CELEX: 62008FJ0099
Javni uslužbenci
Splošni javni natečaj

R. Di Prospero je v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence 12. decembra 2008 po telefaksu vložila to tožbo (izvirnik je bil
vložen 15. decembra istega leta), s katero zahteva razglasitev ničnosti odločbe Evropskega urada za izbor osebja (EPSO), s
katero ji ni bila dovoljena prijava na natečaj EPSO/AD/117/08 in ki izhaja iz razpisa natečajev, objavljenega v
Uradnem listu Evropske unije
z dne 23. januarja 2008 (UL C 16 A, str. 1), s katerim je bila predvidena organizacija javnih natečajev EPSO/AD/116/08 za
zaposlitev uradnikov (AD 8) na področju boja proti goljufijam in EPSO/AD/117/08 za zaposlitev višjih uradnikov (AD 11) na
istem področju (v nadaljevanju: razpis natečajev), v povezavi z elektronsko pošto, ki jo je EPSO 26. in 27. februarja 2008
poslal tožeči stranki.

Pravni okvir
Člen 4 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) določa:
„Imenovanje ali napredovanje je možno samo zaradi zapolnitve prostega delovnega mesta, kakor predvidevajo ti kadrovski predpisi.
Uslužbenci institucije se obvestijo o prostih delovnih mestih v tej instituciji, ko organ za imenovanja odloči, da je treba
prosto delovno mesto zapolniti.
Če prostega delovnega mesta ni mogoče zasesti s premestitvijo, imenovanjem na delovno mesto v skladu s členom 45a ali napredovanjem,
se o tem obvesti zaposlene v drugih institucijah in/ali izvede notranji natečaj.“
Člen 27 Kadrovskih predpisov določa:
„Zaposlovanje mora zagotoviti, da institucija dobi najsposobnejše, najučinkovitejše in neoporečne uradnike, ki jih izbira
na najširšem možnem geografskem območju med državljani držav članic Skupnosti.
Nobeno delovno mesto ni rezervirano za državljane ene od držav članic.“
Člen 29(1) Kadrovskih predpisov določa:
„Pred zasedbo prostega delovnega mesta v instituciji organ za imenovanja najprej preuči:
(a)      ali je delovno mesto mogoče zasesti s:
(i)      premestitvijo ali
(ii)      imenovanjem v skladu s členom 45a ali
(iii) napredovanjem
znotraj institucije;
(b)      ali so prošnje za premestitev vložili uradniki istega razreda iz drugih institucij in/ali razpisati notranji natečaj v instituciji,
na katerem lahko sodelujejo le uradniki in začasni uslužbenci, opredeljeni v členu 2 pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev
Evropskih skupnosti;
in nato uporabi natečajne postopke na podlagi bodisi kvalifikacij ali preizkusov ali na podlagi obojih. Natečajni postopek
je določen v Prilogi III.
Postopek se lahko uporabi tudi za oblikovanje rezerve za bodoče zaposlovanje.“
Člen 1(1) Priloge III h Kadrovskim predpisom določa:
„Objavo natečajev pripravi organ za imenovanja po posvetovanju s skupnim odborom.
Podrobno mora navajati:
(a)      vrsto natečaja (notranji natečaj v instituciji, notranji natečaj med institucijami, javni natečaj, kadar je to primerno, dveh
ali več institucij);
(b)      tip natečaja (bodisi na podlagi kvalifikacij ali preizkusov ali na podlagi obojih);
(c)      vrsto del in nalog za prosto delovno mesto in za ponujeno funkcionalno skupino in razred;
(d)      v skladu s členom 5(3) Kadrovskih predpisov

diplome in druga dokazila o formalnih kvalifikacijah ali izkušnje, zahtevane za prosto delovno mesto;
(e)      kadar natečaj temelji na preizkusih, njihovo vrsto in način ocenjevanja;
(f)      kjer je to primerno, znanje jezikov, zahtevano zaradi posebne vrste prostih delovnih mest;
(g)      kjer je to primerno, starostno mejo in vsako povišanje starostne meje v primeru uslužbencev Skupnosti, ki so dopolnili vsaj
eno leto delovne dobe;
(h)      rok za oddajo prošenj;
(i)      vse izjeme na podlagi člena 28(a) Kadrovskih predpisov.
[…]“
Z razpisom natečajev je predvidena organizacija javnih natečajev EPSO/AD/116/08 za zaposlitev uradnikov (AD 8) in EPSO/AD/117/08
za zaposlitev višjih uradnikov (AD 11) na področju boja proti goljufijam. Sočasno je EPSO prav tako na področju boja proti
goljufijam organiziral natečaj EPSO/AST/45/08 za zaposlitev asistentov (AST 4), katerega razpis je bil prav tako objavljen
v
Uradnem listu Evropske unije
z dne 23. januarja 2008 (UL C 16 A, str. 16).
Peti odstavek naslova I razpisa natečajev z naslovom „Narava nalog in pogoji pripustitve“ (v nadaljevanju: izpodbijana določba)
se glasi:
„Kandidate se opozarja, da se lahko preizkusi za natečaje [EPSO/AD116/08, EPSO/AD/117/08 in EPSO/AST/45/08] organizirajo sočasno.
Zato se lahko kandidati prijavijo samo na enega od teh treh natečajev. Kandidati morajo natečaj izbrati ob elektronski prijavi
in po izteku roka za prijavo izbire ne morejo več spremeniti.“
V točki B(b) naslova I razpisa natečajev v zvezi s posebnimi pogoji pripustitve je določeno:
„[…]
2. Poklicne izkušnje
EPSO/AD/116/08
U[radniki] (AD 8)
Kandidati so morali:
–        po pridobitvi […] zahtevanih kvalifikacij/diplome
[ali]
–        po pridobitvi […] zahtevanih kvalifikacij/diplome in poklicnih izkušenj
pridobiti vsaj devet let poklicnih izkušenj, vsaj polovico teh v dejavnostih, povezanih z bojem proti goljufijam.
EPSO/AD/117/08
V[išji uradniki] (AD 11)
Kandidati so morali:
–        po pridobitvi […] zahtevanih kvalifikacij/diplome
[ali]
–        po pridobitvi […] zahtevanih kvalifikacij/diplome in poklicnih izkušenj
pridobiti vsaj šestnajst let poklicnih izkušenj, vsaj polovico teh v dejavnostih, povezanih z bojem proti goljufijam.
[…]“
Zadnji rok za elektronsko prijavo na natečaja EPSO/AD/l16/08 in EPSO/AD/117/08 je bil 26. februar 2008.

Dejansko stanje
Tožeča stranka, začasna uslužbenka Evropskega urada za boj proti goljufijam (OLAF), je 26. februarja 2008 vložila spletno
prijavo na natečaj EPSO/AD/116/08. Ko se je nato po enakem elektronskem postopku želela prijaviti na natečaj EPSO/AD/117/08,
tega ni mogla storiti, ker ji spletna stran urada EPSO tega ni dovoljevala. Tožeča stranka je istega dne po elektronski pošti
urad EPSO zaprosila, naj sprejme njeno prijavo na ta natečaj; EPSO ji je še istega dne odgovoril, da je v natečaju razpisov
določeno, da se lahko kandidati prijavijo samo na enega od treh natečajev. EPSO ji je naslednjega dne, to je 27. februarja 2008,
potrdil to informacijo.
Tožeča stranka je 26. maja 2008 vložila pritožbo zoper odločbo urada EPSO, da se ne more prijaviti na natečaj EPSO/AD/117/08.
EPSO je z obvestilom z dne 2. septembra 2008, ki je bilo tožeči stranki vročeno 4. septembra 2008, to pritožbo zavrnil.

Predlogi strank in postopek
Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
–        tožbo razglasi za dopustno;
–        odločbo urada EPSO, da se ji ne dovoli prijava na natečaj EPSO/AD/117/08, razglasi za nično;
–        Komisiji Evropskih skupnosti naloži plačilo stroškov.
Komisija Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Sodišče za uslužbence je v okviru ukrepov procesnega vodstva, ki so bili sprejeti v skladu s členom 56 Poslovnika in s katerimi
sta bili stranki seznanjeni z dopisoma z dne 6. aprila 2009, od Komisije zahtevalo nekatera pojasnila. Komisija je tem ukrepom
procesnega vodstva ugodila v predpisanem roku.

Trditve strank
Tožeča stranka v podporo svojemu predlogu za razglasitev ničnosti navaja dva tožbena razloga. Prvi se nanaša na kršitev členov
4 in 29 Kadrovskih predpisov ter člena 1 Priloge III h Kadrovskim predpisom, ker naj bi bil z izpodbijano določbo „implicitno,
toda nujno“ dodan pogoj za „pravico do prijave na natečaj“, ki s Kadrovskimi predpisi ni niti določen niti dovoljen. Drugi
tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov in načel, ki izhajajo iz tega člena za njegovo
izvajanje, ker je po mnenju tožeče stranke posledica izpodbijane določbe, da po eni strani ne omogoča zaposlovanja „najsposobnejšega,
najučinkovitejšega in neoporečnega“ osebja in da po drugi strani preprečuje zaposlovanje „na najširšem možnem […] območju“.
Komisija po tem, ko je po eni strani navedla, da tožeča stranka v resnici uveljavlja ugovor nezakonitosti, ki se nanaša na
izpodbijano določbo, in po drugi strani zlasti na obravnavi izpodbijala pravni interes tožeče stranke, predlaga, naj se tožbena
razloga zavrneta kot neutemeljena. Zlasti trdi, da izpodbijana določba ni nezdružljiva s ciljem iz člena 27, prvi odstavek,
Kadrovskih predpisov in da je bila sprejeta v skladu z interesom službe ter načeli sorazmernosti in dobrega upravljanja.

Presoja Sodišča za uslužbence

Pravni interes
Komisija je implicitno v svojih pisanjih, nato pa eksplicitno na obravnavi, načela vprašanje pravnega interesa tožeče stranke.
Trdila je namreč, da tožeča stranka nikakor ne izpolnjuje posebnih pogojev za pripustitev k natečaju EPSO/AD/117/08, povezanih
s poklicnimi izkušnjami, ker naj se ne bi mogla sklicevati na skupaj šestnajst let poklicnih izkušenj, saj časa, namenjenega
pisanju doktorske naloge, ni mogoče šteti v navedene izkušnje.
V zvezi s tem je iz kandidature tožeče stranke za natečaj EPSO/AD/116/08 razvidno, da je navedla trinajst let in šest mesecev
poklicnih izkušenj, od tega – kot sama navaja – devet let in dva meseca na področju boja proti goljufijam, brez upoštevanja
treh let za doktorat, med katerimi naj bi bila dve leti asistentka na univerzi; poleg tega je iz spisa razvidno, da je tožeča
stranka v zvezi s tem obdobjem za doktorat urad EPSO po elektronski pošti z dne 1. februarja 2008 (to je pred prijavo na natečaj)
povprašala o možnosti, da se upošteva kot poklicne izkušnje, EPSO pa je odgovoril, da bo o tem vprašanju odločala natečajna
komisija.
V skladu s sodno prakso je treba pojem zahtevanih poklicnih izkušenj razlagati izključno glede na cilje zadevnega natečaja,
kot izhajajo iz splošnega opisa nalog, ki jih bo kandidat moral opravljati (glej sodbo Sodišča za uslužbence z dne 22. maja 2008
v zadevi Pascual-García proti Komisiji, F‑145/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 64).
Res je, da je Komisija v odgovorih na ukrepe procesnega vodstva navedla, da je komisija za pripustitev kandidatov k natečajema
EPSO/AD/116/08 in EPSO/AD/117/08 kot zahtevane poklicne izkušnje priznavala samo „dejanske poklicne izkušnje, ki so navadno
temeljile na pogodbi o zaposlitvi“, in da se leto ali leta, namenjena pisanju doktorske naloge, niso upoštevala, razen „(delnega)
časa, pokritega s pogodbo o zaposlitvi, na primer kot asistenta na univerzi“. Vendar ker nepripustitev tožeče stranke k natečaju
EPSO/AD/117/08 ne izhaja iz odločitve natečajne komisije, ki bi ugotovila, da ne izpolnjuje pogoja šestnajstih let poklicnih
izkušenj, ampak iz preproste nemožnosti prijave na navedeni natečaj, to je praktične nemožnosti zaradi računalniškega sistema,
ki ga je uvedel EPSO za prijavo na zadevne natečaje (navedene v točki 6 te sodbe), ki jo je EPSO potrdil in pojasnil v dopisih
z dne 26. in 27. februarja 2008, edina trditev Komisije, ki je povzeta zgoraj, ne zadostuje, da bi Sodišče za uslužbence tožbo
zavrglo kot nedopustno zaradi neobstoja pravnega interesa.
Prvič, trditev Komisije ni podprta z nobenim pisnim potrdilom natečajne komisije, ki bi potrjevalo njene trditve glede poklicnih
izkušenj in let, namenjenih pisanju doktorske naloge, niti z drugimi dokazi, kot so konkretna sklicevanja na primere, ki so
podobni ali enaki primeru tožeče stranke, to je primere kandidatov, ki naj bi se prijavili na natečaj EPSO/AD/117/08, toda
katerih kandidatura naj ne bi bila sprejeta zaradi neizpolnjevanja pogoja poklicnih izkušenj, ker naj pisanja doktorske naloge
brez pogodbe o zaposlitvi kot asistent na univerzi ne bi bilo mogoče upoštevati kot navedene izkušnje. Nasprotno, tožeča stranka
je na obravnavi trdila (res je, da Komisija tega ni potrdila, vendar pa tega tudi ni izpodbijala, ampak je samo navedla, da
lahko to po potrebi preveri), da je med uspešnimi kandidati na natečaju EPSO/AD/117/08 neki kandidat pri poklicnih izkušnjah
navedel eno leto, ki ga je preživel na „law school“ v Angliji.
Drugič, res je, da imajo natečajne komisije pri presoji poklicnih izkušenj kandidatov kot pogoja za pripustitev k natečaju
načeloma diskrecijsko pravico, in sicer tako glede narave in trajanja teh izkušenj kot glede bolj ali manj tesne zveze, ki
jo lahko imajo te izkušnje z zahtevami prostega delovnega mesta, in da se mora sodišče Skupnosti v okviru nadzora zakonitosti
omejiti na preverjanje, ali se ni pri izvajanju te pravice zgodila očitna napaka (glej zgoraj navedeno sodbo Pascual-García
proti Komisiji, točka 55 in navedena sodna praksa). Vendar tudi ob predpostavki, da si je v obravnavanem primeru natečajna
komisija določila pristop, po katerem se čas, namenjen pisanju doktorske naloge, ne šteje med poklicne izkušnje, je bil ta
pristop nujno določen in ohranjen glede na pripuščene kandidature (pri katerih je komisija morala preučiti pogoj v zvezi s
poklicnimi izkušnjami) in vsekakor brez upoštevanja posebnega primera tožeče stranke (ali morebitnih drugih oseb, ki se prav
tako niso mogle prijaviti na natečaj EPSO/AD/117/08); verjetno pa je, da so bile poklicne izkušnje teh zadnjih oseb, vključno
s tožečo stranko, tako posebne, da bi natečajna komisija drugače razlagala pogoj v zvezi s poklicnimi izkušnjami. Tako ni
izključeno, da bi si komisija, če bi bila seznanjena s poklicnimi izkušnjami tožeče stranke (ali drugih oseb, katerih prijava
bi bila zavrnjena), bodisi določila drugačen pristop, tako da bi sprejela možnost, da se kot poklicne izkušnje upošteva obdobje
pisanja naloge brez pogodbe o zaposlitvi – naj bo to pod določenimi pogoji (na primer, da čas, namenjen samemu pisanju, ne
presega določenega odstotka časa, ko je bila zadevna oseba v okviru priprave doktorske naloge zaposlena na plačanem delovnem
mestu kot asistent na univerzi ali kot kaj drugega) – bodisi bi dopustila odstopanja v posebnih primerih (na primer pri temah
doktorskih nalog, ki so še posebej tesno povezane s področjem, na katero se nanaša razpis natečajev).
Tretjič, čeprav je res, da se je Sodišče za uslužbence, ki mu je bilo predloženo podobno vprašanje, pri ugotovitvi, da se
je obdobje doktorskega študija upravičeno štelo med poklicne izkušnje, izrecno sklicevalo na okoliščino, da zadevne raziskovalne
dejavnosti niso bile samo resnične in dejanske, ampak da so se tudi opravljale za plačilo, nič v sklepanju ali besedilu odločbe
Sodišča za uslužbence, sprejete v posebnih dejanskih okoliščinah, ne omogoča razlage, po kateri mora delo, povezano s pripravo
doktorata, da bi se štelo med poklicne izkušnje, vključevati tudi plačane storitve in po kateri naj bi nasprotna odločitev
natečajne komisije pomenila očitno napako (glej zgoraj navedeno sodbo Pascual‑García proti Komisiji, točke 57, 65 in 66).
Četrtič, če bi bila tožba zavržena kot nedopustna zaradi neobstoja pravnega interesa, bi bila tožeča stranka s tem prikrajšana
za pravico, da komisija sama glede na posebne okoliščine kandidature, ki jo je vložila, preuči splošno vprašanje upoštevanja
časa, namenjenega pisanju doktorata, kot poklicne izkušnje, zahtevane z razpisom natečajev, in to čeprav zlasti zaradi diskrecijske
pravice, ki jo imajo natečajne komisije pri presoji poklicnih izkušenj, glede tega vprašanja ni jasne in splošno uporabne
sodne prakse in čeprav tudi sam EPSO, ko mu je tožeča stranka postavila vprašanje, ni mogel odgovoriti nanj in je samo navedel,
da bo vprašanje reševala natečajna komisija (glej točko 18 te sodbe).
Iz tega sledi, da je tožba dopustna.

Predlogi za razglasitev ničnosti
Člen 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov in sodna praksa v zvezi z diskrecijsko pravico in interesom službe
Ni sporno, da določbe člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov, v skladu s katerimi mora zaposlovanje zagotoviti, da
institucija dobi najsposobnejše, najučinkovitejše in neoporečne uradnike, temeljijo na bistvenem cilju, da ima vsak uradnik
Evropskih skupnosti lastnosti zelo visoke ravni.
Res je, da ima organ za imenovanja (v nadaljevanju: OI) široko diskrecijsko pravico, da določi merila usposobljenosti, ki
se zahtevajo za prosta delovna mesta, in da na podlagi teh meril in v interesu službe opredeli pogoje in način organizacije
natečaja (glej sodbi Sodišča prve stopnje z dne 15. februarja 2005 v zadevi Pyres proti Komisiji, T‑256/01, ZOdl. JU, str. I‑A‑23
in II‑99, točka 36, in z dne 27. septembra 2006 v zadevi Blackler proti Parlamentu, T‑420/04, ZOdl. JU, str. I‑A‑2‑185 in
II‑A‑2‑943, točka 45 in navedena sodna praksa). Po mnenju sodišča Skupnosti ima tako OI na podlagi členov 4 in 29 Kadrovskih
predpisov več možnosti za uresničevanje take pravice, kadar je treba zapolniti prosta delovna mesta v instituciji; prav tako
ima OI na podlagi člena 1 Priloge III h Kadrovskim predpisom široko diskrecijsko pravico pri organizaciji natečaja (glej sodbo
Sodišča prve stopnje z dne 8. novembra 1990 v zadevi Bataille in drugi proti Parlamentu, T‑56/89, Recueil, str. II‑597, točka 42).
Vendar pa je uresničevanje diskrecijske pravice, ki jo imajo institucije pri organizaciji natečajev, zlasti glede določitve
pogojev za pripustitev kandidatur, omejeno z zahtevo po združljivosti z zavezujočimi določbami člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih
predpisov. Namreč, „določbe člena 27, prvi odstavek, ki opredeljujejo cilj vsakega zaposlovanja, so zavezujoče“ (glej zgoraj
navedeno sodbo Bataille in drugi proti Parlamentu, točka 48, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 6. marca 1997 v združenih
zadevah De Kerros in Kohn-Bergé proti Komisiji, T‑40/96 in T‑55/96, RecFP, str. I‑A‑47 in II‑135, točka 40, pri čemer se ti
sodbi nanašata tudi na člen 29(1) Kadrovskih predpisov).
Glede zlasti pogojev za pripustitev k natečaju in onkraj obveznosti institucije, da po eni strani v okviru svoje široke diskrecijske
pravice izbiro opravi na podlagi zahtev, povezanih s prostimi delovnimi mesti, in, splošneje, interesa službe ter da po drugi
strani ugotovi obstoj zadostne zveze med izpodbijanim pogojem ter temi zahtevami in interesom (glej sodbo Noonan proti Komisiji,
T‑60/92, Recueil, str. II‑215, točka 43, in zgoraj navedeno sodbo De Kerros in Kohn-Bergé proti Komisiji, točka 42), je bilo
razsojeno, da člen 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov za OI ne preneha veljati ter da je treba zahteve, povezane s prostimi
delovnimi mesti, in interes službe oblikovati ob polnem upoštevanju te določbe (zgoraj navedena sodba De Kerros in Kohn-Bergé
proti Komisiji, točka 51). Tako morajo pogoji za pripustitev h kateremu koli natečaju, ki izhajajo iz zgoraj navedenih zahtev
in interesa, v vsakem primeru ostati združljivi z določbami člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov.
Toda čeprav lahko določbe, ki omejujejo prijavo kandidatov na natečaj, omejijo možnosti institucije, da zaposli najboljše
kandidate v smislu člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov, iz tega kljub temu ne izhaja, da je vsaka določba, ki vsebuje
tako omejitev, v nasprotju z navedenim členom. Institucija ima namreč na podlagi diskrecijske pravice uprave pri organizaciji
natečajev in, splošneje, interesa službe pravico določiti pogoje, za katere meni, da so ustrezni, in ki – čeprav omejujejo
dostop kandidatov do natečaja in torej nujno število prijavljenih kandidatov – ne vključujejo nevarnosti, da bi bil ogrožen
cilj zagotovitve prijave najsposobnejših, najučinkovitejših in neoporečnih kandidatov v smislu člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih
predpisov.
Sodišče prve stopnje je tako in v zvezi s pogojem treh let poklicnih izkušenj kot začasni uslužbenec, ki ga je Komisija, ki
je štela za „ugotovljeno, da imajo začasni uslužbenci najboljše lastnosti, ki se zahtevajo s [členom 27, prvi odstavek, Kadrovskih
predpisov]“, vključila v razpis natečaja za imenovanje, sprejelo skladnost navedenega pogoja s Kadrovskimi predpisi, pri čemer
je med drugim poudarilo, da so uslužbenci, pripuščeni k sodelovanju pri postopku imenovanja, „s svojimi storitvami v okviru
statusa začasnega uslužbenca dokazali, da si zaslužijo“ priložnost za imenovanje (zgoraj navedena sodba De Kerros in Kohn-Bergé
proti Komisiji, točki 45 in 47).
Nasprotno, če pogoji, s katerimi se omejuje dostop kandidatov do natečaja, vključujejo nevarnost, navedeno v točki 30, to
je, da bi bil ogrožen cilj zagotovitve prijave najboljših kandidatov, se za zadevne pogoje šteje, da so v nasprotju s členom 27,
prvi odstavek, Kadrovskih predpisov.
Tako je bilo po eni strani zlasti glede interesa službe razsojeno, da ker je s pogojem v zvezi z delovno dobo treh let, navedenim
v točki 31 te sodbe, določeno tudi, da mora biti delovna doba v instituciji neprekinjena, je ta dodatni pogoj očitno utemeljen
samo s praktičnimi težavami, na katere institucija naleti pri organizaciji notranjih natečajev ob upoštevanju velikega števila
uslužbencev, ki bi izpolnjevali preprost pogoj teh let delovne dobe, in da je zato nezdružljiv s členom 27, prvi odstavek,
Kadrovskih predpisov in kot tak ne more pomeniti zakonitega interesa službe (glej zgoraj navedeno sodbo De Kerros in Kohn-Bergé
proti Komisiji, točke od 48 do 51). Iz tega izhaja, da razmisleki popolnoma praktične narave, povezani z materialnimi težavami
organizacije in poteka natečajev, z interesom službe niso zajeti.
Po drugi strani in splošneje je bilo razsojeno, da izključitev začasnih uslužbencev institucije, ki so bili zaposleni zunaj
rezervnih seznamov, sestavljenih po zunanjih javnih natečajih, z natečaja ne more biti ustrezno sredstvo za dosego cilja iz
člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov in bi lahko celo pripeljala do rezultata, ki je v nasprotju z navedenim členom,
to je do izločitve kandidata, ki je enako ali morebiti bolje usposobljen kot drugi kandidati, pripuščeni k natečaju (glej
zgoraj navedeno sodbo Bataille in drugi proti Parlamentu, točka 48). Poleg tega interes službe ne more upravičiti odločitve
institucije, da dostop do notranjega natečaja pridrži samo svojim začasnim uslužbencem, ne pa tudi svojim uradnikom; zlasti
ker mora vsak postopek zaposlovanja pripeljati do imenovanja najsposobnejših, najučinkovitejših in neoporečnih uradnikov in
nič ne kaže, da izključeni uradniki nimajo enakih ali celo večjih sposobnosti kot zadevni začasni uslužbenci (glej sodbo Sodišča
prve stopnje z dne 12. novembra 1998 v zadevi Carrasco Benítez proti Komisiji, T‑294/97, RecFP, str. I‑A‑601 in II‑1819, točka 51).
Iz tega sledi, da mora vsaka določba o pripustitvi k natečaju, da bi bila zakonita, izpolnjevati dva pogoja, in sicer mora,
prvič, biti utemeljena z zahtevami, povezanimi s prostimi delovnimi mesti, in, splošneje, z interesom službe ter, drugič,
upoštevati cilj člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov. Čeprav se ta pogoja zelo pogosto obširno prekrivata, pa ustrezata
različnima idejama.
Obravnavana zadeva
Najprej je treba navesti, da tožeča stranka s tožbenim razlogom, ki se nanaša na kršitev člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih
predpisov in ki ga navaja v podporo predlogu za razglasitev ničnosti odločbe EPSO, s katero ji ni bila dovoljena prijava na
natečaj EPSO/AD/117/08, v resnici uveljavlja ugovor nezakonitosti izpodbijane določbe.
Nato je treba oblikovati dve splošni ugotovitvi v zvezi s primerom, da bi obstajala dva ali več natečajev (ali več delov istega
natečaja), ki bi bili organizirani sočasno in katerih namen bi bila zapolnitev prostih delovnih mest na istem področju dejavnosti
Skupnosti, pri čemer bi se edina razlika med temi natečaji (ali deli natečaja) nanašala na raven izobrazbe in/ali poklicnih
izkušenj, zahtevanih na navedenem področju, in s tem na kategorijo ali naziv pri nastopu funkcije. To velja za obravnavani
primer, ki vključuje natečaje EPSO/AD/116/08, EPSO/AD/117/08 in EPSO/AST/45/08, ki so bili organizirani sočasno za zapolnitev
prostih delovnih mest asistentov (AST 4), uradnikov (AD 8) oziroma višjih uradnikov (AD 11) v OLAF na zelo specifičnem področju
boja proti goljufijam.
Prva ugotovitev zadeva zlasti natečaje, ki se kot v obravnavanem primeru nanašajo na ozko razmejeno področje dejavnosti Skupnosti,
in vsebuje dva dela. Čeprav po eni strani ni sporno, da bi možnost, da kandidati sočasno pristopijo k več vzporedno organiziranim
natečajem (ali delom natečaja), omogočala prijavo veliko več kandidatov na vsakega od teh natečajev in s tem zaposlitev „na
najširši mogoči podlagi“, potreba po čemer je bila v sodni praksi večkrat priznana (sodba Sodišča z dne 31. marca 1965 v zadevi
Rauch proti Komisiji, 16/64, Recueil, str. 179, 190; sodbi Sodišča prve stopnje z dne 23. januarja 2003 v zadevi Angioli proti
Komisiji, T‑53/00, RecFP, str. I‑A‑13 in II‑73, točka 50, in z dne 8. novembra 2006 v zadevi Chetcuti proti Komisiji, T‑357/04,
ZOdl. JU, str. I‑A‑2‑255 in II‑A‑2‑1323, točka 48), ta številka glede na domnevno ozko razmejitev področja natečaja normalno
ne bi mogla biti previsoka. Če po drugi strani potreba po iskanju in zaposlitvi najboljših kandidatov nujno govori v prid
dostopa do natečajev, ki bi bil odprt za vse kandidate, ki bi izpolnjevali pogoje pripustitve, to še toliko bolj velja za
natečaje na ozko razmejenih področjih dejavnosti Skupnosti zaradi po definiciji manjšega števila oseb z določeno izobrazbo
in poklicnimi izkušnjami, ki se zahtevajo z razpisi natečajev, ki se nanašajo na taka področja.
Druga ugotovitev se nanaša na predvidljive odzive kandidatov v zvezi z možnostjo sočasne prijave na več natečajev (ali delov
natečaja), ki potekajo sočasno. Čeprav abstraktno ni mogoče domnevati, kako bi kandidati izkoristili tako možnost, je treba
ugotoviti, da kandidati, ki bi izpolnjevali samo pogoje za pripustitev k natečaju z nižjimi zahtevami glede usposobljenosti,
ne bi mogli upravičiti interesa za prijavo na natečaje z višjimi zahtevami glede usposobljenosti in torej ne bi imeli nobenega
razloga za prijavo (ker bi lahko pričakovali samo zavrnitev kandidature zaradi neizpolnjevanja zahtevanih pogojev), tako da
se vprašanje lahko postavlja samo za tiste, katerih izobrazba in poklicne izkušnje bi bile „na meji“ zahtev za natečaj z višjimi
pogoji (kot velja za tožečo stranko v tej zadevi); taki kandidati navadno predstavljajo le majhen odstotek vseh kandidatov.
Res je, da je za kandidate, ki glede na to, da izpolnjujejo zahteve natečajev z najvišjimi pogoji, nujno izpolnjujejo tudi
zahteve natečaja z nižjimi pogoji, mogoče trditi (kot je storila Komisija na obravnavi), da imajo zlasti v gospodarski krizi
in glede na prednosti poklicne poti v institucijah interes, da se prijavijo tudi na ta zadnji natečaj, ker si s tem lahko
povečajo možnosti zaposlitve v institucijah Skupnosti. Vendar pa je tudi verjetno, da se bo večina teh kandidatov (in zlasti
tisti, katerih sposobnosti in poklicne izkušnje so očitno nad minimumom, določenim z razpisom natečaja z najnižjimi pogoji)
glede na visoko raven sposobnosti in poklicnih izkušenj želela prijaviti samo na natečaj, katerega pogoji pripustitve so zahtevnejši
in katerega prosta delovna mesta, prvič, omogočajo dostop do višjega naziva, drugič, zahtevajo najvišje sposobnosti in, nazadnje,
vključujejo veliko odgovornost; poleg tega ni nikakor dokazano (na primer s študijami, statistiko itd.), da bi se veliko teh
kandidatov dejansko potegovalo za natečaj nižje ravni, s katerim bi jim bila ponujena samo zaposlitev, ki bi odstopala od
domnevno višje ravni njihovega študija, izobrazbe in poklicnih izkušenj.
V obravnavanem primeru ni sporno, prvič, da bi bila posledica možnosti sočasne prijave na natečaje EPSO/AD/116/08, EPSO/AD/117/08
in EPSO/AST/45/08 prijava večjega števila kandidatov na vsakega od natečajev in, drugič, da izpodbijana določba zato omejuje
dostop potencialnih kandidatov do navedenih natečajev. Čeprav je namreč res, da takojšnji in neposredni učinek izpodbijane
določbe ni, da bi bil kandidat popolnoma izključen iz zadevnih natečajev, ker mora kandidat na podlagi te določbe, kot poudarja
Komisija, samo izbrati med natečaji, pa vseeno ostane dejstvo, da ta določba preprečuje prijavo na enega od zgoraj navedenih
natečajev kandidatu, ki ima za zadevni natečaj enake ali morebiti boljše sposobnosti kot drugi kandidati, pripuščeni k natečaju;
to velja zlasti za kandidate, ki so se, ker izpolnjujejo pogoje za pripustitev k natečaju EPSO/AD/117/08, prijavili na enega
od dveh natečajev za naziv AD in se niso mogli prijaviti na drugega, ter za kandidate, ki so se tako kot tožeča stranka, ker
izpolnjujejo pogoje za pripustitev k natečaju EPSO/AD/116/08, vendar dvomijo, ali izpolnjujejo pogoje za pripustitev k natečaju
EPSO/AD/117/08, prijavili na prvi natečaj, vendar niso mogli poskusiti sreče pri drugem.
Toda treba je preučiti, ali omejitev iz določbe, ki se v obravnavanem primeru izpodbija, spada med predpostavke iz točke 30
te sodbe in, splošneje, izpolnjuje dvojni pogoj, naveden v točki 35 te sodbe, in sicer ali je, čeprav omejuje dostop kandidatov
do natečaja in torej nujno število prijavljenih kandidatov, po eni strani utemeljena z zahtevami, povezanimi s prostimi delovnimi
mesti, in zlasti interesom službe ter ali po drugi strani upošteva cilj iz člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov.
Komisija na to vprašanje odgovarja pritrdilno in navaja vrsto razlogov, s katerimi želi dokazati, da je izpodbijana določba
utemeljena z interesom službe. Po mnenju Komisije naj bi izpodbijana določba zlasti omogočala, prvič, pospešiti postopek izbire
in zaposlovanja, drugič, spodbujati homogeno konkurenco znotraj skupine kandidatov, prijavljenih na vsakega od natečajev,
tretjič, preprečiti prekrivanje kandidatov, ki bi jim uspelo na obeh zadevnih natečajih ravni AD, četrtič, preprečiti tveganja,
povezana z datumom organizacije preizkusov, ki bi lahko potekali istega dne za različne natečaje, petič, upoštevati enakost
kandidatov, ker naj bi nekateri lažje vzeli dopust in torej opravljali vse preizkuse, medtem ko naj drugi ne bi imeli enakih
možnosti za dopust in bi morali izbirati med natečaji, šestič, preprečiti dodatne stroške najema prostorov in nakupa opreme
ter tudi stroške, povezane z vprašanji, ker bi te za Komisijo pripravili zunanji svetovalci ter jih zaračunali po enoti in
po visokih cenah.
Prvega razloga ni mogoče sprejeti, kajti čeprav lahko cilj hitrosti postopkov izbire in zaposlovanja spada pod interes službe,
ker ni popolnoma organizacijski (glej točko 33 te sodbe), ni bilo zatrjevano in še manj dokazano, da v okoliščinah tega primera
ta cilj ne krši določbe člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov, katere zavezujočnost je bila v sodni praksi večkrat
priznana; nasprotno, trditve Komisije je mogoče razlagati samo tako, da je ta cilju hitrosti dala prednost pred ciljem zaposlitve
najboljših kandidatov v smislu člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov. Vsekakor je prihranek časa, ki je bil omogočen
z izpodbijano določbo, relativno omejen in ni v sorazmerju s posegom v člen 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov in omejitvijo
pravice do dostopa do natečajev, na katere se je nanašala ta določba. Res je, da je Komisija v podporo svojim trditvam na
obravnavi med drugim navedla, da bi večje število kandidatov, prijavljenih na vsakega od natečajev, podaljšalo popravljanje
predizbirnih testov za natečaja, na katera se je želela prijaviti tožeča stranka, in zlasti fazo, v kateri imajo kandidati
možnost izpodbijati ocene, ki so jim bile dodeljene, v zvezi s čimer mora institucija opraviti ustrezna preverjanja po posameznih
primerih. Vendar pa je, kot je sicer Komisija priznala na obravnavi, popravljanje predizbirnih testov samodejno in računalniško
podprto; kar zadeva trditve v zvezi z zamudami, ki bi nastale zaradi morebitnih izpodbijanj rezultatov in preverjanj zaradi
teh izpodbijanj, ki bi bila številnejša, je treba ugotoviti, da te trditve temeljijo na predpostavki bistvenega povečanja
števila kandidatov pri vsakem natečaju, ki je Komisija ni utemeljila (glej prvo ugotovitev v točki 38 te sodbe in razmisleke
v točki 39 te sodbe) niti podprla s kakršnim koli dokazom. Komisija se torej v podporo svojemu stališču ne more utemeljeno
sklicevati na razmisleke v zvezi s potrebo po pospešitvi postopkov izbire in zaposlovanja.
Komisija v okviru drugega razloga, ki se nanaša na interes službe, trdi, da je izpodbijana določba omogočala spodbujanje homogene
konkurence v skupini kandidatov, prijavljenih na vsakega od natečajev, ker so bili z njo kandidati prisiljeni k izbiri, zaradi
česar je bilo mogoče organizirati dva tesno povezana natečaja z bolj pošteno konkurenco, da bi dosegli rezultate, ki bi tako
najbolj ustrezali profilom prostih delovnih mest. Tak razlog bi bil lahko združljiv s členom 27, prvi odstavek, Kadrovskih
predpisov, ker iskanje najsposobnejših, najučinkovitejših in neoporečnih kandidatov ne more potekati abstraktno, ampak glede
na prosta delovna mesta; uprava bi lahko v okviru diskrecijske pravice, ki jo ima pri natečajih, menila zlasti, da kandidati
z večjo usposobljenostjo, kot se zahteva za delovna mesta, ki jih zasedajo, svojih „najboljših lastnosti“ ne morejo uporabiti
v korist institucije ali, splošneje, da se lahko natečajni postopek zaradi svoje primerjalne narave organizira samo med kandidati
primerljivih profilov. Vendar je bilo v zvezi s tem in razpisom natečaja za delovna mesta kategorije C (ki ustrezajo pisarniškim
nalogam, za katere se zahteva srednješolska izobrazba ali enakovredne poklicne izkušnje), s katerim je bil dostop do natečaja
prepovedan kandidatom z univerzitetno diplomo, ob upoštevanju zavezujočega cilja iz člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov,
razsojeno, da univerzitetna diploma ne more po eni strani navedenim kandidatom preprečevati, da bi opravljali naloge, povezane
s prostimi delovnimi mesti, in po drugi strani imeti negativnih učinkov na kakovost dela zadevnih oseb ali njihovo učinkovitost
(glej zgoraj navedeno sodbo Noonan proti Komisiji, točke 34 in od 38 do 42). Sodišče Skupnosti je glede trditev institucije,
da če ne bi izključila kandidatov z univerzitetno diplomo, bi obstajalo tveganje, da bi bilo sprejetih manj drugih kandidatov
ali da bi bili celo vsi izločeni, dodalo, da take trditve ni mogoče sprejeti, ker naj ne bi bilo nobenega dvoma, da bi lahko
kandidati z univerzitetno diplomo prihodnje naloge uspešnih kandidatov na natečaju opravljali enako kot drugi kandidati in
izpolnjevali merilo iz člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov (glej zgoraj navedeno sodbo Noonan proti Komisiji, točka 36).
Sodišče Skupnosti je še navedlo, da če mora OI pri vsakem postopku notranjega natečaja merila izbire določiti v skladu z interesom
službe, Komisija iz natečaja ne more izključiti kandidatov, na katere se nanaša izpodbijani pogoj, z obrazložitvijo, da bi
imeli boljše možnosti za sprejetje kot drugi kandidati (glej zgoraj navedeno sodbo Noonan proti Komisiji, točki 36 in 37);
kakorkoli, sodišče Skupnosti je torej izhajalo iz predpostavke, da če kandidati izpolnjujejo pogoje za pripustitev k natečaju,
neobstoj podobnosti ali primerljivosti njihovih profilov nikakor ni okoliščina, ki bi ovirala potek natečaja v skladu z njegovim
ciljem in nalogami.
V obravnavanem primeru in zlasti glede na zgoraj navedeno sodno prakso ni nobenega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče
sklepati, da kandidati, ki so izpolnjevali pogoje za pripustitev k natečaju EPSO/AD/117/08, ne bi imeli profila, ki bi ustrezal
tudi prostim delovnim mestom v okviru natečaja EPSO/AD/116/08; prav tako nikakor ni mogoče trditi, da so kandidati, ki so
izpolnjevali samo pogoje za pripustitev k natečaju EPSO/AD/116/08, in ne kandidati, ki so izpolnjevali tudi pogoje za pripustitev
k natečaju EPSO/AD/117/08, nujno imeli najustreznejši profil za prosta delovna mesta v okviru prvega od navedenih natečajev.
Poleg tega je treba ugotoviti, da premisa iz zgoraj navedene sodbe Noonan proti Komisiji, kot je bila poudarjena v prejšnji
točki, še toliko bolj velja za obravnavani primer, ker se profili kandidatov, ki izpolnjujejo pogoje za pripustitev k natečajema
EPSO/AD/117/08 in EPSO/AD/116/08, na splošno bolj ujemajo kot profili, med katerimi je glede na univerzitetni naslov razlikoval
razpis natečaja v zgoraj navedeni sodbi Sodišča prve stopnje, kajti kandidati, ki izpolnjujejo pogoje za pripustitev k obema
od tu obravnavanih natečajev, se od kandidatov, ki izpolnjujejo samo pogoje za pripustitev k natečaju EPSO/AD/116/08, razlikujejo
samo po trajanju zahtevanih poklicnih izkušenj; tako ni nikakor mogoče trditi, da bi sodelovanje vseh mogočih kandidatov na
obeh natečajih (in zlasti na natečaju EPSO/AD/116/08) oviralo potek natečaja v skladu z njegovim ciljem, ki je zlasti, da
po koncu postopka objektivne in primerjalne izbire pripelje do zaposlitve najboljših kandidatov v smislu člena 27, prvi odstavek,
Kadrovskih predpisov.
Komisija v okviru tretjega razloga trdi, da se je z izpodbijano določbo preprečilo „prekrivanje“ kandidatov, ki bi jim sočasno
uspelo na dveh natečajih. Čeprav je res, da tako tveganje „prekrivanja“ obstaja, zlasti ker bi bile lahko iste osebe vpisane
tako na rezervni seznam natečaja EPSO/AD/117/08 kot na rezervni seznam natečaja EPSO/AD/116/08 in ker bi bil po tem, ko bi
te osebe sprejele delovna mesta AD 11 s prvega seznama, drugi seznam za delovna mesta AD 8 izčrpan, ne da bi lahko uprava
medtem izpolnila svoje potrebe po zaposlitvi uradnikov AD 8, je treba ugotoviti, da tako tveganje obstaja pri vsakem natečaju,
ki ga organizira EPSO, saj je položaj, v katerem bi bil kandidat sočasno vpisan na rezervni seznam več natečajev, razmeroma
pogost; v takem primeru, in da bi preprečili morebitno pomanjkanje kandidatov, bi bilo tako tveganje mogoče preprosto omiliti
s povečanjem števila kandidatov na rezervnem seznamu. Kakorkoli, razlog, na katerega se sklicuje Komisija, da bi utemeljila
izpodbijano določbo, ni združljiv s cilji iz člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov in se ne zdi sorazmerno zadosten
za utemeljitev učinkov, ki jih povzroča izpodbijana določba, saj bi bilo mogoče najti drugo rešitev, ki bi manj posegala v
dostop do natečajev za zaposlitev v institucijah Skupnosti.
Glede četrtega zatrjevanega razloga v zvezi z datumi organizacije preizkusov, in sicer da bi ti preizkusi lahko potekali sočasno
za različne natečaje in da bi bil lahko kandidat tako istega dne pozvan k preizkusom za različne natečaje, je iz dokumentov
v spisu razvidno, da so kandidati glede predizbirnih testov lahko izbrali datum, ko so jih želeli opravljati, in sicer v opredeljenem
obdobju od 26. marca do 9. aprila 2008. Kar poleg tega zadeva pisne preizkuse, ki so potekali istega dne, to je 21. oktobra 2008,
in tudi ustne preizkuse, ter glede na to, da je bilo kandidatov, pripuščenih k tem preizkusom, veliko manj od tistih, ki so
opravljali predizbirne teste, si je težko predstavljati, da bi ublažitev take ovire pomenila upravno težko in nesorazmerno
breme za Komisijo; Komisiji ni namreč nič preprečevalo, da bi za opravljanje preizkusov določila bližnje, vendar različne
datume. Vsekakor je ta razlog popolnoma brez pravne podlage, saj zaradi popolnoma organizacijske očitno ne ustreza interesu
službe (glej točko 33 te sodbe) in je v nasprotju s ciljem člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov.
Iz istih razlogov, kot so navedeni na koncu prejšnje točke, sta brez pravne podlage peti in šesti razlog. Poleg tega je peti
popolnoma hipotetičen, ker Komisija ni predložila nobenega dokaza v podporo trditvi, da nekateri kandidati ne bi mogli dobiti
dodatnih dni dopusta, potrebnih za sodelovanje pri preizkusih v okviru natečajev, na katera se je želela prijaviti tožeča
stranka. Kar zadeva razlog v zvezi z dodatnimi stroški najema prostorov in nakupa opreme, če je bilo, kot je tožeča stranka
navedla na obravnavi, Komisija pa tega ni izpodbijala, 1974 kandidatov pripuščenih k sodelovanju na natečaju EPSO/AD/116/08
in 427 kandidatov k natečaju EPSO/AD/117/08, te številke kažejo in potrjujejo, da bi bili dodatni stroški najema prostorov
in nakupa opreme razmeroma majhni, tudi če bi se v nasprotju z ugotovitvijo iz točke 38 te sodbe in razmisleki iz točke 39 te
sodbe bi vsi kandidati, pripuščeni k natečaju EPSO/AD/117/08, prijavili na natečaj EPSO/AD/116/08 in bi se nekateri kandidati,
prijavljeni na zadnji natečaj (če se lahko za njihove poklicne izkušnje – tako kot za poklicne izkušnje tožeče stranke – šteje,
da zadostujejo za pripustitev k natečaju za zapolnitev delovnih mest AD 11), prijavili tudi na natečaj EPSO/AD/117/08; zato
je potrebna enaka ugotovitev, kot je bila opravljena v zvezi s prvim razlogom, in sicer, da prihranek ni v sorazmerju s posegom
v člen 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov in omejitvijo dostopa do natečaja, ki ju pomeni izpodbijana določba.
Razmisleki v zvezi s prvim in šestim razlogom veljajo še toliko bolj, če so bili, kot je bilo navedeno na obravnavi (ne da
bi – to je res – Komisija lahko to formalno potrdila), predizbirni testi enake težavnostne stopnje za natečaj za zapolnitev
delovnih mest naziva AD 8 in natečaj za zapolnitev delovnih mest naziva AD 11, kar pomeni, da bi oseba, ki je želela sodelovati
na obeh natečajih, lahko opravljala samo en test, ki bi veljal za oba natečaja.
Poleg tega se glede na sklepanje, s katerim je Sodišče za uslužbence v točkah od 42 do 47 te sodbe zavrnilo vsakega od razlogov,
na katere se sklicuje Komisija, zdi jasno, da ti razlogi, tudi če se strnejo v celoto, še vedno ne morejo (zlasti zaradi zavezujočnosti
člena 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov in ozko razmejenega področja zadevnih natečajev – glej zlasti točko 28 te sodbe
in drugo ugotovitev iz točke 38 te sodbe) utemeljiti izpodbijane določbe.
Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da je tožbeni razlog tožeče stranke, ki se nanaša na nezdružljivost določbe, s katero je
prepovedana sočasna prijava na javna natečaja EPSO/AD/116/08 in EPSO/AD/117/08 za zaposlitev uradnikov (AD 8) oziroma višjih
uradnikov (AD 11) na področju boja proti goljufijam, s členom 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov, utemeljen.
Zato je, ne da bi bilo treba odločati o drugem tožbenem razlogu tožeče stranke, treba odločbo EPSO, ki se opira na izpodbijano
določbo in s katero tožeči stranki ni bilo dovoljeno, da se prijavi na natečaj EPSO/AD/117/08, razglasiti za nično.

Stroški
V skladu s členom 87(1) Poslovnika se ob upoštevanju drugih določb poglavja 8 naslova II navedenega poslovnika neuspeli stranki
naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V skladu s členom 87(2) lahko Sodišče za uslužbence, če to zahteva pravičnost,
odloči, da se neuspeli stranki naloži le delno plačilo stroškov ali da se ji ne naloži plačilo stroškov.
V obravnavanem primeru je Komisija neuspela stranka. Poleg tega je tožeča stranka v svojih predlogih izrecno predlagala, naj
se Komisiji naloži plačilo stroškov. Ker okoliščine tega primera ne upravičujejo uporabe določb člena 87(2) Poslovnika, se
Komisiji naloži plačilo vseh stroškov.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (prvi senat)
razsodilo:
1)
Odločba Evropskega urada za izbor osebja (EPSO), da se R. Di Prospero ne dovoli prijava na natečaj EPSO/AD/117/08, se razglasi
za nično.
2)
Komisija Evropskih skupnosti nosi vse stroške.
Gervasoni
Kreppel
Tagaras
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 17. novembra 2009.
Sodni tajnik

Predsednik
W. Hakenberg

S. Gervasoni
Besedilo te odločbe in besedila odločb sodišč Skupnosti, ki so navedene v tej odločbi, a še niso bile objavljene v Zbirki
odločb, so na voljo na spletni strani Sodišča: www.curia.europa.eu
*
Jezik postopka: francoščina.