CELEX: 61992CJ0091
Tarbijakaitse väljaspool äriruume sõlmitud lepingute puhul
Kohaldatavus eraisikute vahelistes vaidlustes

Giudice
conciliatore di Firenze (Itaalia) esitas 24. jaanuari
1992. aasta määrusega, mis saabus Euroopa Kohtusse sama aasta
18. märtsil, EMÜ asutamislepingu artikli 177 alusel küsimuse,
mis puudutas esiteks nõukogu 20. detsembri 1985. aasta
direktiivi 85/577/EMÜ tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume
sõlmitud lepingute korral (EÜT L 372, lk 3; edaspidi
„direktiiv”) tõlgendamist ning teiseks võimalust ettevõtja ja tarbija
vahelises vaidluses sellele direktiivile tugineda.
See
küsimus kerkis vaidluses Paola Faccini Dori, elukoht Monza (Itaalia),
ja Recreb Srl’i (edaspidi „Recreb”) vahel.
Eelotsusetaotlusest
nähtub, et 19. jaanuaril 1989 sõlmis äriühing Interdiffusion Srl
Milano (Itaalia) keskraudteejaamas, st väljaspool oma äriruume,
P. Faccini Doriga lepingu inglise keele kaugõppekursuse kohta, ilma
et viimane oleks eelnevalt selleks soovi avaldanud.
Mõned
päevad hiljem teatas P. Faccini Dori 23. jaanuari
1989. aasta tähitud kirjaga nimetatud äriühingule oma tellimuse
tühistamisest. Viimane vastas talle 3. juunil 1989, et on
loovutanud oma nõude Recrebile. P. Faccini Dori kinnitas
24. juunil 1989 Recrebile kirjalikult, et ta on loobunud oma
tellimusest, tuginedes eelkõige direktiivis ette nähtud
loobumisõigusele.
Nagu
direktiivi põhjendustest nähtub, on direktiivi eesmärk parandada
tarbijakaitset ja kaotada erinevused kaitset käsitlevates siseriiklikes
õigusaktides, mis võivad mõjutada ühisturu toimimist. Direktiivi
neljandas põhjenduses on selgitatud, et väljaspool ettevõtja äriruume
sõlmitud lepingute tunnusjooneks on asjaolu, et läbirääkimised lepingu
sõlmimiseks algatab üldjuhul ettevõtja ning tarbija ei ole nendeks
valmistunud ega tea neid oodata. Tarbijal puudub sageli võimalus
pakkumise kvaliteeti ja hinda muude pakkumistega võrrelda. Sama
põhjenduse kohaselt ei esine ootamatust mitte ainult koduukselepingute,
vaid ka väljaspool ettevõtja äriruume sõlmitud muude lepinguliikide
puhul. Seega on direktiivi eesmärk, nagu selgub selle viiendast
põhjendusest, anda tarbijale õigus vähemalt seitsme päeva jooksul leping
tühistada, et võimaldada tal hinnata lepingust tulenevaid kohustusi.
Recreb
pöördus 30. juunil 1989  Giudice conciliatore di Firenze poole nõudega
mõista tema kasuks P. Faccini Dorilt välja kokkulepitud summa koos
intresside ja kohtukuludega.
Kohus
mõistis 20. novembril 1989 välja kuulutatud määrusega
P. Faccini Dorilt need summad välja. Viimane esitas nimetatud
määruse peale samale kohtule kaebuse. Ta väitis uuesti, et taganes
lepingust direktiivis sätestatud tingimustel.
Siiski
on selge, et asjaolude asetleidmise hetkel ei olnud Itaalias direktiivi
ülevõtmiseks vastu võetud ühtki meedet, samas kui ülevõtmiseks
kehtestatud tähtaeg lõppes 23. detsembril 1987. Itaalia võttis
direktiivi üle alles 15. jaanuari 1992. aasta seadusandliku
dekreediga nr 50 (
GURI
, regulaarne lisa nr 27, 3.2.1992, lk 24), mis jõustus 3. märtsil 1992.
Eelotsusetaotluse
esitanud kohus tõstatas küsimuse, kas ta võib direktiivi sätteid
kohaldada vaatamata sellele, et Itaalia ei olnud seda asjaolude
asetleidmise hetkeks üle võtnud.
Seepärast esitas ta Euroopa Kohtule järgmiselt sõnastatud eelotsuse küsimuse:
„Kas
ühenduse 20. detsembri 1985. aasta direktiivi tuleb pidada
piisavalt täpseks ja üksikasjalikuks ning kui see on nii, siis kas
sellel võib olla õigusmõju üksikisikute ja Itaalia riigi vahelistes
suhetes ning üksikisikute omavahelistes suhetes ajavahemiku jooksul, mis
jääb liikmesriikidele direktiivi ülevõtmiseks antud 24-kuulise tähtaja
lõppemise ja selle kuupäeva vahele, mil Itaalia riik direktiivi üle
võttis?”
Tuleb
märkida, et direktiiv kohustab liikmesriike vastu võtma teatud
õigusnorme ettevõtjate ja tarbijate vaheliste õigussuhete
reguleerimiseks. Võttes arvesse vaidluse laadi, milles tarbija vastandub
ettevõtjale, tõstatab liikmesriigi kohtu esitatud küsimus kaks
probleemi, mida tuleb vaadelda eraldi. Esiteks seisneb küsimus selles,
kas taganemisõigust käsitlevad direktiivi sätted on tingimusteta ja
piisavalt täpsed. Teiseks tuleb selgitada, kas juhul, kui direktiivi
ülevõtmiseks ei ole meetmeid võetud, võib eraõiguslik isik tugineda
eraõiguslike isikute vahelises vaidluses direktiivile, mis kohustab
liikmesriike vastu võtma teatud õigusnorme nende isikute vaheliste
suhete reguleerimiseks.

Taganemisõigust käsitlevate direktiivi sätete tingimusteta ja piisavalt täpne olemus
Direktiivi
artikli 1 lõike 1 põhjal kohaldatakse direktiivi lepingute
suhtes, mille alusel ettevõtja tarnib tarbijale kaupa või osutab
teenuseid ning mis on sõlmitud ettevõtja korraldatud ringsõidu ajal
väljaspool ettevõtja äriruume või ettevõtja külastuse ajal tarbija koju
või tema töökohta, kusjuures külastus ei toimu viimase selgesti
väljendatud kutsel.
Artikkel 2
omakorda täpsustab, et „tarbija” on füüsiline isik, kes direktiivis
käsitletud tehingutes toimib eesmärkidel, mida ei saa lugeda seotuks
tema majandus- või kutsetegevusega, ja „ettevõtja” on füüsiline või
juriidiline isik, kes kõnealuses tehingus toimib oma majandus- või
kutsetegevuse raames.
Need
sätted on piisavalt täpsed, et võimaldada siseriiklikul kohtul kindlaks
teha, kes on kohustatud isikud ja kes on soodustatud isikud. Selles
osas ei ole vaja mingeid erilisi rakendusmeetmeid. Liikmesriigi kohus
võib piirduda sellega, et kontrollib, kas leping on sõlmitud direktiivis
kirjeldatud asjaoludel ja kas see on sõlmitud ettevõtja ja tarbija
vahel, nagu direktiiv neid määratleb.
Niisugustel
asjaoludel lepingu sõlminud tarbija kaitseks näeb direktiivi
artikkel 4 ette, et ettevõtja peab andma tarbijale kirjalikult
teada, et tal on õigus leping tühistada, ning esitama selle isiku nime
ja aadressi, kelle poole kõnealust õigust kasutades pöörduda. Samas on
lisatud, et artikli 1 lõikega 1 sätestatud juhul antakse see
teave tarbijale lepingu sõlmimise ajal. Viimaks on täpsustatud, et
liikmesriigid on kohustatud tagama, et nende siseriiklikes õigusaktides
on vajalikud tarbijakaitsemeetmed juhtudeks, kui nimetatud teavet ei
esitata.
Lisaks
sätestab direktiivi artikli 5 lõige 1, et tarbijal peab olema
õigus loobuda võetud kohustusest, saates asjakohase teate vähemalt
seitsme päeva jooksul alates hetkest, mil ettevõtja teda siseriiklike
õigusaktidega sätestatud alustel ja korras tema õigustest teavitas.
Lõige 2 täpsustab, et taganemisest teatamine vabastab tarbija
kõigist lepinguga seotud kohustustest.
Kahtlemata
jätavad artiklid 4 ja 5 liikmesriikidele teatud
kaalutlusruumi selles osas, mis puudutab tarbijate kaitset juhul, kui
ettevõtja ei anna vajalikku teavet, samuti taganemise tähtaja määramise
ning korra osas. See asjaolu ei mõjuta siiski põhikohtuasjas arutusel
olevate direktiivi sätete täpset ja tingimusteta olemust. See
kaalutlusruum nimelt ei välista, et võidakse kindlaks määrata
minimaalsed õigused. Selles küsimuses selgub artikli 5 sõnastusest,
et taganemisest tuleb teatada vähemalt seitsme päeva jooksul alates
hetkest, mil tarbija sai kätte teabe, mida ettevõtja on kohustatud
andma. Seega on võimalik määrata kindlaks minimaalne kaitse, mis tuleb
igal juhul tagada.
Seega
tuleb esimese tõstatatud probleemi osas liikmesriigi kohtule vastata,
et direktiivi artikli 1 lõige 1, artikkel 2 ja
artikkel 5 on tingimusteta ning määravad piisavalt täpselt kindlaks
soodustatud isikud ja minimaalse tähtaja, mille jooksul tuleb
taganemisest teatada.

Taganemisõigust käsitlevatele direktiivi sätetele tuginemine vaidluses tarbija ja ettevõtja vahel
Liikmesriigi
kohtu tõstatatud teine probleem puudutab täpsemalt küsimust, kas juhul,
kui ettenähtud tähtaja jooksul ei ole võetud meetmeid direktiivi
ülevõtmiseks, saavad tarbijad kasutada ettevõtja vastu väidet, et neil
on direktiivi enda alusel õigus taganeda ettevõtjaga sõlmitud lepingust,
ning leida sellele õigusele kaitset liikmesriigi kohtus.
Euroopa
Kohus on alates 26. veebruari 1986. aasta otsusest kohtuasjas
152/84: Marshall (EKL 1986, lk 723, punkt 48)
väljakujunenud kohtupraktikas märkinud, et direktiiv ise ei saa luua
kohustusi üksikisikule ja seega ei saa suhetes üksikisikuga ka
direktiivile endale tugineda.
Liikmesriigi
kohus märkis, et tingimusteta ja piisavalt täpsete, kuid ülevõtmata
direktiivide õigusmõju piiramine nende rakendamisega vaid riigiasutuste
ja üksikisikute vahelistes suhetes viib selleni, et normatiivaktil on
selline iseloom ainult teatud õigussubjektide vahelistes suhetes, samal
ajal kui riik on Itaalia õiguskorras nagu ka iga teise kaasaegse riigi
seaduslikkuse põhimõttel rajanevas õiguskorras samasugune õigussubjekt
nagu kõik teised. Kui direktiivile saab tugineda vaid suhetes riigiga,
oleks see võrdväärne sanktsiooniga selle eest, et direktiivi
ülevõtmiseks ei ole võetud seadusandlikke meetmeid, nagu oleks tegemist
puhtalt eraviisilise suhtega.
Selles
osas piisab, kui märkida, et nagu selgub eespool viidatud
26. veebruari 1986. aasta kohtuotsusest Marshall
(punktid 48 ja 49), rajaneb kohtupraktika, mis käsitleb võimalust
tugineda suhetes riigiasutustega mõnele direktiivile, viimasele
artikliga 189 omistatud siduval iseloomul, kusjuures see on siduv
vaid „iga liikmesriigi suhtes, kellele see on adresseeritud”. Niisuguse
kohtupraktika eesmärk on hoida ära see, et „riik saaks ühenduse õiguse
rikkumisest kasu”.
Ei
saa tõesti lubada, et riik, kellele ühenduse seadusandja on teinud
kohustuseks võtta vastu teatud õigusnormid, mille eesmärk on reguleerida
riigi – või riigiasutuste – suhteid üksikisikutega ja anda neile teatud
õigusi, saab oma kohustuste täitmata jätmisele tugineda selleks, et
jätta üksikisikud nendest õigustest ilma. Nii leidiski Euroopa Kohus, et
suhetes riigiga (või riigiasutustega) saab tugineda riigihankelepingute
sõlmimist käsitlevate direktiivide (vt 22. juuni 1989. aasta
otsus kohtuasjas 103/88: Fratelli Costanzo, EKL 1989, lk 1839)
ja käibemaksu ühtlustamist käsitlevate direktiivide (vt
19. jaanuari 1982. aasta otsus kohtuasjas 8/81: Becker,
EKL 1982, lk 53) teatud sätetele.
Selle
kohtupraktika laiendamine üksikisikutevahelistele suhetele tähendaks,
et ühendusele antakse õigus kehtestada vahetu õigusmõjuga kohustusi
üksikisikutele, kuigi tal on selline pädevus vaid valdkondades, kus
talle on antud õigus vastu võtta määrusi.
Siit
järeldub, et kui ettenähtud tähtaja jooksul ei ole võetud meetmeid
direktiivi ülevõtmiseks, ei saa tarbija kasutada ettevõtja vastu väidet,
et tal on direktiivi enda alusel õigus taganeda ettevõtjaga sõlmitud
lepingust, ega leida sellele õigusele kaitset liikmesriigi kohtus.
Lisaks
tuleb meenutada, et alates 10. aprilli 1984. aasta otsusest
kohtuasjas 14/83: Von Colson ja Kamann (EKL 1984, lk 1891,
punkt 26) väljakujunenud kohtupraktika kohaselt lasuvad
direktiivist tulenev liikmesriikide kohustus saavutada direktiivis ette
nähtud tulemus, samuti asutamislepingu artiklis 5 sätestatud
liikmesriikide kohustus võtta kõik üld- ja erimeetmed eelnimetatud
kohustuse täitmiseks kõikidel liikmesriikide ametiasutustel, kaasa
arvatud kohtutel nende pädevuse piires. Nagu selgub Euroopa Kohtu
13. novembri 1990. aasta otsusest kohtuasjas C‑106/89:
Marleasing (EKL 1990, lk I-4135, punkt 8) ja
16. detsembri 1993. aasta otsusest kohtuasjas C‑334/92: Wagner
Miret (EKL 1993, lk I-6911, punkt 20), peab siseriiklik
kohus tõlgendama siseriiklikku õigust, olgu siis tegemist enne või
pärast direktiivi kehtestatud õigusnormidega, direktiivi sõnastust ja
eesmärki silmas pidades, et saavutada direktiivis ja asutamislepingu
artikli 189 kolmandas lõigus sätestatud tulemus.
Juhul
kui direktiiviga ettenähtud tulemust ei ole tõlgendamise teel võimalik
saavutada, tuleb ühtlasi meenutada, et 19. novembri
1991. aasta otsuse liidetud kohtuasjades C-6/90 ja C-9/90:
Francovich jt (EKL 1991, lk I-5357, punkt 39) kohaselt
paneb ühenduse õigus liikmesriikidele kohustuse hüvitada kahju, mis nad
on direktiivi üle võtmata jätmisega üksikisikutele tekitanud, kui on
täidetud kolm tingimust. Esiteks peab direktiivi eesmärk hõlmama õiguste
andmist üksikisikutele. Teine tingimus on, et direktiivi sätete põhjal
on võimalik piiritleda nende õiguste sisu. Viimane tingimus on põhjuslik
seos riigi kohustuse rikkumise ja tekkinud kahju vahel.
Väljaspool
äriruume sõlmitud lepingute direktiiv on vaieldamatult vastu võetud
selleks, et anda õigusi üksikisikutele, ning sama ilmselge on see, et
nende õiguste minimaalse sisu saab kindlaks teha ainult direktiivi
sätete põhjal (vt punkt 17 eespool).
Niipea,
kui on tegemist kahjuga ning kui see kahju tekkis, sest liikmesriik
rikkus talle pandud kohustust, on liikmesriigi kohtu ülesanne vastutust
käsitleva siseriikliku õiguse alusel tagada kahju kandnud tarbijate
õigus hüvitisele.
Liikmesriigi
kohtu tõstatatud teisele probleemile tuleb eelnevaid kaalutlusi
arvestades vastata, et kui ettenähtud tähtaja jooksul ei ole võetud
meetmeid direktiivi ülevõtmiseks, ei saa tarbija kasutada ettevõtja
vastu väidet, et tal on direktiivi enda alusel õigus taganeda
ettevõtjaga sõlmitud lepingust, ega leida sellele õigusele kaitset
liikmesriigi kohtus. Liikmesriigi kohus on siiski kohustatud tõlgendama
nii enne kui ka pärast direktiivi kehtestatud siseriiklikke õigusnorme,
pidades nii palju kui võimalik silmas direktiivi sõnastust ja eesmärki.

Kohtukulud
Euroopa
Kohtule oma märkusi esitanud Taani valitsuse, Saksamaa valitsuse,
Kreeka valitsuse, Prantsuse valitsuse, Itaalia valitsuse, Madalmaade
valitsuse ja Ühendkuningriigi valitsuse ning Euroopa Ühenduste Komisjoni
kohtukulusid ei hüvitata. Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev
menetlus siseriiklikus kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse nimetatud kohus.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS,
vastuseks Giudice conciliatore di Firenze 24. jaanuari 1992. aasta määrusega esitatud küsimusele, otsustab:
1.
Nõukogu
20. detsembri 1985. aasta direktiivi 85/577/EMÜ tarbija
kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral
artikli 1 lõige 1, artikkel 2 ja artikkel 5 on
tingimusteta ning määravad piisavalt täpselt kindlaks soodustatud isikud
ja minimaalse tähtaja, mille jooksul tuleb taganemisest teatada.
2.
Kui
ettenähtud tähtaja jooksul ei ole võetud meetmeid direktiivi
ülevõtmiseks, ei saa tarbija kasutada ettevõtja vastu väidet, et tal on
direktiivi enda alusel õigus taganeda ettevõtjaga sõlmitud lepingust,
ega leida sellele õigusele kaitset liikmesriigi kohtus. Liikmesriigi
kohus on siiski kohustatud tõlgendama nii enne kui ka pärast direktiivi
kehtestatud siseriiklikke õigusnorme, pidades nii palju kui võimalik
silmas selle direktiivi sõnastust ja eesmärki.
Due
Mancini
Moitinho de Almeida
Diez de Velasco
Edward
Kakouris
Joliet
Schockweiler
Rodríguez Iglesias
Grévisse
Zuleeg      Kapteyn
Murray
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 14. juulil 1994 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
R. Grass

O. Due
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.