CELEX: 62005CJ0385
Socialna politika
Direktivi 98/59/ES in 2002/14/ES
Kolektivni odpust
Obveščanje in posvetovanje z delavci
Izračun pragov zaposlenih delavcev
Pristojnost držav članic
Izključitev delavcev, ki sodijo v določeno starostno kategorijo

Razlogi za odločitev
1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 98/59/ES z dne 20. julija 1998 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti (UL L 225, str. 16) in Direktive 2002/14/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 2002 o določitvi splošnega okvira za obveščanje in posvetovanje z delavci v Evropski skupnosti (UL L 80, str. 29).
2. Predlog je bil predložen v okviru več tožb, ki so jih Confédération générale du travail (CGT), Confédération française démocratique du travail (CFDT), Confédération française de l’encadrement (CFE-CGC), Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC) ter Confédération générale du travail-Force ouvrière (CGT-FO) vložile pri Conseil d’État in katerih namen je razglasitev ničnosti odredbe št. 2005-892 z dne 2. avgusta 2005 o prilagoditvi pravil za izračun števila zaposlenih v podjetjih (JORF z dne 3. avgusta 2005, str. 12687, v nadaljevanju: odredba št. 2005-892).
Pravni okvir
Skupnostna ureditev
3. Člen 1(1) Direktive 98/59 določa:
„V tej direktivi pomeni:
(a) ‚kolektivni odpust‘ odpust s strani delodajalca zaradi enega ali več razlogov, ki niso povezani s posameznimi delavci, če je, odvisno od odločitve države članice, število odpuščenih delavcev:
i) ali v obdobju 30 dni:
– najmanj 10 v podjetjih, ki običajno zaposlujejo več kakor 20 in manj kakor 100 delavcev,
– najmanj 10 % vseh delavcev v podjetjih, ki običajno zaposlujejo najmanj 100 in manj kakor 300 delavcev,
– najmanj 30 v podjetjih, ki običajno zaposlujejo 300 ali več delavcev;
ii) ali v obdobju 90 dni najmanj 20, ne glede na število delavcev, običajno zaposlenih v podjetju;
(b) ‚predstavniki delavcev‘ tiste predstavnike, ki jih predvideva zakonodaja ali praksa držav članic.
Pri izračunavanju števila odpustov, kakor jih predvideva pododstavek 1, točka (a), se prenehanje pogodbe o zaposlitvi na pobudo delodajalca zaradi enega ali več razlogov, ki niso povezani s posameznim zadevnim delavcem, šteje kot odpust, če gre za najmanj pet odpustov.“
4. Člen 2(1) Direktive 98/59 določa:
„Kadar delodajalec predvideva kolektivno odpuščanje delavcev, mora pravočasno začeti posvetovanja s predstavniki delavcev, zato da doseže sporazum.“
5. Člen 3 Direktive 98/59 določa:
„1. Delodajalci morajo uradno pisno obvestiti pristojni organ javne oblasti o načrtovanih kolektivnih odpustih.
[…]
2. Delodajalec vroči kopijo uradnega obvestila iz odstavka 1 predstavnikom delavcev.
Predstavniki delavcev lahko pristojnemu organu javne oblasti pošljejo morebitne pripombe.“
6. Člen 5 Direktive 98/59 določa:
„Ta direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da uporabijo ali sprejmejo zakone in druge predpise, ki so za delavce ugodnejši, ali da spodbujajo ali omogočajo uporabo kolektivnih pogodb, ki so za delavca ugodnejše.“
7. V  uvodnih izjavah 7 in 8 Direktive 2002/14 je navedeno:
„(7) Treba je okrepiti dialog in spodbuditi medsebojno zaupanje znotraj podjetij, da se izboljša predvidevanje tveganja, da postane organizacija dela prilagodljivejša in da se delavcem omogoči usposabljanje v okviru podjetja, pri čemer se ohranja varnost, da se delavci zavedajo potrebe po prilagoditvah, da se poveča sposobnost delavcev za izvajanje ukrepov in dejavnosti, s katerimi bi povečali svojo zaposljivost, ter da se spodbudi vključevanje delavcev v delovanje in prihodnost podjetja in poveča njegova konkurenčnost.
(8) Zlasti je treba spodbujati in krepiti obveščanje in posvetovanje o stanju in verjetnem razvoju zaposlovanja v podjetju ter, kadar po ocenah delodajalca obstaja možnost, da je ogrožena zaposlitev v podjetju, o možnih vnaprejšnjih ukrepih, ki so predvideni, zlasti v zvezi z usposabljanjem ter razvojem veščin delavcev, s katerimi bi popravili negativen razvoj in njegove posledice ter izboljšali zaposljivost in prilagodljivost delavcev, na katere bi tak negativen razvoj verjetno vplival.“
8. Poleg tega iz uvodne izjave 18 Direktive 2002/14 izhaja, da se z njo namerava vzpostaviti splošni okvir, katerega namen je določiti minimalne zahteve, ki se uporabljajo v vsej Skupnosti, državam članicam pa ne preprečujejo, da bi sprejele ugodnejše določbe za delavce.
9. Namen tega splošnega okvira je tudi izogniti se kakršnim koli administrativnim, finančnim in pravnim omejitvam, ki bi ovirale ustanavljanje in razvoj malih in srednje velikih podjetij. Glede na isto uvodno izjavo se je zato zdelo primerno, da se področje uporabe navedene direktive v skladu z odločitvijo držav članic omeji na podjetja, ki zaposlujejo najmanj 50 delavcev, ali obrate, ki zaposlujejo najmanj 20 delavcev.
10. Člen 1(1) Direktive 2002/14 določa:
„Namen te direktive je oblikovati splošni okvir, ki določa minimalne zahteve za pravico do obveščanja in posvetovanja z delavci v podjetjih ali obratih v Skupnosti.“
11. Člen 2 navedene direktive določa:
„V tej direktivi:
[…]
(d) ‚delavec‘ pomeni vsako osebo, ki je v zadevni državi članici zavarovana kot delavec po nacionalni delovnopravni zakonodaji in v skladu z nacionalno prakso;
[…]“
12. Člen 3(1) Direktive 2002/14 določa:
„Ta direktiva se v skladu z odločitvijo držav članic uporablja za:
(a) podjetja, ki zaposlujejo najmanj 50 delavcev v kateri koli državi članici, ali
(b) obrate, ki zaposlujejo najmanj 20 delavcev v kateri koli državi članici.
Države članice določijo način za izračunavanje praga delavcev.“
13. Člen 4(1) Direktive 2002/14 določa:
„Skladno z načeli, določenimi v členu 1, in brez vpliva na katere koli veljavne določbe in/ali prakse, ki so ugodnejše za delavce, države članice določijo načine ureditve izvajanja pravice do obveščanja in posvetovanja na ustrezni ravni.“
14. Člen 11 Direktive 2002/14 določa, da morajo države članice sprejeti vse potrebne ukrepe, s katerimi lahko kadar koli zagotovijo uresničitev ciljev, ki jih nalaga navedena direktiva.
Nacionalna ureditev
15. V skladu s členom L. 421-1 francoskega delovnega zakonika je postavitev predstavnikov sindikatov obvezna za vse obrate, ki zaposlujejo najmanj enajst delavcev.
16. Iz členov L. 321-2 in L. 321-3 tega zakonika izhaja, da se morajo delodajalci, ki predvidevajo odpuste iz ekonomskih razlogov, sestati in posvetovati s svetom delavcev ali predstavniki sindikatov, če je število nameravanih odpustov vsaj deset v istem obdobju tridesetih dni.
17. Pred sprejetjem odredbe št. 2005-892 je člen L. 620-10 delovnega zakonika določal:
„Za izvajanje določb tega zakonika se število zaposlenih v podjetju izračuna v skladu z naslednjimi določbami.
Delavci s pogodbo za nedoločen in polni delovni čas ter delavci, ki delajo doma, so v celoti upoštevani pri številu zaposlenih v podjetju.
Delavci s pogodbo za določen čas, priložnostni delavci, delavci, ki jih podjetju da na voljo zunanje podjetje, vključno z začasnimi delavci, se upoštevajo pri številu zaposlenih v podjetju v sorazmerju z njihovo navzočnostjo v zadnjih dvanajstih mesecih. Vendar so delavci s pogodbo za določen čas, s pogodbo o začasnem delu ali delavci, ki jih je dalo na voljo zunanje podjetje, izključeni iz izračuna števila zaposlenih, če nadomeščajo odsotnega delavca ali delavca, čigar pogodba o zaposlitvi je bila prekinjena.
Delavci, ki delajo s skrajšanim delovnim časom, se upoštevajo ne glede na vrsto pogodbe o zaposlitvi, ,pri čemer se skupna vsota delovnega časa, navedenega v njihovih pogodbah o zaposlitvi, razdeli z zakonitim delovnim časom ali delovnim časom po kolektivni pogodbi.“
18. Člen 1 odredbe št. 2005-892 je dopolnil navedeni člen L. 620 10 s tem odstavkom:
„Delavec, zaposlen od 22. junija 2005 in mlajši od šestindvajset let, se ne upošteva pri številu zaposlenih v podjetju, kjer dela, dokler ne dopolni šestindvajset let, ne glede na vrsto pogodbe, ki jo ima s tem podjetjem. Ta določba ne more povzročiti ukinitve predstavniškega organa zaposlenih ali pooblastila predstavnika sindikata. Določbe tega odstavka se uporabljajo do 31. decembra 2007.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
19. Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da je Premier ministre (ministrski predsednik) v svoji splošnopolitični izjavi z dne 8. junija 2005 parlamentu predložil krizni načrt za zaposlovanje, da bi se izboljšal skrb zbujajoč položaj zaposlovanja v Franciji. Da bi ukrepi, predvideni v tem načrtu, lahko začeli veljati 1. septembra 2005, je vlada zahtevala, da se z odredbo pooblasti za pripravo predpisov.
20. Tako je bila vlada s členom 1 zakona št. 2005-846 z dne 26. julija 2005 (JORF z dne 27. julija 2005, str, 12223) pooblaščena, da z odredbo sprejme vse ukrepe, zlasti za prilagoditev pravil za izračun števila zaposlenih, ki so bili uporabljeni za izvajanje določb v zvezi z delovnim pravom ali finančnih obveznosti, naloženih z drugimi predpisi, da bi podjetja od 22. junija 2005 spodbudili k zaposlovanju delavcev, mlajših od 26 let.
21. Vlada je 2. avgusta 2005 z odredbo št. 2005-892 sprejela ukrepe v zvezi s prilagoditvijo pravil za izračun števila zaposlenih v podjetju, pri čemer je predvidela, da določbe te odredbe 31. decembra 2007 ne bodo več učinkovale.
22. CGT, CFDT, CFE-CGC, CFTC in CGT-FO so pri Conseil d’État zoper odredbo št. 2005-892 vložile tožbe.
23. Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so v podporo tožbam poudarile zlasti tožbeni razlog, ki se nanaša na to, da naj bi prilagoditev pravil za izračun števila zaposlenih, določena z navedeno odredbo, kršila cilje direktiv 98/59 in 2002/14.
24. Predložitveno sodišče poudarja, da čeprav izpodbijana določba iz odredbe št. 2005-892 ne povzroči neposredno izključitve uporabe nacionalnih določb, ki zagotavljajo prenos direktiv 98/58 in 2002/14, ostane dejstvo, d a lahko glede obratov, v katerih je zaposlenih več kot dvajset delavcev, vendar jih je med njimi manj kot enajst starih 26 let ali več, uporaba zadevnih določb v postopku v glavni stvari povzroči, da so delodajalci oproščeni nekaterih obveznosti iz teh direktiv.
25. V teh okoliščinah je Conseil d’État prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1. Ali je treba ob upoštevanju namena Direktive [2002/14], ki je v skladu s členom 1(1) oblikovanje splošnega okvira, ki določa minimalne zahteve za pravico do obveščanja in posvetovanja z delavci v podjetjih ali obratih v Skupnosti, prenos na države članice, da določijo podrobna pravila za izračun praga delavcev, ki ga določa ta direktiva, razumeti tako, da je tem državam omogočeno, da pri uporabi tega praga različno upoštevajo nekatere skupine delavcev?
2. Kdaj se lahko Direktiva [98/59] razlaga tako, da dovoljuje ureditev, katere posledica je, da so nekatera podjetja, ki običajno zaposlujejo več kot dvajset delavcev, zaradi pravil o izračunu števila zaposlenih, ki nekatere skupine delavcev izključujejo od uporabe določb, ki urejajo zastopanost delavcev, oproščena, pa čeprav le začasno, obvezne ustanovitve organa za zastopanje delavcev?“
26. Conseil d’État je v predložitveni odločbi Sodišču predlagalo, naj na podlagi člena 104a, prvi odstavek, Poslovnika uporabi hitri postopek za odločanje o predložitveni odločbi.
27. Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 21. novembra 2005 ta predlog zavrnil.
Vprašanji za predhodno odločanje
28. Najprej je treba poudariti, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je spodbujanje zaposlovanja legitimen cilj socialne politike in da imajo države članice široko pooblastilo za prosto presojo pri izbiri ukrepov, s katerimi bi lahko uresničile cilje svoje socialne politike (glej predvsem sodbi z dne 9. februarja 1999 v zadevi Seymour-Smith in Perez, C-167/97, Recueil, str. I-623, točki 71 in 74, in z dne 20. marca 2003 v zadevi Kutz-Bauer, C-187/00, Recueil, str. I-2741, točki 55 in 56).
29. Vendar učinek proste presoje, ki jo imajo države članice na področju socialne politike, ne sme pripeljati do tega, da se onemogoči izvajanje temeljnega načela prava Skupnosti ali določbe tega prava (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Seymour-Smith in Perez, točka 75, in Kutz-Bauer, točka 57).
Prvo vprašanje
30. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) Direktive 2002/14 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki skupino delavcev izključuje, čeprav le začasno, iz izračuna števila zaposlenih delavcev v smislu te določbe.
31. Glede tega je treba poudariti, da je v skladu s členom 2(d) Direktive 2002/14 delavec v smislu te direktive vsaka oseba, ki je v zadevni državi članici varovana kot delavec v okviru nacionalne zakonodaje glede zaposlovanja in v skladu z nacionalno prakso.
32. Ker ni sporno, da so delavci, mlajši od 26 let, na katere se nanaša zadevna nacionalna določba v postopku v glavni stvari, varovani z nacionalno ureditvijo na področju zaposlovanja, so to delavci v smislu Direktive 2002/14.
33. Člen 3(1), drugi pododstavek, te direktive določa, da morajo države članice določiti podrobna pravila za izračun praga zaposlenih delavcev. Vendar se ta določba nanaša na določitev podrobnih pravil za izračun praga delavcev, in ne na opredelitev pojma delavca.
34. Ker je bila z Direktivo 2002/14 opredeljena kategorija oseb, ki jih je treba upoštevati pri tem izračunu, države članice iz navedenega izračuna ne smejo izključiti določene  skupine oseb, ki so sprva spadale v to kategorijo. Čeprav navedena direktiva državam članicam ne predpisuje, kako naj pri izračunu praga zaposlenih delavcev upoštevajo delavce, ki spadajo na njeno področje uporabe, kljub temu predpisuje, da jih morajo upoštevati.
35. Iz sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da če določba Skupnosti napotuje na nacionalno zakonodajo in prakso, države članice ne smejo sprejeti ukrepov, s katerimi bi zmanjševale polni učinek ureditve Skupnosti, v katero je vključena ta določba (glej v tem smislu sodbo z dne 9. septembra 2003 v zadevi Jaeger, C‑151/02, Recueil, str. I-8389, točka 59).
36. Še podrobneje glede Direktive 2002/14 je treba poudariti, prvič, da tako iz člena 137 ES, ki je njena pravna podlaga, kot iz uvodne izjave 18 in člena 1(1) te direktive izhaja, da je njen namen določiti minimalne zahteve za pravico do obveščanja in posvetovanja z delavci v podjetjih ali obratih v Skupnosti.
37. Drugič, treba je ugotoviti, da je sistem, vzpostavljen z Direktivo 2002/14, razen nekaterih izjem, predvidenih v njenem členu 3(2) in (3), uveden z namenom uporabe za vse delavce, navedene v členu 2(d) te direktive.
38. Ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki povzroča – kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 28 sklepnih predlogov – da se nekateri delodajalci izognejo obveznostim, določenim v Direktivi 2002/14, in da so njihovi delavci prikrajšani za pravice, ki so jim priznane s to direktivo, lahko tem pravicam odvzame bistvo, navedeni direktivi pa tako polni učinek.
39. Poleg tega iz stališč, ki jih je predložila francoska vlada, izhaja, da je namen zadevne nacionalne določbe v postopku v glavni stvari omiliti omejitve, ki jih delodajalcem povzroča dejstvo, da bi z zaposlovanjem dodatnih delavcev prekoračili prage, določene zlasti za izvajanje obveznosti iz Direktive 2002/14.
40. Glede razlage Ta vlada predlaga razlago Direktive 2002/14, po kateri člen 3(1) te direktive državam članicam ne prepoveduje, da določijo podrobna pravila za izračun pragov zaposlenih delavcev, kot je v primeru zadevne določbe v postopku v glavni stvari, ki bi lahko pripeljala do začasne izključitve nekaterih skupin delavcev, če je ta izključitev upravičena s ciljem splošnega interesa, namreč spodbujanjem zaposlovanja mladih, in je v skladu z načelom sorazmernosti. Zato zadostuje ugotovitev, da taka razlaga ni združljiva s členom 11(1) navedene direktive, ki določa, da morajo države članice sprejeti vse potrebne ukrepe, s katerimi lahko kadar koli zagotovijo cilje, ki jih nalaga Direktiva 2002/14, s tem da kaže na to, da je navedenim državam dovoljeno, da se, čeprav le začasno, izognejo jasni in natančni obveznosti rezultata, določeni s pravom Skupnosti (glej po analogiji sodbo z dne 4. julija 2006 v zadevi Adeneler, C‑212/04, ZOdl., str. I‑6057, točka 68).
41. Glede na zgornje ugotovitve je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1) Direktive 2002/14 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določeno skupino delavcev izključuje, čeprav le začasno, iz izračuna števila zaposlenih delavcev v smislu te določbe.
Drugo vprašanje
42. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(1)(a) Direktive 98/59 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določeno skupino delavcev izključuje, čeprav le začasno, iz izračuna števila zaposlenih delavcev, določenega v navedeni določbi.
43. Za odgovor na tako preoblikovano vprašanje je treba, prvič, ugotoviti, da je namen Direktive 98/59 zagotoviti primerljivo varstvo pravic delavcev v različnih državah članicah v primeru kolektivnih odpustov in uskladiti stroške, ki jih pravila, s katerimi je urejeno to varstvo, povzročijo podjetjem v Skupnosti (glej po analogiji sodbo z dne 8. junija 1994 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, C-383/92, Recueil, str. I-2479, točka 16).
44. Drugič, treba je poudariti, da iz členov 1(1) in 5 Direktive 98/59 izhaja, da je njen namen vzpostaviti minimalno varstvo v zvezi z obveščanjem in posvetovanjem z delavci v primeru kolektivnih odpustov, pri čemer lahko države članice sprejemajo ugodnejše nacionalne ukrepe za navedene delavce.
45. Tako je treba ugotoviti, da so pragi, določeni v členu 1(1) Direktive 98/59, prav taki minimalni predpisi, od katerih lahko države članice odstopijo le s predpisi, ki so za delavce ugodnejši.
46. Na eni strani namreč iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je nacionalna zakonodaja, s katero je omogočeno oviranje varstva, ki je brezpogojno zagotovljeno delavcem z direktivo, v nasprotju s pravom Skupnosti (zgoraj navedena sodba Komisija proti Združenemu kraljestvu, točka 21).
47. Na drugi strani in v nasprotju s tem, kar zatrjuje francoska vlada, Direktive 98/59 ni mogoče razlagati tako, da o podrobnih pravilih za izračun teh pragov in tako o samih navedenih pragih odločajo države članice, ker bi taka razlaga tem omogočala, da spremenijo področje uporabe navedene direktive in ji odvzamejo polni učinek.
48. Kot je razvidno iz predložitvene odločbe ter iz točk 73 in 74 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca, je nacionalna določba, kot je ta v postopku v glavni stvari, taka, da vsem delavcem, zaposlenim pri nekaterih podjetjih, ki običajno zaposlujejo več kot 20 delavcev, odvzame, čeprav le začasno, pravice, ki jih imajo na podlagi Direktive 98/59, in tako zmanjšuje njen polni učinek.
49. Glede na te ugotovitve je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(1)(a) Direktive 98/59 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določeno skupino delavcev izključuje, čeprav le začasno, iz izračuna števila zaposlenih delavcev, predvidenega v tej določbi.
Stroški
50. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Izrek
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
1. Člen 3(1) Direktive 2002/14/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 2002 o določitvi splošnega okvira za obveščanje in posvetovanje z delavci v Evropski skupnosti je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določeno skupino delavcev izključuje, čeprav le začasno, iz izračuna števila zaposlenih delavcev v smislu te določbe.
2. Člen 1(1)(a) Direktive Sveta 98/59/ES z dne 20. julija 1998 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določeno skupino delavcev izključuje, čeprav le začasno, iz izračuna števila zaposlenih delavcev, predvidenega v tej določbi.