CELEX: 62009CJ0422
Articolele 39 CE și 43 CE
Directiva 89/48/CE
Recunoașterea diplomelor
Noțiunea «experiență profesională»

Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea articolului 1 litera (e) și a articolului 4 alineatul
(1) litera (b) din Directiva 89/48/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 privind sistemul general de recunoaștere a diplomelor
de învățământ superior acordate pentru formarea profesională cu durata minimă de trei ani (JO 1989, L 19, p. 16, Ediție specială,
05/vol. 2, p. 76), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/19/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14
mai 2001 (JO L 206, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 60, denumită în continuare „Directiva 89/48”).
Aceste cereri au fost prezentate în cadrul unor litigii între doamna Vandorou, precum și domnii Giankoulis și Askoxilakis,
pe de o parte, și Ypourgos Ethnikis Paideias kai Thriskevmaton (ministrul Educației naționale și al Cultelor), pe de altă
parte, cu privire la anumite decizii ale Symvoulio Anagnorisis Epangelmatikis Isotimias Titlon Tritovathmias Ekpaidefsis (Consiliul
însărcinat cu recunoașterea echivalenței profesionale a titlurilor de studii superioare, denumit în continuare „Saeitte”).
Prin aceste decizii, Saeitte a condiționat dreptul reclamanților din acțiunile principale de a-și exercita în Grecia profesiile,
pe care le pot exercita în alte state membre, de măsuri compensatorii, și anume de o probă de aptitudine sau de o perioadă
de adaptare.

Cadrul juridic

Reglementarea Uniunii
Din al treilea și din al patrulea considerent ale Directivei 89/48 reiese că aceasta are ca obiect punerea în aplicare a unui
sistem general de recunoaștere a diplomelor prin care să li se faciliteze cetățenilor europeni exercitarea tuturor activităților
profesionale ce corespund într‑un stat membru gazdă unei formări postliceale, dacă posedă astfel de diplome care îi pregătesc
pentru astfel de activități, diplome acordate după un ciclu de studii cu durata minimă de trei ani și eliberate într‑un alt
stat membru.
Articolul 1 din Directiva 89/48 prevede:
„În sensul prezentei directive:
(a)      prin diplomă se înțelege orice diplomă, certificat sau alt titlu de calificare oficială sau ansamblu de astfel de diplome,
certificate sau alte titluri:
–        care au fost eliberate de o autoritate competentă dintr‑un stat membru, desemnată în conformitate cu actele cu putere de lege
sau actele administrative ale statului membru respectiv;
–        din care rezultă că titularul a promovat un ciclu de studii postliceale cu o durată de cel puțin trei ani sau cu o durată
echivalentă cu frecvență redusă, efectuat într‑o universitate sau o instituție de învățământ superior sau într‑o altă instituție
cu un nivel de formare echivalent și, dacă este cazul, că titularul a promovat cursurile de formare profesională necesare
în completarea ciclului de studii postliceale și
–        care arată că titularul are calificarea profesională cerută care îi permite accesul la o profesie reglementată în statul membru
respectiv sau exercitarea respectivei profesii,
dacă educația și formarea atestate de această diplomă, certificat sau alt titlu de calificare oficială au fost obținute în
special în Comunitate sau dacă titularul are o experiență profesională de trei ani atestată de statul membru care recunoaște
o diplomă, un certificat sau alt titlu eliberat de o țară terță.
[…]
[…]
(c)      prin profesie reglementată se înțelege activitatea profesională reglementată sau ansamblul activităților care constituie această
profesie într‑un stat membru;
(d)      prin activitate profesională reglementată se înțelege activitatea profesională al cărei acces sau exercitare într‑un stat
membru sunt condiționate, direct sau indirect, prin acte cu putere de lege sau acte administrative, de deținerea unei diplome.
De asemenea, sunt considerate modalități de exercitare a unei activități profesionale reglementate următoarele:
–        exercitarea unei activități cu titlu profesional în măsura în care deținerea acestui titlu este rezervată doar titularilor
unei diplome stabilite prin acte cu putere de lege sau acte administrative,
–        exercitarea unei activități profesionale în domeniul sănătății în măsura în care remunerarea și rambursarea acestei activități
este condiționată, potrivit regimului național de asistență socială, de deținerea unei diplome.
[…]
(e)      prin experiență profesională se înțelege exercitarea efectivă și legală a respectivei profesii într‑un stat membru;
(f)      prin perioadă de adaptare se înțelege exercitarea unei profesii reglementate în statul membru gazdă, în sfera de responsabilitate
a unui membru calificat în profesia respectivă și având, eventual, o pregătire suplimentară. Această perioadă face obiectul
unei evaluări. […]
(g)      prin probă de aptitudine se înțelege testul care se referă exclusiv la cunoștințele profesionale ale solicitantului și care
este conceput de autoritățile competente ale statului membru gazdă, cu scopul aprecierii aptitudinii solicitantului privind
exercitarea profesiei reglementate în acel stat membru.
Pentru a permite aplicarea acestui test, autoritățile competente întocmesc o listă de materii care, pe baza unei comparații
între educația și formarea cerute în statul membru respectiv și cele pe care le are solicitantul, nu sunt atestate prin diplomă
sau alt titlu de calificare oficială pe care le posedă solicitantul.
Proba de aptitudine trebuie să țină cont de faptul că solicitantul are o calificare profesională recunoscută în statul membru
de origine sau de proveniență. Ea conține subiecte selectate dintre cele care figurează pe listă și a căror cunoaștere este
esențială în vederea exercitării profesiei în statul membru gazdă. Testul poate include, totodată, și cunoștințe de deontologie
care se aplică activităților respective în statul membru gazdă. Modalitățile de aplicare a testului sunt stabilite de autoritățile
competente ale statului membru respectiv în conformitate cu normele de drept comunitar.
[…]”
Conform articolului 2 primul paragraf din Directiva 89/48, aceasta se aplică oricărui resortisant al unui stat membru care
dorește să exercite, cu statut de independent sau de salariat, o profesie reglementată în statul membru gazdă.
Articolul 3 primul paragraf litera (a) din Directiva 89/48 prevede:
„În cazul în care, într‑un stat membru gazdă, accesul la o profesie reglementată sau exercitarea acesteia este condiționată
de posesia unei diplome, autoritatea competentă nu îi poate refuza resortisantului unui stat membru, din motiv de calificare
necorespunzătoare, accesul la profesia respectivă sau exercitarea ei în aceleași condiții ca și pentru resortisanții statului
membru gazdă:
(a)      în cazul în care solicitantul deține o diplomă cerută într‑un alt stat membru pentru exercitarea respectivei profesii pe teritoriul
său, diploma fiind obținută într‑un stat membru, […]”
Potrivit articolului 4 din Directiva 89/48:
„(1)      Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 3, statul membru gazdă poate, de asemenea, cere solicitantului:
(a)      să facă dovada faptului că are experiență profesională, în cazul în care durata formării de care face dovadă în temeiul articolului
3 literele (a) și (b) este mai scurtă cu cel puțin un an decât cea cerută de statul membru gazdă. […]
[…]
(b)      să urmeze un stagiu de adaptare care să nu depășească trei ani sau să dea o probă de aptitudine:
–        în cazul în care formarea profesională dobândită, în conformitate cu prevederile articolului 3 literele (a) și (b), se referă
la materii fundamental diferite față de cele specificate de diploma cerută în statul membru gazdă sau
[…]
Dacă statul membru gazdă intenționează să impună solicitantului încheierea unui stagiu de adaptare sau promovarea unei probe
de aptitudini, statul membru gazdă trebuie să verifice întâi măsura în care cunoștințele dobândite de solicitant în cursul
experienței sale profesionale pot compensa, în tot sau în parte, diferența substanțială menționată la primul paragraf.
În cazul în care statul membru gazdă uzează de această posibilitate, acesta trebuie să îi acorde solicitantului libertatea
de a alege între perioada de adaptare și proba de aptitudine. Pentru profesiunile a căror exercitare presupune o cunoaștere
precisă a dreptului intern și care au ca element esențial și constant al activității furnizarea de informații și asistență
privind dreptul intern, statul membru gazdă poate indica, prin derogare de la acest principiu, fie o perioadă de adaptare,
fie o probă de aptitudine. […]
Cu toate acestea, statul membru gazdă nu poate aplica cumulativ dispozițiile alineatului (1) literele (a) și (b).”

Reglementarea națională
Măsurile de transpunere a Directivei 89/48 în dreptul național
Decretul prezidențial 165/2000 din 23 iunie 2000 (FEK A’ 149/28.6.2000), astfel cum a fost modificat prin Decretele prezidențiale
373/2001 din 22 octombrie 2001 (FEK A’ 251) și 385/2002 din 23 decembrie 2002 (FEK A’ 334, denumit în continuare „Decretul
165/2000”), vizează transpunerea Directivei 89/48 în ordinea juridică elenă.
Astfel, articolul 2 alineatele 5 și 7, articolul 3, articolul 4 alineatul 1 litera a) și articolul 5 din Decretul 165/2000
reiau articolul 1 literele (e) și (g), articolul 2 primul paragraf, articolul 3 primul paragraf litera (a) și, respectiv,
articolul 4 din Directiva 89/48, menționate mai sus.
În plus, articolul 10 din Decretul 165/2000 prevede crearea Saeitte, ca organ colegial în cadrul Ministerului Educației și
al Cultelor, care, în temeiul articolului 11 din același decret, a primit misiunea de a se pronunța asupra cererilor de recunoaștere
a diplomelor de învățământ superior care intră în domeniul de aplicare al Directivei 89/48.
Profesiile de inginer mecanic și de inginer în telecomunicații
În Grecia, profesiile de inginer mecanic și de inginer în telecomunicații sunt profesii reglementate a căror exercitare este
rezervată membrilor înscriși în Techniko Epimelitirio tis Elladas (Camera tehnică din Grecia, denumită în continuare „TEE”).
Decretul prezidențial din 27 noiembrie și din 14 decembrie 1926 privind codificarea dispozițiilor și a textelor referitoare
la compunerea TEE (FEK A’ 430), astfel cum a fost modificat prin Legea 1486/1984 (FEK A’ 161) și prin Decretul prezidențial
512/1991 din 30 noiembrie și din 12 decembrie 1991 (FEK A’ 190, denumit în continuare „Decretul TEE”), prevede la articolul
2 alineatul 1 că sunt înregistrați obligatoriu ca membri ai TEE resortisanții statelor membre „care sunt licențiați ai Școlii
naționale politehnice din Metsovo, ai școlilor politehnice din țară sau ai școlilor echivalente din străinătate, după obținerea
autorizării de a exercita profesia”.
Specialiștii sunt împărțiți în nouă specializări enumerate la articolul 2 alineatul 5 din acest decret, printre care figurează
specialitatea de inginer mecanic, dar nu și aceea de inginer în telecomunicații.
Potrivit articolului 2 alineatul 6 din Decretul TEE, specialitățile care nu figurează printre cele definite la articolul 2
alineatul 5 din acest decret sunt încadrate în specialitatea cea mai apropiată. Independent de acest aspect, membrul TEE care
este astfel integrat beneficiază de drepturile profesionale corespunzătoare specialității sau numai specializării menționate
în autorizația de a-și exercita profesia, astfel cum acestea sunt stabilite de legislația în vigoare.
Articolul 4 alineatul 3 din Decretul TEE prevede, printre altele, că TEE organizează examenele, eliberează autorizațiile de
exercitare a profesiei de inginer conform dispozițiilor în vigoare și ține registrele inginerilor.
În acest context, articolele 1 și 4 din Legea 1225/1981 din 30 și din 31 decembrie 1981 (FEK B’ 713) acordă TEE competența
de a elibera autorizația pentru exercitarea profesiei în Grecia inginerilor licențiați ai instituțiilor elene de învățământ
superior, precum și ai instituțiilor de învățământ superior echivalente din străinătate. Conform articolului 1 alineatul 3
din legea menționată, acest lucru este valabil de asemenea în cazul inginerilor licențiați ai unor instituții de învățământ
superior aflate în străinătate care oferă specializări ce nu corespund celor ale inginerilor licențiați ai instituțiilor de
învățământ superior naționale.
În temeiul Legii 1225/1981, un Ordin interministerial ED 5/4/339 din 14 septembrie și din 5 octombrie 1984, adoptat de ministrul
Lucrărilor publice și de ministrul Educației naționale și al Cultelor, a stabilit procedura de eliberare de către TEE a autorizației
de a exercita profesia de inginer.

Acțiunile principale și întrebările preliminare

Cauza C‑422/09 (Vandorou)
După ce a urmat cursuri și a promovat examene postuniversitare la London Guildhall University (Universitatea din Londra‑Guildhall)
(Regatul Unit) în cursul perioadei cuprinse între luna septembrie 1994 și luna februarie 1997, doamna Vandorou a obținut titlul
de „Master of Business Administration”. Pe durata studiilor, aceasta a lucrat în Regatul Unit, în special în cadrul societății
Elf Oil Ltd (denumită în continuare „Elf Oil”).
La 15 august 1997, doamna Vandorou s‑a înscris în Association of Chartered Certified Accountants (Camera experților contabili
autorizați din Regatul Unit, denumită în continuare „ACCA”). După ce a trecut cu succes o serie de examene și a efectuat stagiul
profesional impus și aprobat în sectorul contabilității/controlului, ea a devenit în mod oficial membru al acestei organizații
profesionale la 17 aprilie 2000 și a obținut titlul de „Chartered Certified Accountant” (auditor/contabil autorizat). În perioada
cuprinsă între aceste două date, doamna Vandorou a lucrat în Grecia, în cadrul societății pe acțiuni de audit Pricewaterhouse
Coopers (denumită în continuare „Pricewaterhouse Coopers”).
La 10 aprilie 2002, doamna Vandorou a introdus o cerere la Saeitte pentru a i se recunoaște dreptul de a exercita în Grecia
profesia de contabil‑expert fiscal.
Aceasta a prezentat certificate care atestau că are dreptul de a exercita în Regatul Unit profesia de „Chartered Certified
Accountant” și în care erau descrise activitățile care sunt incluse în această profesie. Doamna Vandorou a invocat, pe de
altă parte, experiența profesională dobândită în cadrul Elf Oil și al Pricewaterhouse Coopers și a prezentat atestatele aferente
eliberate de aceste societăți.
Prin actul nr. 80 din 23 martie 2004 (denumit în continuare „primul act atacat”), Saeitte a constatat mai întâi că profesia
de contabil este o profesie reglementată atât în Grecia, cât și în Regatul Unit și că doamna Vandorou, în calitate de titular
al titlului profesional de „Chartered Certified Accountant” eliberat de ACCA, organizație profesională din Regatul Unit, ar
trebui considerată ca fiind titulara unei diplome de contabil conform Directivei 89/48 și Decretului 165/2000. În continuare,
Saeitte a apreciat că trebuie să se aplice măsuri compensatorii doamnei Vandorou „ca urmare a diferențelor semnificative dintre
programa sa de studii și formarea contabililor în Grecia”. Consiliul a hotărât, așadar, să întrunească o comisie formată din
trei membri în scopul de a preciza conținutul măsurilor sus‑menționate care trebuie impuse reclamantei.
În continuare, în temeiul deciziei acestei comisii formate din trei membri, prin actul nr. 89 din 25 octombrie 2004 (denumit
în continuare „al doilea act atacat”), Saeitte i‑a impus doamnei Vandorou, ca măsură compensatorie, pentru a i se recunoaște
dreptul de a exercita în Grecia profesia de contabil‑expert fiscal, să susțină o probă de aptitudine în domeniul dreptului
național și, în special, în domeniul dreptului societăților, al dreptului comercial, al dreptului muncii și al dreptului fiscal,
dat fiind că exercitarea profesiei de contabil‑expert fiscal ar presupune o cunoaștere precisă a normelor de drept intern.
Întemeindu‑se pe articolul 5 din Decretul 165/2000 de transpunere a articolului 4 alineatul (1) litera (b) al treilea paragraf
din Directiva 89/48, Saeitte a precizat, în plus, că doamna Vandorou nu putea alege între o probă de aptitudine și o perioadă
de adaptare, dat fiind faptul că profesia de contabil‑expert fiscal este o profesie „a cărei exercitare presupune o cunoaștere
precisă a dreptului național și care are ca element esențial și constant al activității furnizarea de informații și asistență
privind dreptul intern”.
În sfârșit, Saeitte a apreciat că experiența profesională pe care doamna Vandorou a dobândit‑o în Grecia în cadrul activității
desfășurate la Pricewaterhouse Coopers nu putea fi luată în considerare. Astfel, condițiile prevăzute la articolul 2 alineatul
5 din Decretul 165/2000, care, la fel ca articolul l litera (e) din Directiva 89/48, definește termenul „experiență profesională”
ca fiind „exercitarea efectivă și legală a respectivei profesii într‑un stat membru”, nu ar fi îndeplinite din moment ce doamna
Vandorou nu era titulara unei autorizații de a exercita în Grecia profesia de contabil în perioada în cursul căreia aceasta
a dobândit experiența în cauză.
Doamna Vandorou a formulat, așadar, la Symvoulio tis Epikrateias două acțiuni împotriva primului și, respectiv, a celui de
al doilea act atacat.
În ceea ce privește acțiunea împotriva primului act atacat, Symvoulio tis Epikrateias apreciază că acest act trebuie anulat,
întrucât este insuficient motivat, în privința impunerii unor măsuri compensatorii doamnei Vandorou. Astfel, Saeitte s‑ar
fi limitat să se refere, într‑un mod general și vag, la „diferențe semnificative în programa sa de studii”, când, de fapt,
ar fi avut obligația să se refere, în mod specific și precis, la materiile incluse în formarea urmată de doamna Vandorou și
la materiile atestate prin diploma elenă corespunzătoare, să identifice diferențele existente între aceste materii și să formuleze
o apreciere motivată integral și în mod special cu privire la caracterul semnificativ al diferențelor în cauză.
În ceea ce privește acțiunea împotriva celui de al doilea act atacat, instanța de trimitere constată că validitatea acestuia
este condiționată de validitatea primului act atacat și că, prin urmare, anularea primului ar trebui să determine anularea
celui de al doilea.
Cu toate acestea, Symvoulio tis Epikrateias apreciază că, în acest context, trebuie să se analizeze de asemenea motivul de
anulare potrivit căruia motivarea celui de al doilea act este afectată de erori de drept în măsura în care, prin acest act,
Saeitte a considerat că, la examinarea necesității de a aplica măsuri compensatorii doamnei Vandorou, nu trebuie să se țină
cont de experiența profesională pe care a dobândit‑o în Grecia. În opinia instanței de trimitere, analiza acestui motiv se
dovedește necesară pentru ca, prin identificarea aspectelor pe care autoritatea națională competentă va trebui să le examineze
temeinic după anularea actelor atacate, obligațiile acesteia din urmă să fie stabilite în mod precis la momentul la care va
trebui să se conformeze hotărârii de anulare și să îi acorde astfel doamnei Vandorou – ținând cont de asemenea de principiul
economiei procesuale – o protecție judiciară totală și efectivă.
În aceste condiții, Symvoulio tis Epikrateias a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
preliminară:
„În sensul articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/48 [...], prin «experiență profesională», luată în considerare
de autoritatea națională competentă să aprecieze în ce măsură cunoștințele dobândite de persoana interesată prin intermediul
acestei experiențe sunt de natură să acopere, în tot sau în parte, diferența semnificativă ce ar exista între materiile cuprinse
în formarea urmată de persoana interesată în statul membru de origine și materiile atestate prin diploma cerută de statul
membru gazdă, se înțelege și experiența care prezintă în mod cumulativ următoarele caracteristici:
a)      această experiență a fost dobândită de persoana interesată după obținerea diplomei care îi garantează accesul la o anumită
profesie reglementată în statul membru de origine;
b)      această experiență a fost dobândită prin exercitarea în statul membru gazdă a unei activități profesionale care nu coincide
cu profesia reglementată, pentru exercitarea căreia, în statul membru gazdă, persoana interesată a prezentat o cerere în temeiul
Directivei 89/48 [...] (care, de altfel, nu poate fi exercitată în mod legal în statul membru gazdă înainte de admiterea cererii
respective), dar care constituie totuși, potrivit aprecierii pe fond realizate de autoritatea națională competentă pentru
soluționarea cererii, o activitate profesională ce rezultă a fi conexă cu profesia reglementată menționată mai sus și
c)      această experiență, potrivit aprecierii pe fond a autorității naționale menționate, este considerată, datorită conexității
menționate, de natură să acopere, cel puțin în parte, diferențele semnificative dintre materiile urmate de persoana interesată
în cursul formării sale în statul membru de origine și materiile atestate prin diploma corespunzătoare din statul membru gazdă?”

Cauza C‑425/09 (Giankoulis)
Domnul Giankoulis deține o diplomă de la secția mecanică a Școlii de aplicații tehnice a Technologiko Ekpaideftiko Idryma
din Kavala (Grecia), precum și un titlu postuniversitar „Master of Science” al Institutului de tehnologie din Cranfield (Regatul
Unit) în domeniul mecanicii sistemelor de producție.
La 17 aprilie 1996, domnul Giankoulis a fost angajat de societatea Elliniki Viomichania Alouminiou AE (denumită în continuare
„Elliniki Viomichania Alouminiou”). În cadrul societății, el a lucrat la departamentul de turnătorie în calitate de subinginer
de mentenanță până la 31 decembrie 1997 și în calitate de șef al mentenanței mecanice a turnătoriilor până la 31 decembrie
2000.
Începând cu 12 iulie 2000, domnul Giankoulis este membru al Institution of mechanical engineers (Institutul inginerilor mecanici
din Regatul Unit). Conform unui certificat din 8 noiembrie 2000 emis de această instituție, domnul Giankoulis este îndreptățit
să utilizeze titlul de „Chartered Engineer”. Înscrierea sa în registrul „Chartered Engineers” s‑a efectuat în temeiul calificărilor
sale academice, precum și al experienței profesionale pe care o dobândise în Grecia.
Începând cu 1 ianuarie 2002, domnul Giankoulis lucrează în cadrul departamentului unic de turnătorie și de topire continuă
al Elliniki Viomichania Alouminiou în calitate de sub‑inginer de mentenanță.
La 9 martie 2001, domnul Giankoulis a introdus o cerere la Saeitte pentru a‑i fi recunoscut dreptul de a exercita în Grecia
profesia de inginer mecanic. Pe lângă documentele justificative prin care este atestată formarea academică sus‑menționată,
el a prezentat un atestat cu privire la experiența sa profesională în cadrul Elliniki Viomichania Alouminiou.
După mai multe ședințe care nu au condus decât la decizii de suspendare a examinării cererii, prin actul nr. 42 din 8 aprilie
2002 (denumit în continuare „al treilea act atacat”), Saeitte a apreciat că formarea dobândită de domnul Giankoulis la Technologiko
Ekpaideftiko Idryma din Kavala este fundamental diferită de experiența corespunzătoare oferită de secțiile politehnice ale
instituțiilor de învățământ superior din Grecia și că experiența sa profesională, limitată la Grecia, nu privește profesia
de inginer mecanic. Saeitte a apreciat de asemenea că, pentru a acoperi aceste diferențe semnificative în formare, este necesar
să se aplice măsuri compensatorii domnului Giankoulis și să se întrunească o comisie formată din trei membri pentru a preciza
conținutul acestor măsuri.
Comisia astfel constituită a recomandat, în procesul‑verbal din 12 noiembrie 2002, ca domnul Giankoulis să fie supus unui
examen sau unui stagiu cu durata de trei ani în patru materii pentru a asigura conformitatea pregătirii lui în domeniile ce
reprezintă cunoștințele de bază ale unui inginer mecanic, și în alte șapte materii pentru a include domeniile de cunoștințe
care privesc profesia de inginer electrician.
După alte două suspendări ale examinării cererii, Saeitte a adoptat actul nr. 87 din 21 septembrie 2004 (denumit în continuare
„al patrulea act atacat”) și a decis să nu accepte raportul comisiei sus‑menționate decât în ceea ce privește măsurile compensatorii
care privesc profesia de inginer mecanic. Astfel, Saeitte i‑a impus domnului Giankoulis, ca măsuri compensatorii, să se supună
unui examen sau să efectueze un stagiu de practică pe durata a trei ani sub supraveghere în următoarele materii care privesc
domeniul ingineriei mecanice: „Termotehnică – Motoare termice – Instalații termice – Instalații frigorifice – Climatizare
– Instalații de ridicare – Instalații hidraulice și stații de pompare”.
Domnul Giankoulis a formulat, așadar, o acțiune la Symvoulio tis Epikrateias și a solicitat anularea în special a celui de
al treilea și a celui de al patrulea act atacat.
În ceea ce privește al treilea act atacat, Symvoulio tis Epikrateias apreciază că acest act ar trebui anulat, întrucât este
insuficient motivat în privința impunerii unor măsuri compensatorii domnului Giankoulis. Astfel, Saeitte s‑ar fi limitat să
se refere, într‑un mod general și vag, la diferențe semnificative în formarea domnului Giankoulis, când, de fapt, ar fi avut
obligația să se refere, în mod specific și precis, la materiile incluse în formarea urmată de domnul Giankoulis și la materiile
care constituie conținutul studiilor ce conduc, în Grecia, la obținerea diplomei care permite exercitarea, conform legii,
a activităților profesionale de inginer mecanic ce sunt reglementate, să identifice diferențele existente între aceste materii
și să formuleze o apreciere motivată integral și în mod special cu privire la caracterul semnificativ al diferențelor în cauză.
În ceea ce privește al patrulea act atacat, instanța de trimitere constată că validitatea acestuia este condiționată de validitatea
celui de al treilea act atacat și că, prin urmare, anularea celui de al treilea ar trebui să determine anularea celui de al
patrulea.
Cu toate acestea, Symvoulio tis Epikrateias este de părere că, în acest context, trebuie să se analizeze de asemenea motivul
de anulare potrivit căruia motivarea celui de al patrulea act atacat este afectată de erori de drept, în măsura în care, prin
adoptarea raportului comisiei formate din trei membri, Saeitte a apreciat, la impunerea măsurilor compensatorii, că experiența
profesională dobândită de reclamant în Grecia nu trebuie luată în considerare. În opinia instanței de trimitere, analiza acestui
motiv se dovedește necesară pentru ca, prin identificarea aspectelor pe care autoritatea națională competentă va trebui să
le examineze temeinic după anularea actelor atacate, obligațiile acesteia din urmă să fie stabilite în mod precis la momentul
la care va trebui să se conformeze hotărârii de anulare și să îi acorde astfel domnului Giankoulis – ținând cont de asemenea
de principiul economiei procesuale – o protecție judiciară totală și efectivă.
În cadrul examinării acestui motiv, instanța de trimitere exprimă îndoieli în ceea ce privește problema dacă experiența profesională
dobândită de domnul Giankoulis după obținerea titlului de „Chartered Engineer” constituie o „experiență profesională” care
trebuie luată în considerare în aplicarea articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/48.
În aceste condiții, Symvoulio tis Epikrateias a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
preliminară:
„Termenul «experiență profesională» care figurează la articolul 4 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/48 [...] corespunde
termenului «experiență profesională» a cărui definiție figurează la articolul 1 litera (e) din aceeași directivă și poate
fi interpretat ca experiență care prezintă cumulativ următoarele caracteristici:
a)      această experiență a fost dobândită de persoana interesată după obținerea diplomei care îi garantează accesul la o anumită
profesie reglementată în statul membru de origine;
b)      această experiență a fost dobândită în cadrul exercitării aceleiași profesii pentru care persoana interesată a depus o cerere
în temeiul Directivei 89/48 [...] (a se vedea termenii «the profession concerned», «la profession concernée», «des betreffenden
Berufs» utilizați în versiunile engleză, franceză și, respectiv, germană ale directivei [menționate]) și
c)      activitatea menționată a fost exercitată în mod legal, mai exact cu respectarea termenilor și a condițiilor din legislația
relevantă a statului membru în care s‑a desfășurat, astfel încât este exclus să se ia în considerare experiența dobândită
în această profesie în statul membru gazdă anterior acceptării cererii, întrucât, în statul membru gazdă, profesia respectivă
nu poate fi exercitată în mod legal înainte de acceptarea cererii [desigur, sub rezerva aplicării articolului 5 din aceeași
directivă, care permite, cu respectarea anumitor condiții – în vederea realizării unei formări profesionale care nu a avut
loc în statul membru de origine – exercitarea profesiei în statul membru gazdă cu asistența unui profesionist calificat]?”

Cauza C‑426/09 (Askoxilakis)
Domnul Askoxilakis deține o diplomă în științe fizice de la Facultatea de științe fizice a Universității din Creta (Grecia),
precum și o diplomă postuniversitară cu specializarea ingineria comunicațiilor a Facultății de inginerie electrică și informatică
a Universității din München (Germania). În temeiul acesteia din urmă, îi este permis să exercite în Germania activități profesionale
reglementate în domeniul ingineriei în comunicații.
La 21 octombrie 2003, domnul Askoxilakis a introdus o cerere la Saeitte pentru a i se recunoaște dreptul de a exercita în
Grecia profesia de inginer în comunicații. Pe lângă documentele justificative prin care este atestată formarea sa academică,
el a prezentat un atestat de la Centrul de informatică din cadrul Institutului de tehnologie și cercetare (denumit în continuare
„ITC”) în care se arată că a lucrat, în perioada cuprinsă între 1 august 2002 și 28 februarie 2003, în cadrul programelor
de cercetare ale acestui institut, iar de la 1 martie 2003, în calitate de cercetător științific specializat, îndeosebi în
cadrul laboratorului „telecomunicații și rețele”. La solicitarea Saeitte, domnul Askoxilakis a mai prezentat un al doilea
atestat de la ITC în care erau descrise mai detaliat atribuțiile sale în cadrul acestui institut.
Prin actul nr. 87 din 21 septembrie 2004 (denumit în continuare „al cincilea act atacat”), Saeitte a decis să îi impună domnului
Askoxilakis măsuri compensatorii pentru a acoperi diferențele semnificative existente între formarea pe care a urmat‑o acesta
și materiile incluse în formarea asigurată de școlile politehnice elene în profesia de inginer în informatică, telecomunicații
și rețele în Grecia. Saeitte a decis, pe de altă parte, să întrunească o comisie formată din trei membri pentru a preciza
conținutul acestor măsuri compensatorii.
Comisia astfel constituită a recomandat, în raportul din 10 februarie 2005, o probă de aptitudine sau o perioadă de adaptare
pe durata a trei ani în următoarele materii: „A. Conceperea de circuite numerice, electrice și analogice. Analiză de rețele.
B. Sectorul calculatoarelor. Sistemele micro‑calculatoarelor. Sisteme funcționale de calculatoare. Conceperea și punerea în
aplicare a limbajelor de programare. Algoritmi și complexitate. Structuri și baze de date. Tehnologia sistemelor de programare.
C. Telecomunicații și rețele. Formatare. Detectare. Evaluarea și propagarea de semnale. Legături fără fir și propagare. Internetul
și aplicarea acestuia”.
Prin actul nr. 96 din 8 martie 2005 (denumit în continuare „al șaselea act atacat”), Saeitte a decis să urmeze acest raport
și i‑a impus domnului Askoxilakis măsurile compensatorii sus‑menționate, fără a ține seama de experiența profesională dobândită
de acesta în cadrul ITC.
Domnul Askoxilakis a formulat, așadar, o acțiune, în special împotriva celui de al cincilea și a celui de al șaselea act atacat.
În primul rând, în ceea ce privește al cincilea act atacat, Symvoulio tis Epikrateias apreciază că acest act ar trebui anulat,
întrucât este insuficient motivat în privința impunerii unor măsuri compensatorii domnului Askoxilakis. Astfel, Saeitte s‑ar
fi limitat să se refere, într‑un mod general și vag, la „diferențe semnificative”, când, de fapt, ar fi avut obligația să
se refere, în mod specific și precis, la materiile incluse în formarea urmată de domnul Askoxilakis și la materiile care constituie
conținutul studiilor ce conduc, în Grecia, la obținerea diplomei care permite exercitarea activităților profesionale de inginer
de telecomunicații, să identifice diferențele existente între aceste materii și să formuleze o apreciere motivată integral
și în mod special cu privire la caracterul semnificativ al diferențelor în cauză.
În al doilea rând, în ceea ce privește al șaselea act atacat, Symvoulio tis Epikrateias constată că validitatea acestuia este
condiționată de validitatea celui de al cincilea act atacat și că, prin urmare, anularea celui de al cincilea act atacat ar
trebui să determine anularea celui de al șaselea.
Cu toate acestea, Symvoulio tis Epikrateias apreciază că, în acest context, trebuie să se analizeze de asemenea motivul de
anulare potrivit căruia motivarea celui de al șaselea act atacat este afectată de erori de drept, în măsura în care Saeitte
nu a ținut cont de experiența profesională pe care domnul Askoxilakis a invocat‑o. În opinia instanței de trimitere, analiza
acestui motiv se dovedește necesară pentru ca, prin identificarea aspectelor pe care autoritatea națională competentă va trebui
să le examineze temeinic după anularea actelor atacate, obligațiile acesteia din urmă să fie stabilite în mod precis la momentul
la care va trebui să se conformeze hotărârii de anulare și să îi acorde astfel domnului Askoxilakis – ținând cont de asemenea
de principiul economiei procesuale – o protecție judiciară totală și efectivă.
În cadrul examinării acestui motiv, instanța de trimitere exprimă îndoieli în ceea ce privește problema dacă munca desfășurată
de domnul Askoxilakis în cadrul ITC constituie o „experiență profesională” care trebuie luată în considerare în aplicarea
articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/48.
În aceste condiții, Symvoulio tis Epikrateias a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
preliminară:
„Termenul «experiență profesională» care figurează la articolul 4 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/48 [...] corespunde
termenului «experiență profesională» a cărui definiție este prevăzută la articolul 1 litera (e) din aceeași directivă și poate
fi interpretat în sensul că desemnează o experiență ce prezintă cumulativ următoarele caracteristici:
a)      această experiență a fost dobândită de persoana interesată după obținerea diplomei care îi garantează accesul la o anumită
profesie reglementată în statul membru de origine;
b)      această experiență a fost dobândită în cadrul exercitării aceleiași profesii pentru care persoana interesată a depus o cerere
în temeiul Directivei 89/48 [...] (a se vedea termenii «the profession concerned», «la profession concernée» și «des betreffenden
Berufs» utilizați în versiunile engleză, franceză și, respectiv, germană ale directivei [menționate]) și
c)      activitatea profesională menționată a fost exercitată în mod legal, și anume cu respectarea termenilor și a condițiilor prevăzute
de legislația relevantă a statului membru în care s‑a desfășurat, astfel încât este exclus să se ia în considerare experiența
dobândită în această profesie în statul membru gazdă anterior acceptării cererii, întrucât, în statul membru gazdă, profesia
respectivă nu poate fi exercitată în mod legal înainte de acceptarea cererii [desigur, sub rezerva aplicării articolului 5
din aceeași directivă, care permite, cu respectarea anumitor condiții – în vederea realizării unei formări profesionale care
nu a fost urmată în statul membru de origine – exercitarea profesiei în statul membru gazdă cu asistența unui profesionist
calificat]?”
Prin Ordonanța președintelui Curții din 3 februarie 2009, cauzele C‑422/09, C‑425/09 și C‑426/09 au fost conexate pentru buna
desfășurare a procedurii orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

Cu privire la întrebările preliminare
Din dosarele transmise Curții rezultă că fiecare dintre cei trei reclamanți din acțiunile principale urmărește să exercite
o profesie reglementată în Grecia în temeiul dreptului de a exercita o profesie reglementată corespunzătoare într‑un alt stat
membru. În cazul fiecăruia dintre acești reclamanți, Saeitte a constatat diferențe semnificative între formările dobândite
de reclamanții din acțiunile principale și cele efectuate în vederea exercitării unor profesii corespunzătoare în Grecia și,
în consecință, această autoritate a considerat necesar să impună unele măsuri compensatorii, astfel cum prevede articolul
4 din Directiva 89/48.
În determinarea întinderii acestor măsuri compensatorii, Saeitte a considerat că experiența practică dobândită de reclamanții
din acțiunile principale nu poate fi luată în considerare, fără a analiza dacă această experiență poate acoperi, în tot sau
în parte, respectivele diferențe semnificative între formări.
Prin intermediul întrebărilor preliminare, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență,
în ce măsură o autoritate națională însărcinată cu recunoașterea calificărilor profesionale dobândite în alte state membre
este obligată să ia în considerare, la stabilirea anumitor măsuri compensatorii prin care să se acopere diferențele semnificative
dintre formarea urmată de un solicitant și formarea impusă în statul membru gazdă, o experiență practică ce poate acoperi,
în tot sau în parte, respectivele diferențe.
În această privință, trebuie să se constate de la început că experiența practică dobândită de reclamanții din acțiunile principale
în cadrul muncii desfășurate de aceștia nu poate constitui, potrivit informațiilor furnizate Curții, o „experiență profesională”
în sensul articolului 1 litera (e) din Directiva 89/48.
Astfel, această expresie privește, astfel cum rezultă din definiția dată de această dispoziție coroborată cu articolul 1 literele
(a), (c) și (d) din aceeași directivă, exercitarea unor activități profesionale reglementate al căror acces sau exercitare
sunt în mod normal condiționate, prin acte cu putere de lege sau acte administrative, de deținerea unei „diplome” în sensul
respectivului articol 1 litera (a).
Or, experiența dobândită de reclamanții din acțiunile principale înainte de obținerea diplomei care le conferă dreptul de
a exercita profesia în cauză într‑un stat membru nu poate include exercitarea unor asemenea activități profesionale reglementate.
Aceasta este situația în special în cazul experienței dobândite de doamna Vandorou în cadrul Elf Oil și al Pricewaterhouse
Coopers înainte de a deveni membru al ACCA, precum și în cazul celei dobândite de domnul Giankoulis în cadrul Elliniki Viomichania
Alouminiou înainte de a deveni membru al Institutului inginerilor mecanici din Regatul Unit.
Pe de altă parte, nici o muncă desfășurată într‑un alt stat membru în care dreptul de a exercita această profesie nu a fost
încă dobândit nu poate fi considerată, în principiu, exercitarea unor activități profesionale reglementate, chiar după obținerea
diplomei prin care se conferă dreptul de a exercita profesia în cauză într‑un stat membru.
Astfel, experiența dobândită de doamna Vandorou în cadrul Pricewaterhouse Coopers, după obținerea calității de membru ACCA,
prin desfășurarea activității în Grecia, nu poate fi calificată drept „experiență profesională” în sensul articolului 1 litera
(e) din Directiva 89/48. Aceeași concluzie este valabilă și în ceea ce privește experiența dobândită de domnul Giankoulis
în cadrul Elliniki Viomichania Alouminiou, după ce a devenit membru al Institutului inginerilor mecanici din Regatul Unit,
și experiența dobândită de domnul Askoxilakis în cadrul ITC.
În consecință, din articolul 4 alineatul (1) litera (b) al doilea paragraf din această directivă nu rezultă nicio obligație
de a lua în considerare o experiență practică, precum cea a reclamanților din acțiunile principale, care nu constituie „experiență
profesională” în sensul articolului 1 litera (e) din Directiva 89/48.
Cu toate acestea, trebuie subliniat că măsurile adoptate în temeiul dreptului Uniunii trebuie să fie conforme cu principiile
generale ale acestui drept, în special cu principiul proporționalității. În această privință, din jurisprudența Curții, reiese
că domeniul de aplicare al articolului 4 din Directiva 89/48, care autorizează expres măsurile compensatorii, trebuie să fie
limitat la cazurile în care acestea s‑ar dovedi proporționale cu scopul urmărit (a se vedea Hotărârea din 19 ianuarie 2006,
Colegio, C‑330/03, Rec., p. I‑801, punctul 24, și Hotărârea din 17 aprilie 2008, Van Leuken, C‑197/06, Rep., p. I‑2627, punctul
39).
Astfel cum a arătat deja Curtea, exercitarea efectivă a libertăților fundamentale garantate prin articolele 39 CE și 43 CE
poate fi limitată în mod nejustificat dacă autoritățile naționale competente însărcinate cu recunoașterea titlurilor profesionale
dobândite într‑un alt stat membru fac abstracție de cunoștințele și de calificările relevante dobândite deja de un solicitant
care dorește să exercite, pe teritoriul național, o profesie la care accesul este condiționat, potrivit legislației naționale,
de deținerea unei diplome sau a unei calificări profesionale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 mai 1991, Vlassopoulou,
C‑340/89, Rec., p. I‑2357, punctul 15, și Hotărârea din 8 iulie 1999, Fernández de Bobadilla, C‑234/97, Rec., p. I‑4773, punctul
33).
Înainte de a impune măsuri compensatorii menite să acopere diferențele existente între formările efectuate în statul membru
de origine și cele efectuate în statul membru gazdă al unui solicitant, revine în consecință autorităților naționale competente
sarcina de a aprecia valoarea cunoștințelor dobândite de un solicitant, inclusiv cunoștințele dobândite în statul membru gazdă,
în cadrul unei experiențe practice, în scopul stabilirii însușirii cunoștințelor impuse de acesta din urmă (a se vedea în
acest sens Hotărârile citate anterior Vlassopoulou, punctul 20, și Fernández de Bobadilla, punctul 33, Hotărârea din 13 noiembrie
2003, Morgenbesser, C‑313/01, Rec., p. I‑13467, punctul 62, și, Hotărârea din 10 decembrie 2009, Peśla, C‑345/08, Rep., p. I‑11677,
punctul 41).
Evident, experiența dobândită în cursul exercitării profesiei reglementate în cauză în statul membru de origine va fi de cele
mai multe ori cea mai relevantă în cadrul acestei aprecieri, ceea ce justifică pe deplin impunerea expresă a obligației, care
figurează la articolul 4 alineatul (1) litera (b) al doilea paragraf din Directiva 89/48, ce revine autorității competente
a unui stat membru gazdă, de a lua în considerare o asemenea experiență.
Cu toate acestea, în măsura în care orice experiență practică în exercitarea unor activități conexe poate spori cunoștințele
unui solicitant, revine autorității competente să ia în considerare orice experiență practică utilă în exercitarea profesiei
la care se solicită accesul. Valoarea exactă ce urmează să fie acordată acestei experiențe va fi stabilită de autoritatea
competentă în lumina funcțiilor specifice exercitate, a cunoștințelor dobândite și aplicate în exercitarea acestor funcții,
precum și a responsabilităților atribuite și a gradului de independență acordat persoanei interesate în cauză.
În acest context, trebuie arătat că, de cele mai multe ori, exercitarea unor activități ce corespund unei profesii reglementate
sub controlul și răspunderea unui profesionist calificat corespunzător în statul membru gazdă, deși nu constituie în sine
exercitarea profesiei reglementate în cauză în respectivul stat membru, conferă persoanei interesate cunoștințe relevante
de o anumită valoare. Dacă, astfel cum a susținut și Comisia Europeană, nu se poate pune pe picior de egalitate experiența
licită și cea nelicită, nu este mai puțin adevărat, contrar temerilor exprimate de guvernul elen în timpul ședinței, că exercitarea
unei activități profesionale încadrate într‑un asemenea mod nu poate, pe de altă parte, fi considerată ilicită, din moment
ce persoana interesată nu exercită ea însăși, în asemenea condiții profesia reglementată.
Trebuie adăugat că obligația de a lua în considerare ansamblul experienței relevante a solicitantului nu încetează să existe
prin adoptarea directivelor cu privire la recunoașterea reciprocă a diplomelor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14
septembrie 2000, Hocsman, C‑238/98, Rec., p. I‑6623, punctele 23 și 31, Hotărârea din 16 mai 2002, Comisia/Spania, C‑232/99,
Rec., p. I‑4235, punctul 22, precum și Hotărârea Morgenbesser, citată anterior, punctul 58).
În lumina tuturor acestor considerații, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că o autoritate națională însărcinată
cu recunoașterea calificărilor profesionale dobândite într‑un alt stat membru este obligată, în temeiul articolelor 39 CE
și 43 CE, să ia în considerare, la stabilirea unor eventuale măsuri compensatorii menite să acopere diferențele semnificative
dintre formarea urmată de un solicitant și formarea impusă în statul membru gazdă, orice experiență practică ce poate acoperi,
în tot sau în parte, respectivele diferențe.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:
O autoritate națională însărcinată cu recunoașterea calificărilor profesionale dobândite într‑un alt stat membru este obligată,
în temeiul articolelor 39 CE și 43 CE, să ia în considerare, la stabilirea unor eventuale măsuri compensatorii menite să acopere
diferențele semnificative dintre formarea urmată de un solicitant și formarea dobândită în statul membru gazdă, orice experiență
practică ce poate acoperi, în tot sau în parte, respectivele diferențe.
Semnături
*
Limba de procedură: greaca.