CELEX: 61983CJ0174(01)
Tjenestemænd
renter af lønefterbetaling

Ved stævning, indgivet til Domstolens justitskontor den 16. august 1983, har F. Ammann og andre tjenestemænd ved generalsekretariatet for De europæiske Fællesskabers Ministerråd anlagt sag, hvorunder de har påstået annullation af deres lønsedler for december 1982, der indeholdt beregning af den lønefterbetaling, som skete i medfør af Rådets forordning nr. 3139/82 af 22. november 1982 (
EFT L 331 af 26.11.1982, s. 1
), og om fornødent af Rådets udtrykkelige eller stiltiende afvisning af sagsøgernes klager indgivet i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2. Påstanden om annullation er begrundet med, at lønefterbetalingerne for perioden fra 1. juli 1980 ikke var forhøjet med renter, som sagsøgerne kræver opgjort og udbetalt efter den sædvanligvis anvendte sats. Endvidere påstås Rådet tilpligtet at betale erstatning som følge af den i mellemtiden skete forringelse af købekraften.
Den 20. januar 1981 vedtog Rådet i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 65 forordning nr. 187/81 om tilpasning af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte i De europæiske Fællesskaber samt om justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (
EFT L 21, s. 18
); herved fulgte Rådet ikke Kommissionens forslag af 9. december 1980.
Under henvisning til denne forordning vedtog Rådet den 10. februar 1981 forordning nr. 397/81 om fastsættelse af løntabeller samt af øvrige lønelementer (
EFT L 46, s. 1
).
Den 16. marts 1981 anlagde Kommissionen sag med påstand om annullation af forordning nr. 187/81 samt af artiklerne 1, afsnit a), 2, afsnit a) og afsnit b), og artikel 11, første afsnit, i forordning nr. 397/81.
Ved dom af 6. oktober 1982 (Kommissionen mod Rådet,
59/81, Sml. s. 3329
) annullerede Domstolen forordning nr. 187/81 samt de ovennævnte bestemmelser i forordning nr. 397/81.
Med henblik på at opfylde dommen vedtog Rådet på grundlag af Kommissionens forslag af 29. oktober 1982 forordning nr. 3139/82 af 22. november 1982.
I sin egenskab af ansættelsesmyndighed opgjorde og udbetalte Rådet derefter lønefterbetalingerne i medfør af forordningen for perioden fra 1. juli 1980 indtil betalingstidspunktet.
Hver enkelt af sagsøgerne indgav derefter en enslydende klage i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2, med krav om, at der blev taget hensyn til forringelsen af købekraften igennem den periode, der omfattes af efterbetalingerne i medfør af Rådets forordning nr. 3139/82; sagsøgerne krævede endvidere morarenter, som efter deres opfattelse skulle være betalt sammen med de skete lønefterbetalinger.
Efter at klagerne var blevet afvist udtrykkeligt eller stiltiende, anlagde sagsøgerne denne sag.
Ved dom, afsagt af Domstolens tredje afdeling den 4. juli 1985, blev sagen dels afvist for sagsøgeren L. Hansens vedkommende, da denne ikke havde indgivet forudgående klage, dels afvist i forhold til alle sagsøgerne for så vidt angik, påstanden om erstatning; i øvrigt blev sagen henvist til Domstolens plenum med henblik på pådømmelse af sagsøgernes øvrige påstande.
Sagsøgerne har gjort gældende, at den enkelte ansættelsesmyndighed skal forhøje lønefterbetalingerne med morarenter, da betalingerne skete for sent.
Sagsøgerne har til støtte herfor henvist til tjenestemandsvedtægtens artikel 62, hvorefter tjenestemanden på grundlag af sin udnævnelse har ret til det vederlag, der svarer til hans lønklasse og -trin, og ikke kan give afkald på denne ret, samt til artikel 16, stk. 1, i tjenestemandsvedtægtens bilag VII, hvorefter vederlaget udbetales den 15. i hver måned for den løbende måned. Efter sagsøgernes opfattelse følger det af de nævnte bestemmelser, at vederlaget skal forhøjes med morarenter, dersom det betales for sent.
Sagsøgerne har endvidere anført, at undladelsen af at betale morarenter er i strid med ordningen i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 65, stk. 1, hvorefter der skal ske en årlig undersøgelse af lønningsniveauet for tjenestemændene og de øvrige ansatte i Fællesskaberne på grundlag af kriterier, der fremgår af de metoder, som Rådet fastsætter efter forslag fra Kommissionen. Sagsøgerne har anført, at Rådet i denne sag med udstedelsen af forordning nr. 3139/82 fastslog, at Fællesskabets tjenestemænd havde krav på en tilpasning af deres lønninger pr. 1. juli 1980. Det påhvilede herefter ansættelsesmyndigheden at betale morarenter til Fællesskabets tjenestemænd under hensyn til, at tjenestemændene fik de omhandlede beløb udbetalt med næsten to års forsinkelse i forhold til forfaldstidspunktet i henhold til vedtægten.
Sagsøgte har anført, at tjenestemandsvedtægtens artikel 62 alene i generelle vendinger fastslår tjenestemandens ret til vederlag uden på nogen måde at omhandle vederlagets størrelse; dette spørgsmål reguleres i andre vedtægtsbestemmelser. Efter vedtægtens artikel 65, stk. 1, fastsætter Rådet dernæst frit de midler og den fremgangsmåde, der findes bedst egnet med henblik på gennemførelsen af en lønpolitik; bestemmelsen hjemler ingen pristalsregulering eller automatiske forhøjelser, men fastlægger blot en fremgangsmåde for tilpasning og giver herved Rådet et vidt skøn. Sagsøgte er derfor af den opfattelse, at eftersom forordning nr. 3139/82 ikke indeholder nogen bestemmelser om betaling af morarenter — hvilket Kommissionen i øvrigt heller ikke havde stillet forslag om, ligesom spørgsmålet lades uomtalt i Domstolens dom af 6. oktober 1982, hvorved forordning nr. 187/81 blev annulleret — savnedes der hjemmel til at optage en sådan post i lønsedlerne vedrørende lønefterbetalingerne. Rådet har anført, at det som ansættelsesmyndighed hverken efter tjenestemandsvedtægtens artikel 65, stk. 1, eller efter den i 1976 vedtagne metode til gennemførelse af denne bestemmelse, ligeså lidt som efter Domstolens praksis skal betale morarenter, der ikke er hjemlet i de forordninger, hvorved vederlagene fastsættes.
Det bemærkes, at de af sagsøgerne påberåbte bestemmelser i tjenestemandsvedtægtens artikel 62 og i artikel 16 i vedtægtens bilag VII alene fastlægger tidspunktet for betaling af lønninger i henhold til gældende forordning. Bestemmelserne hjemler ingen renter, såfremt de forordninger, der med tilbagevirkende gyldighed fastsætter lønnen for tjenestemænd og andre ansatte, træder i kraft med forsinkelse. Tjenestemandsvedtægtens artikel 65, stk. 1, fastlægger alene en årlig undersøgelsesprocedure med henblik på tilpasning af tjenestemændenes vederlag; undersøgelsen, der indledes i september, strækker sig normalt over nogle måneder og afsluttes med en forordning, der nødvendigvis får tilbagevirkende gyldighed fra 1. juli s.a. Selv om forordningen under disse omstændigheder nødvendigvis får tilbagevirkende gyldighed, indeholder den nævnte artikel ingen bestemmelse om betaling af morarenter.
Det følger af det anførte, at anbringenderne om, at tjenestemandsvedtægtens artikel 62 og artikel 65, stk. 1, er tilsidesat, må forkastes.
Sagsøgerne har endvidere anført, at Rådet som ansættelsesmyndighed bør betale morarenter efter en almindelig retsgrundsætning i medlemsstaternes ret, der er anerkendt af Domstolen, og hvorefter der skal betales morarenter ved enhver forsinkelse med erlæggelsen af en pengeydelse. Efter sagsøgernes opfattelse skal ansættelsesmyndigheden betale morarenter, såfremt den forordning, der omhandles i tjenestemandsvedtægtens artikel 65, stk. 1, er blevet vedtaget med en betydelig forsinkelse i forhold til de sædvanlige tidsrammer; dette er netop tilfældet i denne sag, hvor forordning nr. 3139/82 blev vedtaget med næsten to års forsinkelse.
Sagsøgte har anført, at det af sagsøgerne påberåbte princip om betaling af morarenter ved forsinkelse forudsætter, at hovedstolen lyder på et bestemt beløb. I den konkrete sag opstod der imidlertid først et bestemt tilgodehavende ved ikrafttrædelsen af forordning nr. 3139/82, og betalingen skete umiddelbart herefter og således med enhver fornøden hurtighed. Rådet har endvidere anført, at i henhold til det nævnte princip kan kravet om morarenter først opstå, når der er fremsat krav om betaling af hovedstolen; der blev ikke fremsat krav i nærværende sag, eftersom sagsøgerne først anlagde sag, og endog først indgav klage, efter at hovedstolen var betalt.
Det bemærkes i så henseende, at der under alle omstændigheder kun skal betales morarenter, dersom hovedstolen lyder på et bestemt beløb, eller beløbet i det mindste kan bestemmes på grundlag af objektivt fastlagte kriterier. I den foreliggende sag blev en fordring på et bestemt beløb, henholdsvis på et beløb der kunne bestemmes, først hjemlet ved ikrafttrædelsen af forordning nr. 3139/82.
Der tilkommer nemlig Rådet et skøn, når det med hjemmel i tjenestemandsvedtægtens artikel 65 tilpasser vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte samt fastsætter justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner; den beløbsmæssige størrelse af disse tilpasninger etc. er derfor ganske uvis, indtil Rådet udøver de nævnte beføjelser og vedtager den omhandlede forordning. Ved den tidligere nævnte dom af 6. oktober 1982 fastslog Domstolen, at Rådet ved udøvelsen af sit skøn skal tage hensyn til visse faktorer; men Domstolen fastsatte — modsat sagsøgernes opfattelse — ikke de beløb, der faktisk tilkom tjenestemændene og de øvrige ansatte i henhold til vedtægtens artikel 65, ligeså lidt som den angav de objektive faktorer, der finder anvendelse ved den fornødne nærmere fastsættelse af disse beløb.
Det kan dernæst heller ikke tiltrædes, når det fra sagsøgernes side er hævdet, at forordning nr. 3139/82, som blev udstedt med tilbagevirkende gyldighed, dermed selv hjemlede den enkelte tjenestemand en fordring lydende på et bestemt beløb pr. de respektive lønforfaldsdatoer i henhold til vedtægten. Før ikrafttrædelsen af forordning nr. 3139/82 var hovedstolen nemlig ikke beløbsmæssigt fastsat, og for så vidt angår tiden efter ikrafttrædelsen, har sagsøgerne ikke hævdet, at der er udvist nogen forsinkelse med betalingen af de beløb, som forordningen hjemler krav på.
Det spørgsmål kunne i øvrigt rejses, om der kunne kræves morarenter, såfremt selve den beløbsmæssige fastsættelse af løntilgodehavendet var sket med en uundskyldelig forsinkelse. I den foreliggende sag vedtog Rådet imidlertid tilstrækkeligt hurtigt, nemlig den 22. november 1982, forordning nr. 3139/82 med henblik på at opfylde Domstolens førnævnte dom af 6. oktober 1982.
Det følger af det anførte, at der ikke skal betales morarenter i nærværende sag. Sagsøgerne kan følgelig ikke gives medhold i søgsmålet, som ved den tidligere nævnte dom, afsagt af Domstolens tredje afdeling den 4. juli 1985, blev henvist til pådømmelse i Domstolens plenum. Rådet for De europæiske Fællesskaber bør derfor frifindes i det hele.
Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, dømmes den part, der taber sagen, til at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. I henhold til procesreglementets artikel 70 bærer institutionerne dog deres egne omkostninger i sager anlagt af Fællesskabets ansatte.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN

1)
Sagsøgte frifindes.

2)
Hver part bærer sine omkostninger.

Koopmans
Bahlmann
Joliét
Bosco
Kakouris
O'Higgins
Schockweiler
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 30. september 1986.
P. Heim
Justitssekretær
Fungerende præsident
T. Koopmans
Afdelingsformand
(
*1
) – Processprog: Fransk.