama uhka poistuu tai pienenee
huomattavasti.
Kuten tämän tuomion 64 ja 65 kohdasta ilmenee, poikkeuksia työntekijöiden vapaan liikkuvuuden periaatteesta on tulkittava
suppeasti, joten vallitsevan uhan olemassaoloa koskevan edellytyksen on lähtökohtaisesti täytyttävä karkotuksen ajankohtana.
Vaikka kunkin jäsenvaltion asiana on sisäisessä oikeusjärjestyksessään antaa menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja
varten, joilla pyritään turvaamaan yhteisön oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, eivät ne kuitenkaan saa olla sellaisia,
että yhteisön oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa
(ks. vastaavasti erityisesti asia 33/76, Rewe, tuomio 16.12.1976, Kok. 1976, s. 1989, Kok. Ep. III, s. 271, 5 kohta ja asia
C‑129/00, komissio v. Italia, tuomio 9.12.2003, 25 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Ennakkoratkaisupyynnössä kuvatun kaltainen kansallinen käytäntö voi haitata jäsenvaltioiden kansalaisilla olevaa oikeutta
vapaaseen liikkuvuuteen ja erityisesti heidän oikeuttaan siihen, että heihin voidaan kohdistaa karkotustoimenpiteitä vain
direktiivissä 64/221 säädetyissä äärimmäisissä tapauksissa. Tämä toteamus pätee erityisesti silloin, kun yhtäältä asianomaista
koskevan karkotuspäätöksen tekohetken ja toisaalta sen ajankohdan, jolloin toimivaltainen tuomioistuin arvioi tätä päätöstä,
välillä on kulunut pitkä aika.
Edellä esitetty huomioon ottaen toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 64/221  3 artiklan kanssa on ristiriidassa
kansallinen käytäntö, jonka mukaan jäsenvaltion tuomioistuimen ei tutkiessaan toisen jäsenvaltion kansalaisen maastakarkotuspäätöksen
lainmukaisuutta tarvitse ottaa huomioon toimivaltaisten viranomaisten tekemän viimeisimmän päätöksen jälkeen ilmenneitä tosiseikkoja,
jotka voivat osoittaa, että karkotuspäätöksen kohteena olevan henkilön käyttäytymisen yleiselle järjestykselle aiheuttama
uhka on poistunut tai pienentynyt huomattavasti. Näin on erityisesti silloin, kun yhtäältä karkotuspäätöksen tekohetken ja
toisaalta sen ajankohdan, jolloin toimivaltainen tuomioistuin arvioi tätä päätöstä, välillä on kulunut pitkä aika.
Asia C‑482/01
Ensimmäinen kysymys
– Kysymyksen sisältö
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy ensimmäisellä kysymyksellään, onko useita vuosia vastaanottavassa jäsenvaltiossa
oleskelleen yhteisön kansalaisen liikkumisvapauden rajoittaminen, joka on määrätty EY 39 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuun
yleiseen järjestykseen perustuvaan poikkeukseen vedoten, yhteisön oikeuden mukainen, kun henkilön oman käyttäytymisen perusteella
on odotettavissa, että hän uusii rikoksensa, ja kun tämän kansalaisen puolisolta ja hänen lapsiltaan ei voida odottaa, että
he asuisivat kyseisen kansalaisen lähtövaltiossa.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Orfanopoulos täyttää Ausländergesetzin 47 §:n 1 momentin mukaiset pakollisen maastakarkotuksen
edellytykset. Koska hän elää perheyhteydessä Saksan kansalaisen kanssa, hän saa kuitenkin saman lain 48 §:n 1 momentin mukaista
erityistä suojaa. Tällaisissa olosuhteissa Ausländergesetzin 47 §:n 3 momentti muuttaa karkotusvelvollisuuden lähtökohtaisesti
määrättäväksi karkotukseksi.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin ei aseta kyseenalaiseksi Orfanopoulosia koskevan karkotuspäätöksen oikeudellisen
perustan yhteensoveltuvuutta yhteisön oikeuden kanssa. Se huomauttaa, että toimivaltainen hallintoviranomainen on tutkinut
tapaukseen liittyvät seikat ja erityisesti asianomaisen vaarallisuuden yhteiskunnan kannalta ja tullut siihen tulokseen, että
Ausländergesetzin 47 §:n 1 momentin 2 kohdassa säädetystä olettamasta ei ole syytä poiketa. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt
tuomioistuin pohtii pikemminkin kysymystä siitä, että kun otetaan huomioon Orfanopoulosin pitkään kestänyt oleskelu Saksassa
sekä vapaan liikkuvuuden periaatteen ja perhe‑elämän suojan erityinen merkitys yhteisön oikeudessa, onko hänen karkotuksensa
yhteensoveltuva yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden ja erityisesti suhteellisuusperiaatteen kanssa. Useat kirjallisia
huomautuksia esittäneet osapuolet asettavat kuitenkin kyseenalaiseksi tämän oikeusperustan yhteensoveltuvuuden yhteisön oikeuden
kanssa.
– Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Orfanopoulosin aviopari, Italian hallitus ja komissio katsovat, että ensiksi on selvitettävä, onko kansallinen säännös, jossa
säädetään sellaisten toisen jäsenvaltion kansalaisten lähtökohtaisesti määrättävästä karkotuksesta, jotka on tuomittu tiettyihin
rangaistuksiin tietyistä rikoksista, yhteisön oikeuden mukainen. Ne katsovat, että näin ei ole.
Saksan hallitus huomauttaa, että ennakkoratkaisupyynnön sisältämässä kansallisen lainsäädännön kuvauksessa on aukkoja, ja
katsoo, että ennakkoratkaisukysymys on merkityksetön, kun otetaan huomioon, että voimassa olevaan kansalliseen lainsäädäntöön
ei sisälly automaattista tai summaarista karkotusmenettelyä. Se muistuttaa lisäksi, että yhteisöjen tuomioistuimen ei tule
ennakkoratkaisumenettelyssä tutkia kansallisen toimenpiteen lainmukaisuutta ja suhteellisuutta. Land Baden‑Württemberg yhtyy
tähän näkemykseen.
Orfanopoulosin aviopari, Italian hallitus ja komissio toteavat kansallisen tuomioistuimen esittämästä kysymyksestä, että yhteisön
oikeudessa vapaan liikkuvuuden periaatteeseen tehtäviä poikkeuksia on arvioitava perhe‑elämän suojaa koskevaa oikeutta kunnioittaen.
Kysymyksessä oleva kansallinen lainsäädäntö voi tukeutua EY 39 artiklan 3 kohdassa määrättyyn ja direktiivissä 64/221 täsmennettyyn
yleiseen järjestykseen perustuvista syistä johtuvaan poikkeukseen vain, jos tämä lainsäädäntö on niiden perusoikeuksien mukainen,
joiden noudattamista yhteisöjen tuomioistuin valvoo.
Saksan hallitus ei kiistä näitä periaatteita. Se katsoo kuitenkin, että sovellettavassa kansallisessa oikeudessa on riittävällä
tavalla otettu huomioon suhteellisuusperiaatteesta johtuvat pakottavat vaatimukset ja se erityinen merkitys, joka henkilöiden
vapaalla liikkuvuudella on yhteisön oikeudessa, sekä tähän liittyvät perusoikeudet kuten oikeus nauttia perhe‑elämän kunnioitusta.
– Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
Vaikka esitetyn kysymyksen lähtökohtana onkin, että pääasiassa on otettu huomioon karkotuspäätöksen kohteena olevan henkilön
oma käyttäytyminen, on ensiksi tutkittava – kuten useat huomautuksensa esittäneet osapuolet ovat ehdottaneet – kysymys siitä,
onko EY 39 artiklan ja direktiivin 64/221 kanssa ristiriidassa kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään sellaisten toisen
jäsenvaltion kansalaisten lähtökohtaisesti määrättävästä karkotuksesta, jotka on tuomittu tiettyihin rangaistuksiin tietyistä
rikoksista ja jotka nauttivat erityistä suojaa sillä perusteella, että he elävät perheyhteydessä Saksan kansalaisen kanssa.
Tältä osin on huomattava, kuten tämän tuomion 71 kohdasta ilmenee, että EY 39 artiklan ja direktiivin 64/221 3 artiklan kanssa
on ristiriidassa sellainen kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan kansallisten viranomaisten on määrättävä sellaisten toisten
jäsenvaltioiden kansalaisten maastakarkotuksesta, jotka on tuomittu vähintään kahden vuoden nuorisorangaistukseen tai vapausrangaistukseen
huumausainelain tahallisesta rikkomisesta eikä rangaistusta ole määrätty ehdollisena.
Käsiteltävänä olevassa tapauksessa vaikuttaa ensi näkemältä siltä, että vaikka ennakkoratkaisupyynnössä kuvatussa karkotusjärjestelmässä
otetaan huomioon perheolosuhteet, siihen sisältyy kuitenkin tiettyä automatiikkaa tai ainakin olettama siitä, että asianomainen
kansalainen on karkotettava. Kuten Ausländergesetzin 48 §:n 1 momentin ensimmäisestä virkkeestä ilmenee, erityistä suojaa
nauttivat henkilöt voidaan karkottaa maan alueelta vain hyvin vakavin turvallisuuteen ja yleiseen järjestykseen liittyvin
perustein. Saman momentin toisen virkkeen mukaan tällaisia perusteita kuitenkin on tämän lain 47 §:n 1 momentissa luetelluissa
tilanteissa.
Jos osoittautuu, että asianomaisella järjestelmällä on tällainen ulottuvuus, on todettava, että tämä merkitsee, että sellaisen
toisen jäsenvaltion kansalaisen maastakarkotuksesta, joka on tuomittu tiettyyn rangaistukseen tietystä rikoksesta, määrätään
kyseisen kansalaisen perheolosuhteiden huomioon ottamisesta huolimatta sen olettaman perusteella, että hänet on karkotettava,
eikä oteta asianmukaisesti huomioon hänen omaa käyttäytymistään tai uhkaa, jonka hän aiheuttaa yleiselle järjestykselle.
Tästä seuraa, että tällainen järjestelmä on EY 39 artiklan ja direktiivin 64/221 3 artiklan vastainen.
Kansallisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisukysymyksen osalta on muistettava, että kansallisten viranomaisten suorittama
tapauskohtainen tutkinta siltä osin, onko henkilön oma käyttäytyminen vallitseva uhka yleiselle järjestykselle, ja tarvittaessa
siltä osin, mikä on käsillä olevien oikeutettujen intressien välinen oikea tasapaino, on tehtävä yhteisön oikeuden yleisiä
periaatteita noudattaen.
On huomattava, että toimivaltaisen kansallisen viranomaisen tehtävänä on, sen arvioidessa, mikä on käsillä olevien oikeutettujen
intressien välinen oikea tasapaino, otettava huomioon sellaisten henkilöiden erityinen oikeudellinen asema, joihin sovelletaan
yhteisön oikeutta, samoin kuin henkilöiden vapaan liikkuvuuden periaatteen perustavanlaatuinen luonne (ks. vastaavasti em.
asia Bouchereau, tuomion 30 kohta).
Lisäksi on otettava huomioon ne perusoikeudet, joiden noudattamista yhteisöjen tuomioistuin valvoo. Yleiseen etuun liittyviin
syihin sellaisen kansallisen toimenpiteen perustelemiseksi, joka on omiaan rajoittamaan palvelujen tarjoamisen vapauden käyttämistä,
voidaan vedota vain silloin, kun tämä toimenpide on näiden oikeuksien mukainen (ks. vastaavasti asia C‑260/89, ERT, tuomio
18.6.1991, Kok. 1991, s. I‑2925, Kok. Ep. XI, s. I‑221, 43 kohta; asia C‑368/95, Familiapress, tuomio 26.6.1997, Kok. 1997,
s. I‑3689, 24 kohta ja asia C‑60/00, Carpenter, tuomio 11.7.2002, Kok. 2002, s. I‑6279, 40 kohta).
Tässä yhteydessä on palautettava mieleen, että yhteisön oikeudessa on tunnustettu yhteisön kansalaisten perhe‑elämän suojan
turvaaminen perustamissopimuksessa taattujen perusvapauksien käyttämisen esteiden poistamiseksi. On kiistatonta, että henkilön
karkottamisella maasta, jossa hänen lähiomaisensa elävät, saatetaan puuttua Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa suojatun
perhe‑elämän kunnioittamista koskevan oikeuden käyttämiseen; tämä oikeus kuuluu niihin perusoikeuksiin, jotka yhteisöjen tuomioistuimen
vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti suojataan yhteisön oikeusjärjestyksessä (ks. em. asia Carpenter, tuomion 41 kohta).
Lopuksi on korostettava suhteellisuusperiaatteen noudattamisen välttämättömyyttä. Sen arvioimiseksi, onko aiottu puuttuminen
oikeassa suhteessa tavoiteltuun lainmukaiseen päämäärään eli käsiteltävänä olevassa tapauksessa yleisen järjestyksen suojaamiseen
nähden, on otettava huomioon erityisesti asianomaisen tekemän rikoksen laatu ja vakavuus, hänen vastaanottavassa jäsenvaltiossa
viettämänsä aika, rikoksen tekemisestä kulunut aika, asianomaisen perhetilanne ja se, miten vakavia ongelmia hänen puolisonsa
ja heidän lapsensa mahdollisesti kohtaisivat asianomaisen lähtövaltiossa (ks. ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan osalta Euroopan
ihmisoikeustuomioistuimen asiassa Boultif v. Sveitsi 2.8.2001 antama tuomio, Recueil des arrêts et décisions, § 48).
Edellä esitetyt kysymykset huomioon ottaen ensimmäiseen kysymykseen ja sen yhteydessä esitettyyn alustavaan kysymykseen on
vastattava, että
–
EY 39 artiklan ja direktiivin 64/221 3 artiklan kanssa on ristiriidassa kansallinen lainsäädäntö tai käytäntö, jonka mukaan
sellaisen toisen jäsenvaltion kansalaisen maastakarkotuksesta, joka on tuomittu tiettyyn rangaistukseen tietystä rikoksesta,
määrätään kyseisen kansalaisen perheolosuhteiden huomioon ottamisesta huolimatta sen olettaman perusteella, että hänet on
karkotettava, eikä oteta asianmukaisesti huomioon hänen omaa käyttäytymistään tai uhkaa, jonka hän aiheuttaa yleiselle järjestykselle
–
EY 39 artiklan ja direktiivin 64/221 kanssa ei ole ristiriidassa se, että karkotetaan maasta sellainen jäsenvaltion kansalainen,
joka on tuomittu tiettyyn rangaistukseen tietyistä rikoksista ja joka yhtäältä on tuolloin uhka yleiselle järjestykselle ja
toisaalta on oleskellut useita vuosia vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja voi vedota perheolosuhteisiin kyseistä karkotusta
vastaan, edellyttäen, että kansalliset viranomaiset yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita noudattaen ja erityisesti ottaen
asianmukaisesti huomioon perusoikeuksien kuten perhe‑elämän suojan kunnioittamisen tutkivat tapauskohtaisesti kysymyksen siitä,
mikä on käsillä olevien oikeutettujen intressien välinen oikea tasapaino.
Toinen kysymys
– Kysymyksen sisältö
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy toisella kysymyksellään pääasiallisesti, estääkö direktiivin 64/221 9 artiklan
1 kohta Land Baden‑Württembergissä voimassa olevan kaltaisen lainsäädännön, jossa ei säädetä Regierungspräsidiumin tekemän
karkotuspäätöksen osalta valitusmenettelystä, joka sisältäisi myös tämän päätöksen tarkoituksenmukaisuuden tutkimisen, koska
ei ole perustettu tästä hallintoviranomaisesta riippumatonta viranomaista.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ja Saksan hallituksen esittämistä huomautuksista ilmenee, että henkilölle vastaisen toimen laillisuuden
ja tarkoituksenmukaisuuden tutkii Saksassa lähtökohtaisesti hallintoviranomainen oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn kuluessa
ennen kumoamiskanteen nostamista. Verwaltungsgerichtsordnungin (asetus hallinto‑oikeuksista) 68 §:n 1 momentin ensimmäisen
virkkeen mukaan tästä periaatteesta voidaan kuitenkin poiketa lailla, myös alueellisella. Land Baden‑Württemberg käytti tätä
mahdollisuutta antaessaan Ausführungsgesetzin (hallintolainkäyttölaki) 6 a §:n. Tämän 1.7.1999 voimaan tulleen säännöksen
nojalla oikeudenkäyntiä edeltävä menettely oli poissuljettu, jos Regierungspräsidium oli tehnyt hallinnollisen päätöksen.
– Tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Orfanopoulosin aviopari, Italian hallitus ja komissio katsovat, että tähän kysymykseen tulisi vastata myöntävästi. Yhteisöjen
tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että direktiivin 64/221 säännösten on tehtävä jäsenvaltioiden kansalaisten kannalta
mahdolliseksi se, että kaikki asian tosiseikat ja asiaan liittyvät olosuhteet sekä myös suunnitellun toimenpiteen tarkoituksenmukaisuus
tutkitaan tyhjentävästi ennen lopullisen karkotuspäätöksen tekemistä.
Saksan hallitus katsoo, että direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohdan kanssa ei ole ristiriidassa Land Baden‑Württembergissä
voimassa olevan kaltainen lainsäädäntö, koska hallintopäätöksen perusteellinen ja viipymättä tapahtuva aineellisoikeudellinen
tutkiminen on taattu. Se vetoaa tältä osin edellä mainittuun asiassa Shingara ja Radiom annettuun tuomioon. Tässä osavaltiossa
suoja karkotusta vastaan on turvattu hallintomenettelyssä, joka taas on turvattu oikeudellisessa menettelyssä. Hallintotuomioistuinten
suorittama valvonta koskee yhtäältä sitä, täyttyvätkö maastakarkotuspäätöksen aineelliset edellytykset oikeudellisesti ja
tosiasiallisesti, mukaan lukien se, onko toimivaltainen viranomainen ylittänyt harkintavaltansa rajat, ja toisaalta sisällöllisiä
edellytyksiä.
– Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
On palautettava mieleen, että direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohdan säännösten tarkoituksena on menettelyllisten vähimmäistakeiden
turvaaminen henkilöille, joiden osalta on tehty maastakarkotuspäätös. Tässä artiklassa, jota sovelletaan kolmessa tilanteessa
eli jos oikeutta hakea muutosta tuomioistuimelta ei ole, jos muutosta voi hakea vain päätöksen laillisuuden perusteella taikka
jos muutoksenhaun johdosta annetulla päätöksellä ei ole lykkäävää vaikutusta, säädetään sellaisen toisen toimivaltaisen viranomaisen
osallistumisesta menettelyyn, joka ei ole sama kuin päätöksen tehnyt viranomainen. Hallintoviranomainen voi tehdä päätöksensä
vasta saatuaan lausunnon toiselta toimivaltaiselta viranomaiselta, ellei kyse ole kiireellisestä tapauksesta. Asianomaisella
on tämän viimeksi mainitun viranomaisen edessä oltava sellaiset puolustautumiskeinot ja mahdollisuudet joko avustajan tai
asiamiehen käyttöön kuin kansallisessa lainsäädännössä säädetään (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C‑297/88 ja C‑197/89, Dzodzi,
tuomio 18.10.1990, Kok. 1990, s. I‑3763, Kok. Ep. X, s. 555, 62 kohta ja em. asia Yiadom, tuomion 29–31 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”toimivaltaisen viranomaisen” toimimisen
asiassa on tarkoitus tehdä mahdolliseksi se, että kaikki asian tosiseikat ja asiaan liittyvät olosuhteet ja myös suunnitellun
toimenpiteen tarkoituksenmukaisuus tutkitaan tyhjentävästi ennen lopullisen päätöksen tekemistä (em. asia Santillo, tuomion
12 kohta ja yhdistetyt asiat 115/81 ja 116/81, Adoui ja Cornuaille, tuomio 18.5.1982, Kok. 1982, s. 1665, Kok. Ep. VI, s. 443,
15 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin on myös täsmentänyt, että kiireellisiä tapauksia lukuun ottamatta hallintoviranomainen
voi tehdä päätöksensä vasta kun toimivaltainen viranomainen on antanut asiassa lausuntonsa (asia 98/79, Pecastaing, tuomio
5.3.1980, Kok. 1980, s. 91, Kok. Ep. V, s. 57, 17 kohta ja em. asia Dzodzi, tuomion 62 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa on riidatonta, että Regierungspräsidiumien tekemiä karkotuspäätöksiä valvovat Baden‑Württembergin
osavaltiossa hallintotuomioistuimet oikeudenkäyntimenettelyssä.
Kansallinen tuomioistuin lähtee siitä olettamasta, että tässä osavaltiossa näitä karkotuspäätöksiä vastaan ei ole käytettävissä
valitus‑ eikä kannemenettelyä, johon sisältyisi aiotun karkotustoimenpiteen tarkoituksenmukaisuuden tutkiminen. Vaikuttaa
kuitenkin siltä, että näiden kanteiden osalta vallitsee tietty epävarmuus.
Ensiksi on hylättävä Saksan hallituksen väite, jonka mukaan direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohdan noudattamiseksi on riittävää,
että hallintoviranomaisen päätös tutkitaan viipymättä aineellisoikeudellisesti perusteellisella tavalla.
On todettava, että tällaisen tulkinnan perusteella ei voida taata henkilöille, joita koskeva maastakarkotuspäätös on tehty,
että suunniteltu toimenpide tutkitaan tyhjentävästi. Se ei täytä riittävän tehokkaan suojan edellytyksiä (ks. vastaavasti
asia 222/84, Johnston, tuomio 15.5.1986, Kok. 1986, s. 1651, Kok. Ep. VIII, s. 621, 17 kohta ja asia 222/86, Heylens ym.,
tuomio 15.10.1987, Kok. 1987, s. 4097, Kok. Ep. IX, s. 225, 14 ja 15 kohta). Se vie direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohdan
tehokkaan oikeusvaikutuksen.
Toisin on sitä vastoin tilanteessa, jossa tutkitaan hallintoviranomaisen päätös perusteellisella tavalla aineellisoikeudellisesti
ja suunnitellun toimenpiteen tarkoituksenmukaisuus tyhjentävästi.
Kun otetaan huomioon se epävarmuus, joka ennakkoratkaisupyynnön esittäneellä tuomioistuimella on toimivaltaisten tuomioistuinten
eli Verwaltungsgerichtien harjoittaman valvonnan laajuuden osalta, sen on tutkittava, voivatko nämä tuomioistuimet tutkia
myös karkotustoimenpiteiden tarkoituksenmukaisuuden.
Siltä osin kuin näyttää siltä, että pääasian olosuhteissa karkotuspäätöstä vastaan nostettavat kanteet koskevat vain päätöksen
laillisuutta, on tutkittava, täyttyykö edellytys siitä, että muu toimivaltainen viranomainen kuin päätöksen tekemiseen toimivaltainen
viranomainen toimii asiassa, ja tarvittaessa, täyttääkö tämä toimiminen tämän tuomion 106 kohdassa luetellut edellytykset.
On todettava, että direktiivissä 64/221 ei täsmennetä ”riippumattoman viranomaisen” käsitettä. Kuten edellä mainitun asiassa
Santillo annetun tuomion 19 kohdasta ilmenee, direktiivissä jätetään jäsenvaltioille harkintavaltaa viranomaisen nimeämisen
osalta. Tällaisena viranomaisena voidaan pitää jokaista viranomaista, joka on riippumaton siitä hallintoviranomaisesta, joka
on toimivaltainen tekemään tässä direktiivissä säädettyjä toimenpiteitä ja joka on järjestetty siten, että asianomaisella
on oikeus puolustukseen sekä avustajan tai asiamiehen käyttöön.
Käsiteltävänä olevassa tapauksessa asiakirja‑aineiston tarkastelun perusteella ei voida päätellä, että aikana, joka kului
Regierungspräsidiumin päätöksen ja hallintotuomioistuinten suorittaman jälkikäteisen tuomioistuinvalvonnan välillä, direktiivin
64/221 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu riippumaton viranomainen toimisi asiassa. Tämän tarkastelun perusteella ei myöskään
voida todeta, että kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevaan asiaan johtaneiden kaltaisissa olosuhteissa olisi ollut
kysymys kiireellisestä tapauksesta.
Edellä esitetty huomioon ottaen toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 64/221  9 artiklan 1 kohdan kanssa on
ristiriidassa sellainen jäsenvaltion säännös, jossa ei säädetä valitus‑ eikä kannemenettelystä, joka sisältäisi myös sen tutkimisen,
onko hallintoviranomaisen tekemä toisen jäsenvaltion kansalaista koskeva karkotuspäätös tarkoituksenmukainen, kun ei ole perustettu
tästä hallintoviranomaisesta riippumatonta viranomaista. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on selvittää, voivatko Verwaltungsgerichtien
kaltaiset tuomioistuimet tutkia karkotustoimenpiteiden tarkoituksenmukaisuuden.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Saksan ja Italian hallituksille sekä komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja
ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa
tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen
korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut Verwaltungsgericht Stuttgartin 20.11. ja 4.12.2001 tekemillään päätöksillä esittämät kysymykset seuraavasti:
1)
Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on ratkaistava, mihin yhteisön oikeuden säännöksiin ja määräyksiin EY 18 artiklan
1 kohdan lisäksi Oliverin kaltainen jäsenvaltion kansalainen voi tarvittaessa turvautua asiaan C‑493/01 johtaneissa olosuhteissa.
Tältä osin sen on erityisesti tutkittava, kuuluuko asianomainen EY 39 artiklan soveltamisalaan joko työntekijänä tai muuna
henkilönä, jolla on tämän artiklan soveltamisesta annettujen johdetun oikeuden säännösten nojalla oikeus liikkumisvapauteen,
tai voiko hän turvautua muihin yhteisön oikeuden säännöksiin tai määräyksiin kuten oleskeluoikeudesta 28 päivänä kesäkuuta
1990 annetun neuvoston direktiivin 90/364/ETY säännöksiin tai EY 49 artiklaan, jota sovelletaan muun muassa palvelujen vastaanottajiin.
2)
Ulkomaalaisten liikkumista ja oleskelua koskevien, yleiseen järjestykseen ja turvallisuuteen sekä kansanterveyteen perustuvien
erityistoimenpiteiden yhteensovittamisesta 25 päivänä helmikuuta 1964 annetun neuvoston direktiivin 64/221/ETY 3 artiklan
kanssa ristiriidassa on kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan kansallisten viranomaisten on määrättävä sellaisten toisten
jäsenvaltioiden kansalaisten maastakarkotuksesta, jotka on tuomittu vähintään kahden vuoden nuorisorangaistukseen tai vapausrangaistukseen
huumausainelain tahallisesta rikkomisesta eikä rangaistusta ole määrätty ehdollisena.
3)
Direktiivin 64/221 3 artiklan kanssa on ristiriidassa kansallinen käytäntö, jonka mukaan jäsenvaltion tuomioistuimen ei tutkiessaan
toisen jäsenvaltion kansalaisen maastakarkotuspäätöksen lainmukaisuutta tarvitse ottaa huomioon toimivaltaisten viranomaisten
tekemän viimeisimmän päätöksen jälkeen ilmenneitä tosiseikkoja, jotka voivat osoittaa, että karkotuspäätöksen kohteena olevan
henkilön käyttäytymisen yleiselle järjestykselle aiheuttama uhka on poistunut tai pienentynyt huomattavasti. Näin on erityisesti
silloin, kun yhtäältä karkotuspäätöksen tekohetken ja toisaalta sen ajankohdan, jolloin toimivaltainen tuomioistuin arvioi
tätä päätöstä, välillä on kulunut pitkä aika.
4)
EY 39 artiklan ja direktiivin 64/221 3 artiklan kanssa on ristiriidassa kansallinen lainsäädäntö tai käytäntö, jonka mukaan
sellaisen toisen jäsenvaltion kansalaisen maastakarkotuksesta, joka on tuomittu tiettyyn rangaistukseen tietystä rikoksesta,
määrätään kyseisen kansalaisen perheolosuhteiden huomioon ottamisesta huolimatta sen olettaman perusteella, että hänet on
karkotettava, eikä oteta asianmukaisesti huomioon hänen omaa käyttäytymistään tai uhkaa, jonka hän aiheuttaa yleiselle järjestykselle.
5)
EY 39 artiklan ja direktiivin 64/221 kanssa ei ole ristiriidassa se, että karkotetaan maasta sellainen jäsenvaltion kansalainen,
joka on tuomittu tiettyyn rangaistukseen tietyistä rikoksista ja joka yhtäältä on tuolloin uhka yleiselle järjestykselle ja
toisaalta on oleskellut useita vuosia vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja voi vedota perheolosuhteisiin kyseistä karkotusta
vastaan, edellyttäen, että kansalliset viranomaiset yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita noudattaen ja erityisesti ottaen
asianmukaisesti huomioon perusoikeuksien kuten perhe‑elämän suojan kunnioittamisen tutkivat tapauskohtaisesti kysymyksen siitä,
mikä on käsillä olevien oikeutettujen intressien välinen oikea tasapaino.
6)
Direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohdan kanssa on ristiriidassa sellainen jäsenvaltion säännös, jossa ei säädetä valitus‑ eikä
kannemenettelystä, joka sisältäisi myös sen tutkimisen, onko hallintoviranomaisen tekemä toisen jäsenvaltion kansalaista koskeva
karkotuspäätös tarkoituksenmukainen, kun ei ole perustettu tästä hallintoviranomaisesta riippumatonta viranomaista. Kansallisen
tuomioistuimen tehtävänä on selvittää, voivatko Verwaltungsgerichtien kaltaiset tuomioistuimet tutkia karkotustoimenpiteiden
tarkoituksenmukaisuuden.
Rosas
La Pergola
von Bahr
Julistettiin Luxemburgissa 29 päivänä huhtikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
Kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: saksa.