CELEX: 62008FJ0053
Offentlig tjänst
Tjänstemän
Befordran

Vincent Bouillez, Kris Van Neyghem och Ingeborg Wagner-Leclercq, vilka är tjänstemän vid Europeiska unionens råd, har, genom
ansökan som inkom per telefax till personaldomstolens kansli den 28 maj 2008 (originalet inkom den 3 juni 2008), väckt förevarande
talan och yrkat att personaldomstolen ska ogiltigförklara dels tillsättningsmyndighetens beslut att inte befordra dem till
lönegrad AST 7 vid befordringsförfarandet 2007, dels – i den mån det är nödvändigt – besluten vid detta befordringsförfarande
om att till denna lönegrad befordra de tjänstemän som utfört mindre ansvarskrävande uppgifter än sökandenas och vars namn
anges i förteckningen över befordrade tjänstemän, vilken offentliggjordes den 16 juli 2007 i personalmeddelande nr 136/07.

Tillämpliga bestämmelser
I artikel 45.1 i Tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska unionen (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) föreskrivs
följande:
”En tjänstemans befordran skall beslutas av tillsättningsmyndigheten med beaktande av artikel 6.2. Detta skall ske genom att
tjänstemannen placeras i den närmast högre lönegraden i den tjänstegrupp som han tillhör. Befordran skall ske uteslutande
genom ett urval bland de tjänstemän som fullgjort en minimiperiod på två år i sin lönegrad och efter en jämförelse av kvalifikationerna
för de tjänstemän som kan komma i fråga för befordran. Vid jämförelsen av kvalifikationerna skall tillsättningsmyndigheten
särskilt beakta tjänstemannens rapport, eventuella språkkunskaper som används i arbetet, utöver de fördjupade kunskaper i
ett språk som tjänstemannen redan har visat i enlighet med artikel 28 f, och i förekommande fall det ansvar tjänstemannen
har.”
I artikel 10 i bilaga XIII till tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”1. Tjänstemän som tillhörde kategorierna C och D före den 1 maj 2004 skall den 1 maj 2006 placeras i ett karriärsystem som
möjliggör befordran
a)      i den tidigare kategori C till och med lönegrad AST 7,
b)      i den tidigare kategori D till och med lönegrad AST 5.
…
3. En tjänsteman som avses i punkt 1 kan placeras i tjänstegruppen för assistenter utan begränsningar efter att ha klarat
ett allmänt uttagningsprov eller på grundval av ett godkännandeförfarande. Godkännandeförfarandet skall grundas på tjänstemannens
tjänstgöringstid, erfarenhet, meriter och utbildning samt tillgången på tjänster i tjänstegrupp AST. En gemensam kommitté
skall granska tjänstemännens kandidaturer för godkännande. Institutionerna skall anta tillämpningsföreskrifter för detta förfarande
före den 1 maj 2004. Vid behov skall institutionerna anta särskilda bestämmelser för att ta hänsyn till sådana ändringar som
medför en ändring av tillämpliga befordringssatser.
…”
I artikel 7.1 i rådets beslut av den 2 december 2004 om tillämpningsföreskrifter för godkännandeförfarandet (nedan kallat
beslutet av den 2 december 2004) föreskrivs följande:
”… De godkända tjänstemännen skall placeras i tjänstegruppen för assistenter utan begränsning i befordringsgången.
Dessa tjänstemäns befordringsgång skall vara avhängig av att de faktiskt utövar en tjänst som assistent ’utan begränsning
i befordringsgången’, fastställd som sådan.”

Bakgrund till tvisten
Sökandena, vilka är tjänstemän som tillträdde sina tjänster vid rådet före den 1 maj 2004, tillhörde den tidigare kategorin B.
Till följd av de ändringar av tjänsteföreskrifterna som infördes det datumet, placerades de i tjänstegrupp AST med verkan
från och med den 1 maj 2006 och utan begränsning i befordringsgången inom denna tjänstegrupp.
Vincent Bouillez är ansvarig för allmänt underhåll av de byggnader som används av avdelningarna vid rådets generalsekretariat.
I egenskap av chef för sektorn ”allmänt underhåll” vid enheten för teknisk styrning och planering, leder han ett arbetslag
på sex personer. Av hans betygsrapport för perioden den 1 januari 2005–30 juni 2006 framgår att han har förutsättningar att
utföra en handläggares arbetsuppgifter.
Kris Van Neyghem är ”mobilitetskoordinator” vid rådets generalsekretariat inom ramen för det obligatoriska införandet av en
”transportplan för verksamheten”. Vidare är han ansvarig för uppföljningen av renoveringen av en av rådets byggnader och har
hand om fördelningen av kontorsutrymmen mellan generalsekretariatets olika avdelningar. I hans betygsrapport för år 2004 anges
att han är lämpad för att utföra en handläggares arbetsuppgifter, vilket han för övrigt redan har gjort under flera år som
tillfälligt anställd vid Europeiska ekonomiska och sociala kommittén.
Ingeborg Wagner-Leclercq ansvarar för datahanteringen av budgetuppgifter och relationerna med externa aktörer vad gäller databaserna
samt bistår den handläggare som ansvarar för budgetfrågor rörande yttre åtgärder.
Genom personalmeddelande nr 77/07 av den 14 maj 2007 upprättade rådet förteckningen över de tjänstemän från tidigare kategori C
som godkänts och som således placerats i tjänstegruppen för assistenter utan begränsning i befordringsgången.
Genom personalmeddelande nr 97/07 av den 12 juni 2007 (nedan kallat meddelandet av den 12 juni 2007) informerade rådet tjänstemännen
om de uppgifter som lämnats till de rådgivande befordringskommittéerna och de åtgärder som vidtagits för att genomföra artikel 45
i tjänsteföreskrifterna. I bilaga 2 till nämnda meddelande angavs, för varje lönegrad, antalet möjliga befordringar under
år 2007 och bilaga 3 innehöll förteckningen över de tjänstemän som kunde komma i fråga för befordran.
Den rådgivande befordringskommittén för tjänstegruppen assistenter utan begränsning i befordringsgången föreslog, i sin rapport
av den 13 juli 2007, tillsättningsmyndigheten en förteckning över 22 tjänstemän för befordran till lönegrad AST 7 för förfarandet
år 2007. I denna förteckning angavs inte sökandenas namn, utan namnen på ett visst antal tjänstemän som godkänts.
Genom personalmeddelande nr 136/07 av den 16 juli 2007 beslutade tillsättningsmyndigheten att följa den rådgivande befordringskommitténs
yttrande i dess rapport av den 13 juli 2007 och befordra de 22 föreslagna tjänstemännen.
Den 15 oktober 2007 angrep Kris Van Neyghem och Ingeborg Wagner-Leclercq, genom separata klagomål, förteckningen över de tjänstemän
som befordrats till lönegrad AST 7.
Genom klagomål av den 16 oktober 2007 angrep Vincent Bouillez beslutet att inte befordra honom till lönegrad AST 7 och besluten
att befordra de godkända tjänstemännen till denna lönegrad.
Genom beslut av den 15 februari 2008, vilka Vincent Bouillez och Ingeborg Wagner-Leclercq delgavs den 18 februari 2008 och
Kris Van Neyghem delgavs den 20 februari 2008, avslog rådet dessa klagomål (nedan kallade besluten att avslå klagomålen).

Parternas yrkanden och förfarandet
Sökandena har yrkat att personaldomstolen ska
–        ogiltigförklara tillsättningsmyndighetens beslut att inte befordra dem till lönegrad AST 7 vid befordringsförfarandet 2007
(nedan kallade de angripna besluten),
–        ”i den mån det är nödvändigt”, ogiltigförklara besluten vid detta befordringsförfarande att till denna lönegrad befordra de
tjänstemän som utfört mindre ansvarskrävande uppgifter än sökandenas och vars namn anges i förteckningen över befordrade tjänstemän,
vilken offentliggjordes den 16 juli 2007 i personalmeddelande nr 136/07 (nedan kallade besluten att befordra de godkända tjänstemännen),
och
–        förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
Rådet har yrkat att personaldomstolen ska
–        ogilla talan, och
–        besluta om rättegångskostnaderna i enlighet med gällande rätt.
Genom skrivelse av den 19 november 2008 informerade personaldomstolen rådet om att målet hade hänskjutits till personaldomstolen
i plenum, med tillämpning av artikel 13 i rättegångsreglerna. Personaldomstolen uppmärksammade även rådet på det faktum att
sökandena inte bara yrkade att de angripna besluten skulle ogiltigförklaras, utan även att besluten att befordra de godkända
tjänstemännen skulle ogiltigförklaras. Personaldomstolen anmodade således rådet att ange, för det fall de sistnämnda besluten
skulle ogiltigförklaras och för det fall rådet skulle besluta att befordra sökandena med retroaktiv verkan, huruvida en sådan
befordran endast skulle kunna ske efter återkallelse av de beslut om befordran som först fattades, varvid det rör sig om beslut
som angripits inom de tidsfrister för väckande av talan som föreskrivs i tjänsteföreskrifterna och som skulle vara behäftade
med samma rättsstridighet som den som påverkar besluten att neka befordran. I samma skrivelse begärde slutligen personaldomstolen
att rådet, i enlighet med artikel 111.1 i rättegångsreglerna, skulle yttra sig beträffande lämpligheten i att uppmana de befordrade
tjänstemännen, vars befordran har ifrågasatts av sökandena, att intervenera i målet.
Genom skrivelse av den 19 november 2008 informerade personaldomstolen sökandena om att målet hade hänskjutits till personaldomstolen
i plenum, med tillämpning av artikel 13 i rättegångsreglerna. Personaldomstolen påpekade även att sökandena inte bara yrkade
att de angripna besluten skulle ogiltigförklaras, utan även att besluten att befordra de godkända tjänstemännen skulle ogiltigförklaras,
och att sistnämnda yrkande, om det ansågs kunna tas upp till prövning och bifölls, skulle påverka de berörda tjänstemännens
rättigheter. Personaldomstolen uppgav även att den avsåg att uppmana dessa tjänstemän att intervenera i målet och begärde
att sökandena, i enlighet med artikel 111.1 i rättegångsreglerna, skulle yttra sig angående denna eventuella åtgärd för processledning.
I skrivelse av den 24 november 2008 uttryckte sökandena sina betänkligheter mot att uppmana de godkända tjänstemän som befordrats
till lönegrad AST 7 att intervenera, på det sätt som personaldomstolen avsåg, och de framhöll det dröjsmål som en sådan uppmaning
skulle medföra för avgörandet av målet.
I skrivelse av den 19 december 2008 uppgav rådet att det visserligen ansåg att det inte var nödvändigt att uppmana de befordrade
tjänstemännen att intervenera, men att det överlät på personaldomstolen att avgöra denna fråga. Rådet angav även att ”antalet
tjänster för befordran till lönegrad AST 7 under förfarandet år 2007 var … fastställda till ett begränsat antal”.
Ingen av parterna har i de ovannämnda skrivelserna eller senare bestritt personaldomstolens tolkning att yrkandena om ogiltigförklaring
av besluten om befordran endast avser besluten att befordra de godkända tjänstemännen.
Genom skrivelser av den 23 januari 2009 uppmanade personaldomstolen, med tillämpning av artikel 111.1 i rättegångsreglerna,
de fjorton godkända tjänstemännen, vilka år 2007 befordrades till lönegrad AST 7 och vars beslut om befordran har angripits,
att intervenera i målet.
Genom beslut av personaldomstolens ordförande den 3 april 2009 tilläts Eliza Niniou och Maria-Béatrice Postiglione Branco
(nedan kallade de första intervenienterna) samt Maria De Jesus Cabrita och Marie-France Liegard (nedan kallade de andra intervenienterna)
att intervenera i målet till stöd för svarandens yrkanden.
I en interventionsinlaga som inkom till personaldomstolens kansli den 11 maj 2009 har de första intervenienterna yrkat att
personaldomstolen ska
–        ogilla talan, och
–        besluta om rättegångskostnaderna i enlighet med gällande rätt.
I en interventionsinlaga som inkom till personaldomstolens kansli den 21 maj 2009 har de andra intervenienterna yrkat att
personaldomstolen ska
–        ogilla talan, och
–        förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna i enlighet med artikel 89 i rättegångsreglerna.
Genom skrivelse av den 30 juni 2009 underrättade rådet personaldomstolen om att det inte hade några synpunkter på de interventionsinlagor
som hade ingetts.
I en inlaga som inkom till personaldomstolens kansli den 3 juli 2009 lämnade sökandena sina synpunkter på de andra intervenienternas
interventionsinlaga. Sökandena har framställt samma yrkanden som i ansökan och dessutom yrkat, i första hand, att rådet ska
ersätta intervenienternas rättegångskostnader och, i andra hand, att de andra intervenienterna ska bära sina rättegångskostnader.
I en inlaga som ingavs till personaldomstolens kansli den 7 juli 2009 rörande de första intervenienternas interventionsinlaga,
har sökandena framställt samma yrkanden som i ansökan och dessutom yrkat, i första hand, att rådet ska ersätta intervenienternas
rättegångskostnader och, i andra hand, att de första intervenienterna ska bära sina rättegångskostnader.
Dagen för förhandlingen var personaldomstolen, som sammanträdde i plenisammansättning, sammansatt av endast sex domare på
grund av att en av dess ledamöter hade förhinder.
Enligt dels artikel 17 första stycket i domstolens stadga och artikel 5 första stycket i bilaga I till stadgan, dels artikel 27
i rättgångsreglerna, ska personaldomstolens beslut endast vara giltiga om ett ojämnt antal domare är närvarande. Om, när en
domare är frånvarande eller har förhinder, ett jämnt antal domare i personaldomstolen är närvarande, ska domaren med lägst
rang enligt den rangordning som fastställs i artikel 5 i rättegångsreglerna avstå från att delta i överläggningen (se analogt
förstainstansrättens dom av den 5 juni 1992 i mål T-26/90, Finsider mot kommissionen, REG 1992, s. II-1789, punkt 38).
Med tillämpning av ovannämnda bestämmelser har de fem domare som undertecknat förevarande dom deltagit i överläggningen.

Rättslig bedömning
Sökandena har åberopat följande fyra grunder till stöd för samtliga yrkanden om ogiltigförklaring:
–        Den första grunden avser att motiveringen är otillräcklig.
–        Som andra grund har det gjorts gällande att artikel 45 i tjänsteföreskrifterna har åsidosatts, dels genom att rådet vid den
jämförande bedömningen av kvalifikationerna först i andra hand beaktade det ansvar som kandidaterna till befordran hade, dels
genom att rådet inte undersökte vissa kompletterande kriterier vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna.
–        Den tredje grunden avser åsidosättande av artikel 7.1 i beslutet av den 2 december 2004.
–        Sökandena har som fjärde grund gjort gällande att det har gjorts en uppenbart oriktig bedömning av de befordringsbara tjänstemännens
kvalifikationer.
Personaldomstolen anser att det finns anledning att särskilt pröva den grund som avser att artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna
har åsidosatts, genom att rådet vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna först i andra hand beaktade det ansvar
som kandidaterna till befordran hade.

De yrkanden som avser de angripna besluten
Parternas argument
Sökandena har hävdat att rådet har åsidosatt bestämmelserna i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, genom att vid den jämförande
bedömningen av kvalifikationerna först i andra hand beakta det ansvar som de befordringsbara tjänstemännen hade.
Enligt sökandena har personaldomstolen för övrigt, i sin dom av den 31 januari 2008 i mål F-104/05, Valero Jordana mot kommissionen
(REGP 2008, s. I-A-1-27 och II-A-1-127), punkterna 74 och 75, förklarat att detta kriterium, vilket infördes i den nya lydelse
av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna som trädde i kraft den 1 maj 2004, var än viktigare, eftersom förstainstansrätten, vad
avser artikel 45.1 tjänsteföreskrifterna i den lydelse som var tillämplig före detta datum, redan hade slagit fast att tjänstemannens
ansvar inte kan utgöra ett avgörande kriterium vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna.
Om rådets tolkning av den nya lydelsen av artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna godtas, skulle detta medföra att denna bestämmelse
förlorar all sin ändamålsenliga verkan. Uttrycket ”i förekommande fall” som har införts i denna artikel syftar i själva verket
till att tillsättningsmyndigheten ska beakta de särskilda situationer som kan föreligga, då en tjänsteman fullgör mer kvalificerade
arbetsuppgifter än vad som följer av hans lönegrad.
Rådet har gjort gällande att det ansvar tjänstemannen har, enligt artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, inte utgör en avgörande
omständighet som ska beaktas vid den jämförande bedömningen av tjänstemännens kvalifikationer. Rådet har erinrat om att när
samtliga tjänstemän som kan komma i fråga för befordran tillhör samma tjänstegrupp, anses de ha ett likvärdigt ansvar. Kriteriet
om tjänstemannens ansvar kan endast bli relevant i andra hand, då tjänstemannen tjänstgör på en tjänst i en tjänsteklass i
sin egen kategori eller tjänstegrupp som är högre än hans egentliga tjänsteklass. I detta fall är det dock inte uppenbart
att sökandena har ett större ansvar än de godkända tjänstemän som befordrades. Detta kriterium, vilket endast är relevant
i andra hand, kunde således inte ändra resultatet av jämförelsen av de analytiska och allmänna bedömningarna.
Rådet har vidare hävdat att det följer av gemenskapsdomstolens fasta praxis att rådet inte ska beakta kompletterande kriterier
som ålder och tjänsteår, eftersom det ansåg att de befordrade tjänstemännens kvalifikationer och sökandenas kvalifikationer
inte var likvärdiga.
Intervenienterna har i sina inlagor upprepat de argument som rådet har anfört.
Vid förhandlingen preciserade rådet vilken tolkning av artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna som ska anses vara korrekt. Kriteriet
om tjänstemannens ansvar ska, i likhet med de kriterier som avser betygsrapporterna och tjänstemännens språkkunskaper, anses
utgöra ett av kriterierna vid bedömningen av de kvalifikationer som de tjänstemän som är kandidater till befordran besitter
och ska således betraktas som ett ”primärt” kriterium vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna, till skillnad från
de kompletterande kriterierna, såsom ålder eller tjänsteår, vilka endast är relevanta i ett senare skede, då det har konstaterats
att de befordringsbara tjänstemännens kvalifikationer är likvärdiga.
Personaldomstolens bedömning
–       Frågan huruvida talan kan upptas till sakprövning vad avser denna grund
När det gäller Kris Van Neyghem framgår det både av hans klagomål (punkt 29) och av rådets beslut att avslå klagomålet (punkt 28)
att den grund som avser att artikel 45 i tjänsteföreskrifterna har åsidosatts, genom att rådet vid den jämförande bedömningen
av kvalifikationerna först i andra hand har beaktat det ansvar som kandidaterna till befordran hade, uttryckligen framfördes
redan under det administrativa förfarandet.
Vad beträffar de två andra sökandena har personaldomstolen, mot bakgrund av den rättspraxis enligt vilken klagomål ska tolkas
med öppet sinne, undersökt huruvida de hade rätt att åberopa den grund som angetts i föregående punkt, med hänsyn till lydelsen
i respektive klagomål som de ingav.
Vincent Bouillez åberopade uttryckligen i sitt klagomål att artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna hade åsidosatts (punkt 22)
och han angav (punkt 26) att ”tillsättningsmyndigheten [är] skyldig, då den gör den jämförande bedömningen av de kvalifikationer
som kandidaterna till befordran besitter med tillämpning av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna, att pröva alla relevanta omständigheter”.
Genom detta klagomål, vilket ska tolkas med öppet sinne, ska Vincent Bouillez anses ha haft för avsikt att ifrågasätta det
förhållandet att det ansvar som kandidaterna till befordran hade inte beaktades vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna
som rådet gjorde.
Ingeborg Wagner-Leclercq gjorde i sitt klagomål, vilket ingavs på engelska, gällande att beslutet att inte befordra henne
strider mot artikel 45 i tjänsteföreskrifterna. Hon angav följande:
”Eftersom det inte förelåg några befattningsbeskrivningar var det inte möjligt att göra en jämförande bedömning av varje kandidats
kvalifikationer med beaktande av hur viktig befattning tjänstemannen hade enligt organisationsschemat och det motsvarande
ansvaret.”
Genom denna kritik har sökanden i vart fall underförstått hänvisat till den anmärkning som avser att tillsättningsmyndigheten
inte beaktade det ansvar som de befordringsbara tjänstemännen hade.
Av det ovan anförda följer att de tre sökandena har rätt att åberopa den grund som avser att artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna
har åsidosatts, genom att rådet vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna först i andra hand har beaktat kriteriet
som avser det ansvar som de befordringsbara tjänstemännen hade. Personaldomstolen noterar för övrigt att rådet inte har framställt
någon sådan invändning om rättegångshinder gentemot sökandena.
–       Frågan huruvida talan kan vinna bifall såvitt avser denna grund
Enligt artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna ska tillsättningsmyndigheten, vid jämförelsen av kvalifikationerna, särskilt beakta
tjänstemannens rapport, eventuella språkkunskaper som används i arbetet, utöver de fördjupade kunskaper i ett språk som tjänstemannen
redan har visat, och i förekommande fall det ansvar den befordringsbara tjänstemannen har.
Personaldomstolen har slagit fast att på ett område där administrationen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning,
ger det uttryckliga omnämnandet av dessa kriterier i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna uttryck för den särskilda vikt som
lagstiftaren fäster vid att dessa kriterier beaktas (personaldomstolens dom av den 31 januari 2008 i mål F-97/05, Buendía
Sierra mot kommissionen, REGP 2008, s. I-A-1-15 och II-A-1-49, punkt 62). Det särskilda omnämnandet, i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna,
att man vid bedömningen av kvalifikationerna för befordran i förekommande fall ska beakta det ansvar tjänstemannen har förefaller
ännu mer betydelsefullt, eftersom förstainstansrätten, i sin dom av den 12 juli 2001 i mål T-131/00, Schochaert mot rådet
(REGP 2001, s. I-A-141 och II-743), punkt 43, slog fast att det stred mot artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse
som var i kraft före den 1 maj 2004, att som ett avgörande kriterium beakta det ansvar som de tjänstemän som kan komma att
befordras har.
Personaldomstolen har vidare slagit fast att bestämmelserna i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, vilka är tillämpliga sedan
den 1 maj 2004, är mer tydliga, vad beträffar de omständigheter som ska beaktas för befordran, än bestämmelserna i denna artikel
enligt den lydelse som gällde före detta datum, eftersom de, utöver betygsrapporterna, hänvisar till eventuella språkkunskaper,
utöver de fördjupade kunskaper i ett språk som den berörda tjänstemannen redan har visat, och i förekommande fall det ansvar
tjänstemannen har. Personaldomstolen har vidare slagit fast att det i princip är mot bakgrund av dessa tre omständigheter
som tillsättningsmyndigheten numera ska göra den jämförande bedömningen av de kvalifikationer som de befordringsbara tjänstemännen
besitter, varvid uttrycket ”kvalifikationer” som används i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna har en annan och i huvudsak
mer omfattande innebörd än det identiska uttryck som användes i den lydelse av denna artikel som var tillämplig före den 1 maj 2004
(personaldomstolens dom av den 7 november 2007 i mål F-57/06, Hinderyckx mot rådet, REGP 2007, s. I-A-1-329 och II-A-1-1831,
punkt 45). Vid bedömningen av tjänstemännens kvalifikationer får tillsättningsmyndigheten i andra hand, då de befordringsbara
tjänstemännens kvalifikationer är likvärdiga på grundval av de tre omständigheter som uttryckligen avses i artikel 45.1 i
tjänsteföreskrifterna, beakta andra omständigheter, såsom kandidaternas ålder och tjänstetid i lönegraden eller i tjänsten
(domen i det ovannämnda målet Hinderyckx mot rådet, punkt 46). Vid förhandlingen försvarade för övrigt rådet samma tolkning,
genom att uppge att de nya reglerna för befordringsförfarandena, vilka håller på att utarbetas av rådet, framhåller betydelsen
av kriteriet om tjänstemannens ansvar vid bedömningen av de kvalifikationer som kandidaterna till befordran besitter.
Det har vidare slagits fast att när administrationen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, vilket är fallet med
tillsättningsmyndigheten vid befordran, är den skyldig, då den gör den jämförande bedömningen av de kvalifikationer som kandidaterna
till befordran besitter med tillämpning av artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, att omsorgsfullt och opartiskt pröva alla
omständigheter som är relevanta för att bedöma dessa kvalifikationer (förstainstansrättens dom av den 2 april 2009 i mål T-473/07 P,
kommissionen mot Berrisford, REGP 2009, s. I-B-1-17 och II-B-1-85, punkt 42, och dom av den 10 oktober 2007 i mål F-107/06,
Berrisford mot kommissionen, REGP 2007, s. I-A-1-285 och II-A-1-1603, punkt 71).
Det framgår således av bestämmelserna i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna att det ansvar de befordringsbara tjänstemännen
har utgör en av de tre relevanta omständigheter som administrationen ska beakta vid den jämförande bedömningen av de befordringsbara
tjänstemännens kvalifikationer.
Som rådet har anfört förutsätter visserligen tillhörigheten till samma tjänstegrupp och samma lönegrad att likvärdiga arbetsuppgifter
utförs. Användningen av uttrycket ”i förekommande fall” i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna bekräftar att kriteriet om
tjänstemannens ansvar i de flesta fall inte utgör en omständighet som gör det möjligt att särskilja de kvalifikationer som
kandidaterna till befordran besitter, med hänsyn till denna presumtion om att tjänstemän inom samma lönegrad har likvärdigt
ansvar.
Denna presumtion kan dock motbevisas, särskilt sedan sammanslagningen av de tidigare kategorierna B och C i den samlade tjänstegruppen
för assistenter. Denna sammanslagning har nämligen automatiskt medfört en utökning av de ansvarsområden som en tjänsteman
som tillhör tjänstegrupp AST kan ha, vilket för övrigt framgår av den tabell som införts i avsnitt A i bilaga I till tjänsteföreskrifterna.
Vad beträffar tjänstemännens ansvar kan det således föreligga påtagliga skillnader mellan de olika arbetsuppgifter som utförs
av tjänstemän inom samma tjänstegrupp. I tjänsteföreskrifterna fastställs inte heller något samband mellan de arbetsuppgifter
som utförs och en viss lönegrad. Tvärtom tillåter tjänsteföreskrifterna att lönegraden och befattningen hålls isär (se, för
ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 8 juli 2008 i mål T-56/07 P, kommissionen mot Economidis, REGP 2008,
s. I-B-1-31 och II-B-1-213, punkterna 58–60). Detta särskiljande mellan lönegraden och de arbetsuppgifter som utförs överensstämmer
för övrigt med lagstiftarens önskan och institutionernas val att underlätta sin personaladministration. Förstainstansrätten
medgav själv, då den tolkade bestämmelserna i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna i den lydelse som var i kraft före den 1 maj 2004,
att denna presumtion om att tjänstemän inom samma lönegrad har likvärdigt ansvar i vissa situationer inte var befogad (domen
i det ovannämnda målet Schochaert mot rådet, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
Av en sådan presumtion om likvärdighet går det således inte att dra slutsatsen att administrationen inte är skyldig att pröva
kriteriet om tjänstemannens ansvar, genom att konkret undersöka huruvida det av detta kriterium kan framgå skillnader vad
beträffar de berörda tjänstemännens kvalifikationer.
Uttrycket ”i förekommande fall” kan således inte tolkas så, att det ger administrationen befogenhet att utan vidare underlåta
att beakta kriteriet om tjänstemannens ansvar vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna. Genom att uttryckligen
nämna detta kriterium i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, medan detta kriterium inte fanns med i den lydelse av denna
artikel som var i kraft före den 1 maj 2004, har lagstiftaren tvärtom avsett att påpeka att det ansvar som de befordringsbara
tjänstemännen har utgör en omständighet som kan vara relevant vid en sådan bedömning. Uttrycket ”i förekommande fall” betyder
helt enkelt att även om anställda i samma lönegrad i princip antas ha befattningar med likvärdigt ansvar, så ska denna omständighet
beaktas vid befordringsförfarandet då så inte är fallet i praktiken.
I förevarande fall kunde för övrigt en sådan presumtion om likvärdighet mellan tjänstemän inom samma lönegrad under alla omständigheter
inte beaktas och därmed medföra att rådet inte behövde undersöka relevansen av det kriterium som avser det ansvar som de befordringsbara
tjänstemännen hade. Av Vincent Bouillez’ och Kris Van Neyghems betygsrapporter framgick nämligen att dessa tjänstemän hade
förutsättningar att utföra en handläggares arbetsuppgifter, det vill säga arbetsuppgifter som hör till en högre tjänstegrupp
än deras egen. Det var således möjligt att dessa två tjänstemän hade ett större ansvar än vad de andra befordringsbara tjänstemännen
inom samma lönegrad hade.
I förevarande mål har rådet slutligen vid förhandlingen gjort gällande att det ansvar som de befordringsbara tjänstemännen
har är ett av tre ”primära” kriterier som ska beaktas vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna. Rådet hävdade dock
att det inte kan klandras för att ha åsidosatt bestämmelserna i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna vid befordringsförfarandet
år 2007, eftersom det beaktade denna omständighet genom att anta besluten om befordran och de angripna besluten.
I det avseendet konstaterar personaldomstolen att prövningen av skälen till ett beslut om befordran och ett beslut om att
neka befordran försvåras på grund av att dessa två kategorier av beslut inte behöver motiveras (förstainstansrättens dom av
den 29 maj 1997 i mål T-6/96, Contargyris mot rådet, REGP 1997, s. I-A-119 och II-357, punkt 147 och där angiven rättspraxis).
Endast beslutet att avslå ett klagomål som enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna har ingetts av en kandidat som inte
har befordrats ska motiveras, eftersom motiveringen av det beslutet antas sammanfalla med motiveringen till det beslut som
klagomålet avsåg (förstainstansrättens dom av den 11 juni 1996 i mål T-118/95, Anacoreta Correia mot kommissionen, REGP 1996,
s. I-A-283 och II-835, punkt 82).
Personaldomstolen ska således undersöka de olika handlingarna i målet för att fastställa huruvida rådet, såsom det har hävdat,
verkligen gjorde den jämförande bedömningen av kvalifikationerna i enlighet med de villkor som föreskrivs i artikel 45.1 i
tjänsteföreskrifterna, genom att särskilt beakta det ansvar som de befordringsbara tjänstemännen hade. I det avseendet är
svaret på klagomålet av särskild betydelse.
Till stöd för sin ståndpunkt har rådet för det första åberopat meddelandet av den 12 juni 2007. I meddelandet anges bland
annat följande:
”Varje kommitté ska upprätta förteckningar över de kandidater som kan komma i fråga för befordran vilka, efter en jämförande
bedömning av kvalifikationerna, är bäst lämpade för att inneha de tjänster som skapats för år 2007. Vid denna bedömning ska
särskilt tjänstemännens rapporter beaktas liksom de andra omständigheter som anges i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna.”
I punkt 3 i bilaga 1 till meddelandet av den 12 juni 2007 anges följande:
”Detta befordringsförfarande präglas av ikraftträdandet av artikel 45.2 i tjänsteföreskrifterna, enligt vilken en tjänsteman
före sin första befordran efter rekryteringen ska visa sin förmåga att arbeta på ett tredje språk. De tjänstemän som berörs
av denna bestämmelse och som inte har visat sin förmåga att arbeta på ett tredje språk kan inte befordras, även om de har
den tjänsteår som krävs per den 1 januari 2007. …”
I meddelandet av den 12 juni 2007 hänvisas det visserligen, vad beträffar jämförelsen av kvalifikationerna, både till betygsrapporten
och till de ”andra omständigheter” som anges i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna. I meddelandet omnämns dock inte uttryckligen
det ansvar som de befordringsbara tjänstemännen har, trots att det i bilaga 1 till meddelandet uttryckligen hänvisas till
kriteriet eventuella språkkunskaper som används, utöver de fördjupade kunskaper i ett språk som de berörda tjänstemännen redan
har visat. Under dessa omständigheter kan inte meddelandet av den 12 juni 2007, med hänsyn till dess allmänna och obestämda
lydelse, i sig visa att rådet beaktade det ansvar som tjänstemännen hade vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna.
Rådet har till stöd för sitt påstående att det har jämfört de befordringsbara tjänstemännens kvalifikationer i enlighet med
bestämmelserna i artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, för det andra, hänvisat till den rådgivande befordringskommitténs rapport.
Det ska dock noteras att det i denna rapport inte uttryckligen anges vilka omständigheter som kommittén beaktade då den utformade
sina förslag. Vid en läsning av rapporten framgår att den rådgivande kommittén hade tillgång till kandidaternas betygsrapporter
och en förteckning över de tjänstemän som har visat sin förmåga att arbeta på ett tredje språk. Däremot finns det inte någon
uppgift i den rådgivande kommitténs rapport som gör att det klart kan fastställas att den hade tillgång till relevanta och
användbara uppgifter avseende det ansvar som de olika befordringsbara tjänstemännen hade. Det är i det avseendet talande att
uttrycket ”det ansvar tjänstemannen har” inte förekommer i denna rapport. Följaktligen kan inte heller den rådgivande kommitténs
rapport styrka att rådet beaktade det ansvar som tjänstemännen hade, då det fattade de angripna besluten.
För det tredje, och med beaktande av ovannämnda ovisshet, är det tydligt att motiveringen till besluten att avslå sökandenas
klagomål är av särskild betydelse för att personaldomstolen ska kunna ta ställning till huruvida talan kan vinna bifall såvitt
avser den aktuella grunden.
I det avseendet är besluten att avslå Vincent Bouillez’ och Ingeborg Wagner-Leclercqs klagomål föga upplysande, eftersom det
inte har lämnats några upplysningar om den metod som rådet faktiskt tillämpade för att jämföra tjänstemännens kvalifikationer.
Det framgår däremot av beslutet att avslå Kris Van Neyghems klagomål att tillsättningsmyndigheten, för att göra den jämförande
bedömningen av de befordringsbara tjänstemännens kvalifikationer, grundade sig på de berörda personernas betygsrapporter,
utan att beakta det ansvar som dessa hade.
Tillsättningsmyndigheten var nämligen noga med att understryka den del av meningen som lyder ”särskilt beakta tjänstemannens
rapport”, då den i nämnda beslut citerade artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna. Vidare angav tillsättningsmyndigheten att
samtliga godkända tjänstemän som befordrades hade bättre betygsrapporter än den som hade ingett klagomålet. Slutligen påpekade
administrationen, i beslutet, framför allt att kriteriet om tjänstemannens ansvar endast skulle beaktas ” för att skilja de
tjänstemän som kan komma i fråga för befordran åt … vid likvärdiga kvalifikationer”.
Genom denna formulering underrättade tillsättningsmyndigheten den som hade ingett klagomålet om att kriteriet om tjänstemannens
ansvar inte hade beaktats, eftersom det i detta fall inte förelåg någon likvärdighet, konstaterad utifrån betygsrapporterna,
mellan hans kvalifikationer och de befordrade tjänstemännens kvalifikationer. Av den mycket allmänna formulering som tillsättningsmyndigheten
använde i detta beslut (formuleringen visar att administrationen inte valde en lösning som var specifik för Kris Van Neyghems
situation, utan att den i hans fall tillämpade den tolkning som den för övrigt gjorde av bestämmelserna i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna)
kan dock slutsatsen dras att tillsättningsmyndigheten, vid bedömningen av huruvida de olika tjänstemännen som kunde befordras
till lönegrad AST 7 hade samma kvalifikationer, inte beaktade det ansvar som dessa tjänstemän hade. Som angetts ovan utgör
emellertid tjänstemannens ansvar en av de tre faktorer som gör det möjligt att bedöma de kvalifikationer som en kandidat till
befordran besitter.
För det fjärde har rådet som bilaga (B 9) till sitt svaromål ingett en översiktstabell, av vilken de berörda tjänstemännens
arbetsuppgifter och ansvar framgår. Det framgår dock inte av handlingarna i målet att denna tabell förelåg då de angripna
besluten fattades och det har för övrigt inte hävdats att denna tabell låg till grund för den rådgivande befordringskommitténs
bedömning, vars förslag rådet följde.
Av det ovan anförda följer att det ska anses styrkt att rådet, i motsats till vad det har gjort gällande, inte har beaktat
det ansvar tjänstemännen hade vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna. Rådet har således gjort sig skyldig till
en felaktig rättstillämpning, och av det skälet ska de angripna besluten ogiltigförklaras. Det saknas därvid anledning att
pröva de övriga grunder som har åberopats i ansökan.

De yrkanden som avser besluten att befordra de godkända tjänstemännen
Upptagande till sakprövning
–       Parternas argument
De andra intervenienterna har hävdat att de yrkanden som avser besluten att befordra de godkända tjänstemännen inte kan tas
upp till prövning. Dessa beslut utgör nämligen endast en följd av besluten om godkännande, vilka inte har angripits av sökandena.
Sökandena har gjort gällande att den sålunda framställda invändningen om rättegångshinder inte kan bifallas. Deras talan syftar
nämligen inte till att angripa besluten om godkännande av de befordrade tjänstemän som förut tillhörde den tidigare kategorin
C, utan till ogiltigförklaring av besluten att befordra dessa tjänstemän, eftersom dessa inte utför arbetsuppgifter som hör
till karriärsystemet för assistenter utan begränsning i befordringsgången.
I sak har parterna anfört samma argument som dem som tidigare har angetts i den del av domen som avser yrkandena om ogiltigförklaring
av de angripna besluten.
Vidare har de andra intervenienterna gjort gällande att det skulle vara uppenbart oproportionerligt att ogiltigförklara besluten
att befordra de godkända tjänstemännen, med hänsyn till antalet tjänstemän som berörs och den skada som en sådan ogiltigförklaring
riskerar att orsaka. För övrigt skulle en ogiltigförklaring av dessa beslut strida mot principen om skydd för berättigade
förväntningar och förvärvade rättigheter.
–       Personaldomstolens bedömning
Enligt artikel 110 i rättegångsreglerna kan yrkanden i en interventionsinlaga endast upptas till prövning om de helt eller
delvis stöder någon av parternas yrkanden. Intervenienten kan följaktligen inte framställa en invändning om rättegångshinder
som inte uttryckts under det skriftliga förfarandet och personaldomstolen är således inte skyldig att pröva de grunder som
intervenienten har åberopat i det avseendet.
Enligt artikel 77 i rättegångsreglerna kan dock personaldomstolen när som helst på eget initiativ pröva huruvida talan ska
avvisas till följd av att det föreligger ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas, däri inbegripet de rättegångshinder
som har åberopats av en intervenient (se analogt förstainstansrättens dom av den 14 april 2005 i mål T-88/01, Sniace mot kommissionen,
REG 2005, s. II-1165, punkterna 49, 52 och 53).
I motsats till vad de andra intervenienterna har hävdat utgör i förevarande fall besluten om godkännande och besluten om befordran
skilda beslut. Det förhållandet att sökandena inte har angripit besluten om godkännande medför inte att de yrkanden som avser
besluten om befordran inte kan tas upp till prövning.
Den invändning om rättegångshinder som de andra intervenienterna har framställt kan således inte godtas.
Personaldomstolen anser vidare att det är nödvändigt att erinra om att de tjänstemän som kan komma i fråga för befordran till
en viss lönegrad i princip har ett personligt intresse av att angripa besluten att befordra andra tjänstemän till denna lönegrad.
Domstolen har upprepade gånger implicit godtagit att en sådan talan kan tas upp till prövning och har till och med ogiltigförklarat
beslut om befordran eller tillsättning på grund av det har begåtts ett fel vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna
eller att en sådan bedömning inte har gjorts (domstolens dom av den 23 januari 1975 i mål 29/74, de Dapper mot parlamentet,
REG 1975, s. 35, och av den 17 januari 1989 i mål 293/87, Vainker mot parlamentet, REG 1989, s. 23). Förstainstansrätten har
uttryckligen slagit fast att även om en anställd inte har rätt att kräva befordran, har vederbörande emellertid ett intresse
av att angripa ett beslut att befordra en annan anställd till den lönegrad som den förstnämnde kan erhålla, när denne har
ingett ett klagomål mot detta beslut och klagomålet har avslagits (förstainstansrättens dom av den 21 januari 2004 i mål T-328/01,
Robinson mot parlamentet, REGP 2004, s. I-A-5 och II-23, punkterna 32 och 33).
Prövning i sak
Vad beträffar besluten att befordra de godkända tjänstemännen, har sökandena åberopat den grund som avser att artikel 45.1
i tjänsteföreskrifterna har åsidosatts, genom att rådet vid den jämförande bedömningen av kvalifikationerna först i andra
hand har beaktat det ansvar som kandidaterna till befordran hade. Eftersom denna grund utgör stöd för de yrkanden som avser
nämnda beslut och personaldomstolen har funnit att talan kan bifallas såvitt avser denna grund, ska detta följaktligen normalt
medföra att besluten ogiltigförklaras, utan att det finns anledning att pröva de övriga grunder som åberopats till stöd för
dessa yrkanden.
Unionsdomstolen har dock slagit fast att när den rättsakt som ska ogiltigförklaras gynnar tredje man, vilket är fallet med
ett beslut att uppta någon i en förteckning över godkända sökande, ett beslut om befordran eller ett beslut om tillsättning
av en ledig tjänst, ankommer det på domstolen att först undersöka huruvida en ogiltigförklaring utgör en alltför långtgående
sanktionsåtgärd för den rättsstridighet som har förekommit (domstolens dom av den 5 juni 1980 i mål 24/79, Oberthür mot kommissionen,
REG 1980, s. 1743, punkterna 11 och 13, och förstainstansrättens dom av den 10 juli 1992 i mål T-68/91, Barbi mot kommissionen,
REG 1992, s. II-2127, punkt 36).
Det ska i det avseendet påpekas att de slutsatser som unionsdomstolen drar av en rättsstridighet inte är desamma i fråga om
uttagningsprov och i fråga om befordran. En ogiltigförklaring av samtliga resultat från ett uttagningsprov utgör nämligen
i princip en alltför långtgående sanktionsåtgärd för den rättsstridighet som har förekommit, oavsett rättsstridighetens art
och omfattningen av dess följder för resultaten från uttagningsprovet (se bland annat, i fråga om uttagningskommitténs rättsstridiga
sammansättning, förstainstansrättens dom av den 22 juni 1990 i de förenade målen T-32/89 och T-39/89, Marcopoulos mot domstolen,
REG 1990, s. II-281, och, i fråga om åsidosättande av principen om likabehandling, förstainstansrättens dom av den 17 mars 1994
i mål T-44/91, Smets mot kommissionen, REGP 1994, s. I-A-97 och II-319).
I fråga om befordran gör däremot unionsdomstolen en prövning från fall till fall.
Först bedömer unionsdomstolen arten av den rättsstridighet som har förekommit. Om den konstaterade rättsstridigheten enbart
utgör ett förfarandefel som endast påverkar en tjänstemans situation (se bland annat, vad beträffar avsaknaden av betygsrapport,
domen i det ovannämnda målet Barbi mot kommissionen, förstainstansrättens dom av den 21 november 1996 i mål T-144/95, Michaël
mot kommissionen, REGP 1996, s. I-A-529 och II-1429, och av den 5 oktober 2000 i mål T-202/99, Rappe mot kommissionen, REGP 2000,
s. I-A-201 och II-911, och se, vad beträffar avsaknaden av motivering, förstainstansrättens dom av den 6 juli 2004 i mål T-281/01,
Huygens mot kommissionen, REGP 2004, s. I-A-203 och II-903), anser unionsdomstolen i princip att en sådan rättstridighet inte
motiverar att besluten om befordran ogiltigförklaras, eftersom en sådan ogiltigförklaring utgör en alltför långtgående sanktionsåtgärd.
Om det däremot föreligger ett väsentligt fel, som till exempel en felaktig rättstillämpning som gör hela den jämförande bedömningen
av kvalifikationerna ogiltig, ogiltigförklarar domstolen i princip besluten om befordran (domarna i de ovannämnda målen Vainker
mot parlamentet och Robinson mot parlamentet).
Därefter gör unionsdomstolen en intresseavvägning.
Vid denna intresseavvägning beaktar unionsdomstolen först de berörda tjänstemännens intresse av att på ett lagenligt sätt
få sina rättigheter helt återupprättade genom en faktisk omprövning av jämförelsen av kvalifikationerna som i vederbörlig
ordning tar hänsyn till de lagligen tillämpliga kriterierna, deras intresse av att i framtiden inte behöva konkurrera med
tjänstemän som rättsstridigt har befordrats och av att den rättsstridighet som domstolen har konstaterat inte upprepas senare.
Sedan beaktar unionsdomstolen de rättsstridigt befordrade tjänstemännens intresse. Dessa har visserligen inte någon förvärvad
rättighet till att deras befordran ska kvarstå, då besluten om befordran är rättsstridiga och har angripits inom tidsfristerna
för väckande av talan (se, för exempel på ogiltigförklaring, domarna i de ovannämnda målen Vainker mot parlamentet och Robinson
mot parlamentet). Unionsdomstolen beaktar dock det förhållandet att dessa tjänstemän i god tro har kunnat förlita sig på att
de beslut varigenom de befordrades var lagenliga, i synnerhet om de berörda personerna har fått positiva omdömen av sina överordnade,
vilka objektivt sett kan motivera en befordran. Unionsdomstolen är särskilt lyhörd för dessa tjänstemäns intressen om de utgör
en stor grupp (se, för en lösning som innebar att yrkandena om ogiltigförklaring av hela förteckningen över befordrade tjänstemän
på vilken ett stort antal tjänstemän fanns angivna ogillades, förstainstansrättens dom av den 19 oktober 2006 i mål T-311/04,
Buendía Sierra mot kommissionen, REG 2006, s. II-4137, punkt 349).
Slutligen undersöker unionsdomstolen tjänstens intresse, det vill säga bland annat lagenlighet, budgetkonsekvenserna av att
rättsstridiga beslut inte ogiltigförklaras (se nedan punkt 90), de eventuella svårigheterna att verkställa avgörandet, eventuell
skadlig inverkan på tjänstens kontinuitet och riskerna för en försämrad arbetsstämning inom institutionen.
Efter att ha beaktat de olika föreliggande intressena beslutar unionsdomstolen, från fall till fall, huruvida besluten om
befordran ska ogiltigförklaras eller ej. Om unionsdomstolen slutligen anser att en ogiltigförklaring av besluten om befordran
skulle utgöra en alltför långtgående sanktionsåtgärd i förhållande till den konstaterade rättsstridigheten, kan den i förekommande
fall, för att i sökandens intresse säkerställa att domen om ogiltigförklaring av beslutet att neka befordran ges en ändamålsenlig
verkan, utöva den fulla prövningsrätt som den har i mål av ekonomisk art och förplikta, även ex officio, institutionen att
betala skadestånd (domen i det ovannämnda målet Oberthür mot kommissionen, punkt 14).
I förevarande mål sker prövningen av dessa olika bedömningskriterier i en specifik kontext. Det ska nämligen påpekas att det
endast är ”i den mån det är nödvändigt” (och inte ”följaktligen, som en följd av ogiltigförklaringen av besluten att neka
befordran”) som sökandena vid personaldomstolen har framställt yrkandena om ogiltigförklaring av besluten att befordra de
godkända tjänstemännen.
Med hänsyn till formuleringen i dessa yrkanden ska personaldomstolen, till och med innan den undersöker huruvida en ogiltigförklaring
av besluten om befordran utgör en alltför långtgående sanktionsåtgärd för den rättsstridighet som konstaterats på ovannämnda
villkor, bedöma huruvida en sådan ogiltigförklaring är nödvändig för att återupprätta sökandenas möjligheter att bli befordrade.
För att återställa lagenligheten krävs en ny jämförande bedömning av kvalifikationerna utifrån de lagligen tillämpliga kriterierna
och i förekommande fall en befordran av sökandena med retroaktiv verkan (
ex tunc
).
Den centrala frågan är således huruvida det skulle utgöra ett hinder för sökandenas befordran om besluten att befordra de
fjorton godkända tjänstemännen har lämnats utan åtgärd i ett rättsligt avgörande, för det fall sökandenas kvalifikationer,
efter en ny jämförande bedömning, som utförs för att följa avgörandet, skulle anses vara bättre än de kvalifikationer som
de tjänstemän som rättsstridigt har befordrats besitter och ge sökandena möjlighet till befordran.
Fram till dess att det skriftliga förfarandet avslutades föreföll det – särskilt med hänsyn till bilaga 2 till meddelandet
av den 12 juni 2007, vari antalet möjliga befordringar för år 2007 i lönegrad AST 7 begränsades till 22, och rådets skrivelse
av den 19 december 2008 som bekräftade dessa uppgifter – i princip vara nödvändigt att ogiltigförklara besluten att befordra
de godkända tjänstemännen, eftersom en eventuell befordran av sökandena till lönegrad AST 7 föreföll endast kunna ske om de
godkända tjänstemän som har befordrats till denna lönegrad berövas sin befordran.
Vid förhandlingen gjorde rådets ombud i sin inledande plädering gällande att det från och med avkunnandet av domen inte längre
skulle vara nödvändigt att ogiltigförklara besluten att befordra de godkända tjänstemännen. Ombudet uppgav nämligen att rådet,
vid en ogiltigförklaring av de angripna besluten, skulle återupprätta sökandenas rättigheter som en åtgärd för att följa domen,
genom att vid behov fatta beslut om befordran för år 2009 och genom att bevilja sökandena en ersättning som täcker den negativa
inverkan på deras karriär till följd av dröjsmålet med befordran mellan åren 2007 och 2009.
Efter parternas och intervenienternas inledande pläderingar ställdes en fråga till sökandenas advokat huruvida sökandena,
med hänsyn till rådets ovannämnda påpekanden, önskade återkalla yrkandena om ogiltigförklaring av besluten att befordra de
godkända tjänstemännen. Denne förklarade som svar på denna fråga sig vara villig att överväga en sådan återkallelse om rådet
skriftligen bekräftade de åtaganden som dess ombud hade nämnt.
Efter förhandlingen angav rådet, i skrivelse av den 17 december 2009, innehållet i sina åtaganden. Rådet bekräftade att om
personaldomstolen ogiltigförklarade de angripna besluten på grund av att den jämförande bedömningen av kvalifikationerna vid
befordringsförfarandet år 2007 för lönegrad AST 7 var rättsstridig, så skulle rådet vidta följande åtgärder för att följa
domen:
”… [T]illsättningsmyndigheten kommer på nytt att sammankalla den rådgivande befordringskommittén för att göra en ny jämförelse
av de kvalifikationer som de tjänstemän besitter som kunde komma i fråga för befordran till lönegrad AST 7 år 2007, i enlighet
med slutsatserna i domen. Den nya jämförelsen av kvalifikationerna får inte begränsas till enbart sökandena och de befordrade
tjänstemännen, utan ska avse de kvalifikationer som samtliga tjänstemän besitter som kunde komma i fråga för befordran till
lönegrad AST 7 vid förfarandet år 2007.
Sökandena kan endast befordras om de, efter denna jämförelse och som en följd av tillämpningen av samtliga ’primära’ och kompletterande
kriterier, får en bra placering i förhållande till övriga befordringsbara tjänstemän. Om så faktiskt blir fallet, kommer sökandena
att med retroaktiv verkan befordras till lönegrad AST 7, med verkan från och med den 1 januari 2007, utöver de tjänstemän
som befordrades vid förfarandet år 2007, vilkas beslut om befordran inte kommer att ifrågasättas.”
Sökandena underrättade personaldomstolen, genom skrivelse av den 7 januari 2010, att de, med hänsyn till rådets förtydliganden
i dess skrivelse av den 19 december 2009, inte var villiga att återkalla sina yrkanden om ogiltigförklaring av besluten om
befordran.
Det framgår av skriftväxlingen mellan parterna att rådet, för att följa avgörandet i förevarande dom, har gjort ett slutgiltigt
åtagande att göra en ny jämförelse av kvalifikationerna och att i förekommande fall därutöver befordra sökandena med retroaktiv
verkan.
Med hänsyn till rådets ovillkorliga åtagande, vilket är förenligt med artikel 266 FEUF, framstår det inte som absolut nödvändigt
att ogiltigförklara besluten om befordran för att på lämpligt sätt återupprätta sökandenas rättigheter, eftersom en eventuell
befordran av sökandena kan ske utöver befordran av de godkända tjänstemän som redan har befordrats. Om en sådan befordran
sker kommer den med nödvändighet att ha samma innebörd som befordran i de beslut om befordran som först antogs, utan några
negativa biverkningar.
Sökanden har i sin skrivelse av den 7 januari 2010 visserligen ifrågasatt de åtgärder för att följa förevarande dom som rådet
har hänvisat till i sin skrivelse av den 17 december 2009, genom att göra gällande att deras kvalifikationer ska jämföras
enbart med de redan befordrade tjänstemännens kvalifikationer, och inte med alla befordringsbara tjänstemäns kvalifikationer.
Den kritiken saknar dock betydelse för bedömningen av huruvida det är nödvändigt att ogiltigförklara besluten om befordran.
Fastställandet av exakt vilka tjänstemän som kan bli föremål för en ny jämförelse av kvalifikationerna för att följa avgörandet
är nämligen fristående från frågan huruvida besluten att befordra de godkända tjänstemännen ska ogiltigförklaras.
Med hänsyn till omständigheterna i förevarande mål är det inte nödvändigt att ogiltigförklara besluten att befordra de godkända
tjänstemännen. Härav följer att de yrkanden som avser dessa beslut ska ogillas.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.1 i rättegångsreglerna ska, om inte annat följer av bestämmelserna i samma kapitel, tappande part förpliktas
att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Enligt artikel 87.2 får personaldomstolen, om så anses skäligt, besluta
att en tappande part endast delvis, eller inte alls, ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Av domskälen i denna dom framgår att rådet i huvudsak har tappat målet. Sökandena har dessutom uttryckligen yrkat att rådet
ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom omständigheterna i förevarande mål inte motiverar en tillämpning
av bestämmelserna i artikel 87.2 i rättegångsreglerna, ska rådet förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Intervenienterna ska bära sina rättegångskostnader, i enlighet med artikel 89.4 i rättegångsreglerna, utan att detta hindrar
att rådet eventuellt står för samtliga eller en del av dessa kostnader med stöd av bestämmelserna i artikel 24 i tjänsteföreskrifterna.
Mot denna bakgrund beslutar
PERSONALDOMSTOLEN (plenum)
följande:
1)
Besluten genom vilka Europeiska unionens råd beslutade att inte befordra Vincent Bouillez, Kris Van Neyghem och Ingeborg Wagner-Leclercq
till lönegrad AST 7 vid befordringsförfarandet 2007 ogiltigförklaras.
2)
Vincent Bouillez’, Kris Van Neyghems och Ingeborg Wagner-Leclercqs övriga yrkanden ogillas.
3)
Europeiska unionens råd ska ersätta rättegångskostnaderna.
4)
Intervenienterna ska bära sina rättegångskostnader.
Mahoney
Tagaras
Gervasoni
Kreppel

Van Raepenbusch
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 5 maj 2010.
W. Hakenberg

P. Mahoney
Justitiesekreterare

Ordförande
Det här avgörandet och däri angivna avgöranden från Europeiska unionens domstolar finns tillgängliga på webbplatsen www.curia.europa.eu
*
Rättegångsspråk: franska.