CELEX: 62003CJ0028
Vakuutukset
Ensimmäisen direktiivin 73/239/ETY 15 ja 16 artikla
Ensimmäisen direktiivin 79/267/ETY 17 ja 18 artikla
Vakuutusyrityksen toimiluvan peruuttamista seuraava selvitystilamenettely
Työsuhdesaatavien ja vakuutussaatavien keskinäinen etuoikeusjärjestys

Ennakkoratkaisupyyntö koskee muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien
lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 24 päivänä heinäkuuta 1973 annetun ensimmäisen neuvoston
direktiivin 73/239/ETY (EYVL L 228, s. 3) 15 ja 16 artiklan tulkintaa, sellaisena kuin tämä direktiivi on muutettuna muuta
ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta, säännöksistä,
joilla helpotetaan palvelujen tarjoamisen vapauden tehokasta käyttämistä, sekä direktiivin 73/239 muuttamisesta 22 päivänä
kesäkuuta 1988 annetulla toisella neuvoston direktiivillä 88/357/ETY (EYVL L 172, s. 1) ja muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta
koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY
muuttamisesta (kolmas vahinkovakuutusdirektiivi) 18 päivänä kesäkuuta 1992 annetulla neuvoston direktiivillä 92/49/ETY (EYVL
L 228, s. 1). Ennakkoratkaisupyyntö koskee myös henkivakuutuksen ensivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien
lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 5 päivänä maaliskuuta 1979 annetun ensimmäisen neuvoston
direktiivin 79/267/ETY (EYVL L 63, s. 1) 17 ja 18 artiklaa, sellaisena kuin tämä direktiivi on muutettuna henkivakuutuksen
ensivakuutusliikettä koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta, säännöksistä, joilla
helpotetaan palvelujen tarjoamisen vapauden tehokasta käyttämistä, sekä direktiivin 79/267/ETY muuttamisesta 8 päivänä marraskuuta
1990 annetulla toisella neuvoston direktiivillä 90/619/ETY (EYVL L 330, s. 50) ja henkivakuutuksen ensivakuutusta koskevien
lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 79/267/ETY ja 90/619/ETY muuttamisesta
(kolmas henkivakuutusdirektiivi) 10 päivänä marraskuuta 1992 annetulla neuvoston direktiivillä 92/96/ETY (EYVL L 360, s. 1).
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Epikouriko kefalaio (vararahasto, josta maksetaan korvauksia liikenneonnettomuuksista,
jos onnettomuuden aiheuttajan vakuutusyritys on maksukyvytön) ja Kreikan kehitysministeri ja jossa on kysymys viimeksi mainitun
tekemästä päätöksestä, jolla kreikkalaisen Intercontinental AE -nimisen vakuutusyrityksen (jäljempänä Intercontinental) takuurahaston
varoista vapautettiin osa käytettäväksi työsuhdesaatavien maksamiseen.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön oikeus
Direktiivissä 73/239, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 92/49, ja direktiivissä 79/267, sellaisena kuin se on
muutettuna direktiivillä 92/96, on esitetty yhden toimiluvan periaate (kummankin näiden direktiivin 6 ja 7 artikla) ja sen
jäsenvaltion, jossa vakuutusyrityksellä on kotipaikka (kotijäsenvaltio), yksinomaisen toimivallan periaate tämän yrityksen
taloudellisen valvonnan osalta (direktiivin 73/239 13 artikla ja direktiivin 79/267 15 artikla).
Direktiivin 73/239 15 artiklan ja direktiivin 79/267 17 artiklan mukaan kotijäsenvaltion on vaadittava, että vakuutusyritys
muodostaa vakuutusteknisen vastuuvelan, joka on riittävä suhteessa sen koko liiketoimintaan. Tätä vakuutusteknistä vastuuvelkaa
kattavista varoista on säännöksiä, joiden tarkoituksena on varmistaa niiden sijoittamisen hajauttaminen.
Direktiivin 73/239 16 artiklan ja direktiivin 79/267 18 artiklan mukaan jäsenvaltion on vaadittava, että jokainen vakuutusyritys
muodostaa solvenssimarginaalin, joka on sen koko liiketoimintaan nähden riittävä ja joka vastaa vakuutusyrityksen vapaita
varoja. Direktiivin 73/239 18 artiklan ja direktiivin 79/267 21 artiklan mukaan jäsenvaltiot eivät saa antaa säännöksiä niiden
varojen valinnasta, jotka ylittävät vakuutusteknistä vastuuvelkaa kattavat varat.
Direktiivin 73/239 22 artiklassa ja direktiivin 79/267 26 artiklassa on luettelo sellaisista tilanteista, joissa kotivaltion
toimivaltainen viranomainen voi peruuttaa toimiluvan, ja niissä säädetään myös, että näissä tilanteissa tämä viranomainen
toteuttaa kaikki tarvittavat toimenpiteet vakuutettujen etujen turvaamiseksi sekä rajoittaa yrityksen varojen vapaata vallintaa.
Vakuutusyritysten tervehdyttämisestä ja likvidaatiosta on annettu 19.3.2001 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2001/17/EY
(EYVL L 110, s. 28).

Kansallinen oikeus
Tämän tuomion 1 kohdassa mainitut direktiivit on saatettu osaksi Kreikan oikeusjärjestystä presidentin asetuksilla 118/1985
(FEK A’ 35) ja 252/1996 (FEK A’ 186), joilla on muutettu yksityisestä vakuutustoiminnasta annettua asetusta 400/1970 (FEK
A’ 10; jäljempänä asetus).
Asetuksen 3 §:n 1 momentissa säädetään, että vakuutusyrityksen, jonka kotipaikka on Kreikassa, toiminnan harjoittaminen edellyttää
kauppaministerin päätöksellä myönnettyä toimilupaa. Asetuksen 3 §:n 3 ja 5 momentin mukaan toimilupa voidaan mainitussa asetuksessa
säädetyissä tapauksissa kauppaministerin perustellulla päätöksellä peruuttaa kokonaan tai osittain, lopullisesti tai väliaikaisesti.
Tämän saman pykälän 7 momentin mukaan vakuutusyrityksen toimiluvan lopullinen peruuttaminen merkitsee samalla vakuutusyrityksen
perustamisluvan peruuttamista ja yhtiön purkamista.
Asetuksen 7 §:n mukaan vakuutusyhtiöiden, joiden kotipaikka on Kreikassa, on muodostettava vakuutustekninen vastuuvelka, joka
on riittävä suhteessa niiden koko liiketoimintaan. Tämä vakuutustekninen vastuuvelka on katettava samanarvoisilla ja samassa
rahayksikössä ilmaistuilla varoilla.
Asetuksen 8 §:n mukaan vakuutusyritysten, joiden kotipaikka on Kreikassa, on perustettava takuurahasto, joka muodostuu siitä,
että Kreikassa tai jossain muussa Euroopan unionin jäsenvaltiossa tai Euroopan talousalueen jäsenvaltiossa osoitetaan tiettyjä
varoja sellaisten henkilöiden etujen turvaamiseksi, joilla on oikeus saada suorituksia vakuutussopimuksen perusteella. Tämän
saman säännöksen mukaan takuurahasto muodostuu asetuksen 7 §:ssä tarkoitettua vakuutusteknistä vastuuvelkaa kattavista varoista
sekä neljäsosasta asetuksen 20 §:n 2 momentin A kohdan e alakohdan mukaista vähimmäismäärää edustavia varoja.
Asetuksen 9 §:n 1 momentissa säädetään, että jos vakuutusyritys ei noudata 7 ja 8 §:n vakuutusteknistä vastuuvelkaa koskevia
säännöksiä, kauppaministeri voi päättää erilaisista toimenpiteistä Helleenien tasavallan virallisessa lehdessä julkaistavalla
päätöksellä ilmoitettuaan ensin aikomuksestaan sen jäsenvaltion valvontaviranomaisille, jossa kyseinen yritys toimii joko
sivuliikkeiden välityksellä tai käyttäen oikeuttaan palvelujen tarjoamisen vapauteen. Tällä päätöksellä kauppaministeri voi
siirtää takuurahastoon kaikki yrityksen vallinnassa olevat varat tai osan niistä, kieltää yritystä vallitsemasta vapaasti
kaikkia varojaan tai osaa niistä, peruuttaa yritykseltä väliaikaisesti tai lopullisesti toimiluvan harjoittaa osaa sen harjoittamista
vakuutuslajeista tai kaikkia sen harjoittamia vakuutuslajeja sekä ryhtyä kaikkiin muihin asianmukaisiin toimenpiteisiin, joilla
pyritään turvaamaan vakuutettujen sekä kaikkien muiden sellaisten edut, joilla on vakuutussopimukseen perustuvia oikeuksia.
Asetuksen 10 §:n 1 momentin 1 kohdassa, sellaisena kuin se on muutettuna lain 2496/1997 (FEK A’ 87) 35 §:n 9 momentilla, säädetään
seuraavaa:
”Henkilöillä, joilla on vakuutussopimukseen perustuvia oikeuksia, ja näiden henkilöiden yleisseuraannon tai erityisseuraannon
saajilla, on takuurahaston suhteen etuoikeus ennen kaikkia muita yleisiä ja erityisiä etuoikeuksia lukuun ottamatta 12 a §:n
8 momentissa säädettyä etuoikeutta ja työsuhdesaatavien, joihin ei kuitenkaan lueta mukaan vakuutusyhtiön hallinto- ja johtamisoikeutta
käyttävien henkilöiden saatavia, etuoikeutta.”
Asetuksen 12 a §:n 8 momentissa annetaan paras etuoikeus selvitystilan valvojan tai konkurssipesän pesänhoitajan sekä selvitysmiehen
palkkioille ja kuluille sekä vakuutussalkun rahaksi muuttamisesta aiheutuville pesänselvityskuluille.
Presidentin asetuksella 27/1996 (FEK A’ 19) toimivalta vakuutusyhtiöiden valvonta-asioissa siirrettiin kehitysministerille.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Epikouriko kefalaio on lailla 489/1976 (FEK A’ 331) perustettu elin, johon Kreikassa liikennevastuuvakuutustoimintaa harjoittavat
yritykset kuuluvat. Sen tehtävänä on muun muassa maksaa korvauksia liikenneonnettomuuden uhreille (onnettomuudessa loukkaantuneille
ja heidän oikeudenomistajilleen) sellaisissa tapauksissa, joissa on kyse sen yrityksen, jossa liikenneonnettomuuden aiheuttajalla
oli vastuuvakuutus, konkurssista tai toimiluvan peruuttamisesta. Korvauksen maksamisen jälkeen sille siirtyy edellä mainitun
lain mukaan etuoikeus, joka onnettomuuden aiheuttaneella vakuutetulla oli asetuksen 10 §:n nojalla.
Vuonna 1995 kauppaministeri peruutti Intercontinentalin toimiluvan ja päätti, että kaikki tämän yrityksen irtain ja kiinteä
omaisuus on siirrettävä tämän takuurahastoon.
Kehitysministeri vapautti 4.11.1998 tekemällään päätöksellä nro K3-9086 (Osakeyhtiöitä ja rajavastuuyhtiöitä koskeva tiedote,
10.11.1998, s. 8649, jäljempänä ”riidanalainen päätös”) edellä 13 kohdassa mainitun säännöksen mukaisesti 28 967 185 Kreikan
drakmaa (GRD) Intercontinentalin takuurahaston varoja työsuhdesaatavien etuoikeutettua kattamista varten.
Epikouriko kefalaio, joka on maksanut Intercontinentalin puolesta vakuutuskorvaukset, nosti 16.12.1998 Symvoulio tis Epikrateiasissa
kanteen riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi sillä perusteella, että tässä päätöksessä on kajottu sellaiseen omaisuuteen,
jonka tulisi olla kattamassa saatavaa, joka sillä on sijaantulon perusteella Intercontinentalilta.
Symvoulio tis Epikrateias korostaa, että vakuutettujen suojeleminen on yhteisön lainsäädännön perimmäinen tavoite. Se toteaa,
että sekä vakuutusyrityksille asetetulla velvollisuudella muodostaa vakuutustekninen vastuuvelka että asetuksen 9 §:n 1 momentilla
tähdätään tämän tavoitteen saavuttamiseen. Symvoulio tis Epikrateias katsoo, että lain 2496/1997 35 §:n 9 momentilla rikotaan
tämän tuomion 4–6 kohdassa mainittuja yhteisön säännöksiä siltä osin kuin siinä säädetään, että konkurssissa, selvitystilassa
tai muussa vastaavassa maksukyvyttömyystilanteessa vakuutusyhtiön työntekijöiden etuoikeus saada takuurahastosta suoritus
työsuhdesaatavilleen on parempi kuin vakuutettujen ja heidän oikeudenomistajiensa saman takuurahaston varoihin kohdistuva
etuoikeus. Sen mukaan riidanalainen päätös on siis kumottava.
Symvoulio tis Epikrateias katsoi kuitenkin, että tämä tulkinta voi antaa aihetta perusteltuihin epäilyksiin, minkä vuoksi
se on päättänyt lykätä asian lopullista ratkaisua ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Kun otetaan huomioon – – direktiivin 73/239 – – 15 ja 16 artiklassa sekä – – direktiivin 79/267 – – 17 ja 18 artiklassa säädetty,
voiko kansallinen lainsäätäjä säätää, että tilanteessa, jossa vakuutusyritys joutuu konkurssiin tai asetetaan selvitystilaan
tai jossa se joutuu vastaavanlaiseen maksukyvyttömyystilanteeseen, saatavat, jotka perustuvat työntekijän ja kyseisen yrityksen
väliseen työsuhteeseen, maksetaan kyseisen yrityksen vakuutusteknisen vastuuvelan kattavista varoista etuoikeutetusti ennen
niitä saatavia, joita on niillä, joilla on vakuutussopimukseen perustuvia oikeuksia, ja näiden yleisseuraannon tai erityisseuraannon
saajilla?”

Ennakkoratkaisukysymys
Ennakkoratkaisukysymyksen esittänyt tuomioistuin kysyy ennakkoratkaisukysymyksessään, ovatko sellaiset kansalliset säännökset,
joista seuraa, että vakuutusyrityksen konkurssissa, selvitystilassa tai niitä vastaavassa maksukyvyttömyystilanteessa vakuutusteknisen
vastuuvelan kattavia varoja käytetään työsuhdesaatavien maksamiseen ennen vakuutussaatavien maksamista, niiden yhteisön oikeuden
säännösten vastaisia, joissa säädetään vakuutusyritysten velvollisuudesta muodostaa vakuutustekninen vastuuvelka sekä koko
toimintaan nähden riittävä solvenssimarginaali.
Tämä kysymys koskee sellaista lainsäädäntöä, jossa säädetään vakuutussaatavien etuoikeudesta vakuutusyrityksen selvitystilassa.
Varat, joihin tämä etuoikeus kohdistuu, vastaavat tämän yrityksen takuurahastoa, ja ne sisältävät vakuutusteknisen vastuuvelan
kattavien varojen lisäksi myös muita mainitun yrityksen varoja. Ministeriön päätöksellä näitä varoja on voitu laajentaa, kuten
pääasiassa käsillä olevassa tapauksessa, koskemaan kaikki yrityksen vallinnassa olevat varat. Tämä etuoikeus on parempi kuin
kaikki muut etuoikeudet, olivatpa nämä yleisiä tai erityisiä, lukuun ottamatta pesänselvityksestä aiheutuvia kuluja ja muiden
kuin vakuutusyrityksen hallinto- ja johtamisoikeutta käyttävien henkilöiden työsuhdesaatavia.
Kuten Kreikan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset sekä komissio korostavat, ei niissä yhteisön säännöksissä, joissa
säädetään vakuutusyritysten velvollisuudesta muodostaa vakuutustekninen vastuuvelka ja koko vakuutustoimintaan nähden riittävä
solvenssimarginaali, eikä missään muussakaan direktiivien 73/239 ja 79/267 säännöksessä ole vakuutusyrityksen selvitystilaa
koskevia yhteensovittamissääntöjä (ks. vastaavasti direktiivin 2001/17 johdanto-osan toinen perustelukappale).
Vakuutusyrityksiltä vaadittavia taloudellisia takeita koskevien kansallisten säännösten yhteensovittamisen, joka on tehty
muun muassa tämän tuomion 4 ja 5 kohdassa mainituilla yhteisön säännöksillä, tarkoituksena on kyllä varmistaa vakuutettujen
ja sopimuksen ulkopuolisten edunsaajien riittävä suoja kaikissa yhteisön jäsenvaltioissa (ks. direktiivin 73/239 johdanto-osan
toinen perustelukappale ja direktiivin 79/267 johdanto-osan ensimmäinen perustelukappale). Sen tarkoituksena, että vakuutusyrityksille
on asetettu velvollisuus muodostaa riittävä vakuutustekninen vastuuvelka, on erityisesti taata, että näillä yrityksillä on
riittävästi varoja, jotta ne pystyvät vastaamaan sopimuksen mukaisista velvoitteistaan vakuutettuihin nähden (ks. asia 205/84,
komissio v. Saksa, tuomio 4.12.1986, Kok. 1986, s. 3755, 38 kohta; ks. myös direktiivin 73/239 johdanto-osan yhdeksäs perustelukappale
ja direktiivin 79/267 johdanto-osan seitsemäs perustelukappale sekä direktiivin 92/49 johdanto-osan 12. perustelukappale ja
direktiivin 92/96 johdanto-osan 13. perustelukappale).
Kyseessä olevien yhteisön säännösten ei kuitenkaan voida katsoa olevan osoitus siitä, että yhteisön lainsäätäjä olisi ajatellut,
että vakuutusyrityksen selvitystilassa vakuutusteknistä vastuuvelkaa kattavat varat on kaikissa olosuhteissa käytettävä ehdottomalla
etuoikeudella vakuutussaatavien maksamiseen.
Direktiivit 73/239 ja 79/267 eivät millään tavalla tue tällaista tulkintaa. Lisäksi tämä tulkinta on ristiriidassa direktiivin
2001/17 10 artiklan 1 kohdan kanssa, jossa tarkoituksena ”varmistaa asianmukainen tasapaino vakuutusvelkojien ja jäsenvaltion
lainsäädännöllä suojattujen muiden etuoikeutettujen velkojien suojan välille” (johdanto-osan 14. perustelukappale) annetaan
jäsenvaltioille mahdollisuus myöntää tietyille saataville, muun muassa vakuutusyrityksen työsuhteisten työntekijöiden saataville,
korkeampi sija etuoikeusjärjestyksessä kuin vakuutussaataville, siten, että tämä etuoikeus kohdistuu myös vakuutusteknistä
vastuuvelkaa kattaviin varoihin, silloin kun vakuutussaatavien etuoikeus kohdistuu myös muihin varoihin kuin näihin vakuutusteknistä
vastuuvelkaa kattaviin varoihin.
Näin ollen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että direktiivin 73/239 15 ja 16 artikla ja direktiivin 79/267 17 ja
18 artikla eivät ole esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan vakuutusteknisen vastuuvelan kattavia
varoja voidaan vakuutusyrityksen konkurssissa, selvitystilassa tai vastaavassa maksukyvyttömyystilanteessa käyttää työsuhdesaatavien
suorittamiseen ennen vakuutussaatavien suorittamista, kun tässä lainsäädännössä näille viimeksi mainituille myönnetään etuoikeus,
joka kohdistuu varoihin, jotka joka tapauksessa käsittävät vakuutusteknisen vastuuvelan kattavien varojen lisäksi muitakin
yrityksen varoja ja joka voidaan ministeriön päätöksellä laajentaa koskemaan kaikki yrityksen vallinnassa olevat varat.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Muille kuin mainituille asianosaisille huomautusten esittämisestä aiheutuneita kuluja ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten
määräysten yhteensovittamisesta 24 päivänä heinäkuuta 1973 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin 73/239/ETY 15 ja 16 artikla,
sellaisena kuin tämä direktiivi on muutettuna muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten
määräysten yhteensovittamisesta, säännöksistä, joilla helpotetaan palvelujen tarjoamisen vapauden tehokasta käyttämistä, sekä
direktiivin 73/239/ETY muuttamisesta 22 päivänä kesäkuuta 1988 annetulla toisella neuvoston direktiivillä 88/357/ETY ja muuta
ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien
73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta (kolmas vahinkovakuutusdirektiivi) 18 päivänä kesäkuuta 1992 annetulla neuvoston direktiivillä
92/49/ETY, sekä henkivakuutuksen ensivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten
määräysten yhteensovittamisesta 5 päivänä maaliskuuta 1979 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin 79/267/ETY 17 ja 18 artikla,
sellaisena kuin tämä direktiivi on muutettuna henkivakuutuksen ensivakuutusliikettä koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten
määräysten yhteensovittamisesta, säännöksistä, joilla helpotetaan palvelujen tarjoamisen vapauden tehokasta käyttämistä, sekä
direktiivin 79/267/ETY muuttamisesta 8 päivänä marraskuuta 1990 annetulla toisella neuvoston direktiivillä 90/619/ETY ja henkivakuutuksen
ensivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 79/267/ETY
ja 90/619/ETY muuttamisesta (kolmas henkivakuutusdirektiivi) 10 päivänä marraskuuta 1992 annetulla neuvoston direktiivillä
92/96/ETY eivät ole esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan vakuutusteknisen vastuuvelan kattavia
varoja voidaan vakuutusyrityksen konkurssissa, selvitystilassa tai vastaavassa maksukyvyttömyystilanteessa käyttää työsuhdesaatavien
suorittamiseen ennen vakuutussaatavien suorittamista, kun tässä lainsäädännössä näille viimeksi mainituille myönnetään etuoikeus,
joka kohdistuu varoihin, jotka joka tapauksessa käsittävät vakuutusteknisen vastuuvelan kattavien varojen lisäksi muitakin
yrityksen varoja ja joka voidaan ministeriön päätöksellä laajentaa koskemaan kaikki yrityksen vallinnassa olevat varat.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: kreikka.