CELEX: 62003CJ0437
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Direktiivit 78/686/ETY ja 78/687/ETY
Hammaslääkärit

1       Euroopan yhteisöjen komissio vaatii kanteessaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että
–       Itävallan tasavalta ei ole noudattanut hammaslääkärin tutkintotodistusten, todistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta
osoittavien asiakirjojen vastavuoroisesta tunnustamisesta sekä toimenpiteistä sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen
vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamiseksi 25 päivänä heinäkuuta 1978 annetun neuvoston direktiivin 78/686/ETY (EYVL L
233, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 14.5.2001 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2001/19/EY
(EYVL L 206, s. 1; jäljempänä tunnustamisdirektiivi), 1 ja 19 b artiklan eikä hammaslääkärintointa koskevien lakien, asetusten
ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 25 päivänä heinäkuuta 1978 annetun neuvoston direktiivin 78/687/ETY (EYVL
L 233, s. 10), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/19 (jäljempänä yhteensovittamisdirektiivi), 1 artiklan
mukaisia velvoitteitaan, koska se on sallinut Dentistengesetzin (hammaslääkäreistä annettu laki; BGBl. 90/1949) 6 §:n ja 4
§:n 3 momentissa sen, että hammaslääkärit (Dentisten) voivat harjoittaa toimintaansa käyttäen ”Zahnarzt”- (hammaslääkäri)
tai ”Zahnarzt (Dentist)” (hammaslääkäri) ‑nimikettä ja vedota tunnustamisdirektiivin 19 b artiklan poikkeussääntelyyn, vaikka
he eivät täytä yhteensovittamisdirektiivin 1 artiklassa säädettyjä vähimmäisedellytyksiä, jotta heihin voitaisiin soveltaa
tunnustamisdirektiivin ja yhteensovittamisdirektiivin säännöksiä
–       Itävallan tasavalta ei ole noudattanut tunnustamisdirektiivin 1 ja 19 b artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on sallinut
Ärztegesetzin (lääkäreistä annettu laki; BGBl. I, 169/1998) 17 ja 23 §:ssä sen, että hammas‑, suu‑ ja leukakirurgiaan erikoistuneet
lääkärit (Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde) voivat tunnustamisdirektiivin 19 b artiklan vastaisesti jatkaa toimintansa
harjoittamista käyttäen ”Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde” ‑nimikettä, ja koska se on vain osittain rinnastanut
hammaslääkäreihin nämä erikoislääkärit, joilla on oikeus harjoittaa toimintaansa samoin edellytyksin kuin liitteessä A tarkoitettujen
tutkintotodistusten, todistusten tai muuta muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen haltijoilla (hammaslääkärit).

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
Yleisesti sovellettavat säännökset
2       Tunnustamis‑ ja yhteensovittamisdirektiivit annettiin muun muassa niiden EY:n perustamissopimuksen määräysten perusteella,
joiden tavoitteena on työntekijöiden vapaan liikkuvuuden toteuttaminen ja sijoittautumisvapautta ja palvelujen tarjoamisen
vapautta koskevien rajoitusten poistaminen.
3       Ensin mainitun direktiivin neljännessä perustelukappaleessa todetaan, että tämän direktiivin tarkoituksena on sellaisten tutkintotodistusten,
todistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen tunnustaminen, joiden perusteella voidaan ryhtyä harjoittamaan
ja harjoitetaan hammaslääkärintointa sekä erikoishammaslääkärin tutkintotodistusten, todistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta
osoittavien asiakirjojen tunnustaminen.
4       Tunnustamisdirektiivin kuudennesta perustelukappaleesta ja yhteensovittamisdirektiivin ensimmäisestä perustelukappaleesta
käy ilmi, että viimeksi mainitun direktiivin tarkoituksena on sovittaa yhteen hammaslääketieteen erikoisalojen lukumäärä sekä
tällaisten erikoisalojen koulutusohjelmien luonne ja pituus, jotta jäsenvaltiot voivat edetä tutkintotodistusten, todistusten
ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen vastavuoroisessa tunnustamisessa, mistä on säädetty tunnustamisdirektiivissä.
5       Yhteensovittamisdirektiivin 1 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on vaadittava henkilöiltä, jotka ryhtyvät harjoittamaan
hammaslääkärintointa tai harjoittavat sitä käyttäen jotakin tunnustamisdirektiivin 1 artiklassa mainittua nimikettä, että
heillä on sanotun direktiivin liitteessä A tarkoitettu tutkintotodistus, todistus tai muu sellainen muodollista kelpoisuutta
osoittava asiakirja, joka takaa, että asianomainen on koulutuksensa aikana saanut asianmukaiset tiedot ja asianmukaisen kokemuksen
yhteensovittamisdirektiivissä määritellyllä tavalla. Tämän viimeksi mainitun direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa täsmennetään
erityisesti, että tällaisen koulutuksen tulee käsittää vähintään viisi vuotta täysipäiväistä opetusta.
6       Tunnustamisdirektiivin 1 artiklassa on luettelo hammaslääkärintoimea koskevista nimikkeistä. Tätä artiklaa täydennettiin asiakirjalla
Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin
Euroopan unioni perustuu (EYVL 1994, C 241, s. 21, ja EYVL 1995, L 1, s. 1), siten, että siihen lisättiin muun muassa seuraava
maininta:
”Itävallassa: ammattinimike, jonka Itävalta ilmoittaa jäsenvaltioille ja komissiolle 31 päivään joulukuuta 1998 mennessä.”
7       Tunnustamisdirektiivin liite A, joka on lisätty direktiivillä 2001/19, sisältää luettelon hammaslääkärin tutkintotodistusten,
todistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen nimikkeistä. Itävallan tasavallan osalta tässä liitteessä
mainitaan todistus, jonka otsikkona on ”Bescheid über die Verleihung des akademischen Grades ’Doktor der Zahnheilkunde’” (todistus
hammaslääketieteen tohtorin yliopistollisen oppiarvon myöntämisestä) ja jonka yliopistojen lääketieteelliset tiedekunnat myöntävät.
Itävallan tasavaltaa koskevat siirtymäajan säännökset
8       Tunnustamisdirektiivin 19 b artiklassa säädetään seuraavaa:
”Siitä ajankohdasta alkaen, jolloin Itävallan tasavalta toteuttaa tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät toimenpiteet,
jäsenvaltiot tunnustavat tämän direktiivin 1 artiklassa tarkoitetun toiminnan harjoittamiseksi ne lääketieteen tutkintotodistukset,
todistukset ja muut muodollista kelpoisuutta osoittavat asiakirjat, jotka Itävallassa on annettu yliopistolliset lääketieteen
opinnot ennen 1 päivää tammikuuta 1994 aloittaneille henkilöille ja joiden liitteenä on Itävallan toimivaltaisten viranomaisten
antama todistus, joka osoittaa, että nämä henkilöt ovat harjoittaneet Itävallassa [hampaiden, suun, leukojen ja niihin liittyvien
kudosten poikkeavuuksien ja sairauksien ennaltaehkäisy‑, diagnostisointi‑ ja hoitotoimintaa] tosiasiallisesti, luvallisesti
ja pääasiallisesti vähintään kolme peräkkäistä vuotta todistuksen antamista edeltävien viiden vuoden aikana ja että näillä
henkilöillä on oikeus harjoittaa mainittua toimintaa samoin edellytyksin kuin tämän direktiivin liitteessä A tarkoitettujen
tutkintotodistusten, todistusten tai muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen haltijoilla.
Edellä ensimmäisessä alakohdassa mainittua vaatimusta kolmen vuoden ammattikokemuksesta ei oteta huomioon, jos asianomaiset
ovat suorittaneet vähintään kolmen vuoden opinnot, jotka toimivaltaiset viranomaiset todistavat yhteensovittamisdirektiivin
1 artiklassa mainittuja opintoja vastaaviksi.”
Nimikkeiden käyttöä koskevat säännökset
9       Tunnustamisdirektiivin 8 artikla on kyseisen direktiivin V luvun, jonka otsikkona on ”Tutkintonimikkeiden käyttö”, ainoa säännös.
Siinä säädetään seuraavaa:
1. Jollei 17 artiklassa toisin säädetä, vastaanottavien jäsenvaltioiden on huolehdittava, että – – 19 b artiklan edellytykset
täyttävillä jäsenvaltioiden kansalaisilla on oikeus käyttää säädettyä tutkintonimikettä, jollei se ole sama kuin ammattinimike,
tai tarvittaessa sen lyhennettä, joka on käytössä siinä jäsenvaltiossa, josta he ovat peräisin tai josta he tulevat, tämän
valtion kielellä. Vastaanottavat jäsenvaltiot voivat vaatia, että nimikkeen jäljessä on mainittava sen antaneen laitoksen
tai tutkintolautakunnan nimi ja sijaintipaikka.
2. Jos siinä jäsenvaltiossa, josta ulkomaan kansalainen on peräisin tai josta hän tulee, käytetty tutkintonimike saattaa vastaanottavassa
jäsenvaltiossa sekaantua nimikkeeseen, joka tässä valtiossa edellyttää asianomaiselta lisäkoulutusta, jota kyseinen henkilö
ei ole suorittanut, vastaanottava jäsenvaltio voi vaatia häntä käyttämään siinä jäsenvaltiossa, josta henkilö on peräisin
tai josta hän tulee, hankittua tutkintonimikettä sopivassa muodossa, jonka vastaanottava jäsenvaltio määrää.”
10     Kyseisen direktiivin 17 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos 1 artiklassa tarkoitettuun toimintaan liittyvän ammattinimikkeen käyttö on vastaanottavassa jäsenvaltiossa säännelty,
toisten jäsenvaltioiden kansalaisten, jotka täyttävät – – 19 b artiklassa säädetyt edellytykset, tulee käyttää vastaanottavan
jäsenvaltion ammattinimikettä, joka siinä valtiossa vastaa mainittuja kelpoisuusvaatimuksia, ja sen lyhennettä.”

Kansallinen lainsäädäntö
”Dentistin” ammattia koskevat säännökset
11     Itävallassa oli 31.12.1975 saakka erityinen koulutus, jonka avulla oli mahdollista päästä nk. ”Dentistin” ammattiin. Tähän
ammattikuntaan kuuluvat harjoittavat osaa hammaslääkärintoimeen kuuluvista toiminnoista, he ovat suorittaneet kolmivuotisen
muun kuin yliopistollisen koulutuksen, eikä heitä voida Itävallan hallituksen mukaan rinnastaa lääkäreihin. ”Dentistin” ammatin
harjoittamisesta säädetään Dentistengesetzissä (hammaslääkäreistä annettu laki). Kyseistä lakia, sellaisena kuin se on 10.3.1999
annetulla liittovaltion lailla muutettuna (BGBl. I, 45/1999; jäljempänä Dentistengesetz), sovelletaan esillä olevan asian
tosiseikkoihin.
12     Dentistengesetzin 6 §:n 1 momentin mukaan ”Dentist” voi harjoittaa ammattiaan Zahnarzt-ammattinimikkeellä ja liittää sen perään
suluissa ”Dentist”­koulutusnimikkeen.
13     Saman lain 4 §:n 3 momentin mukaan hammaslääkäriyhdistys (Dentistenkammer) voi myöntää viimeksi mainituille pyynnöstä tunnustamisdirektiivin
19 b artiklassa tarkoitetun todistuksen, jotta he voivat jatkaa hammaslääkärintoimen harjoittamista muissa jäsenvaltioissa.
Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde ‑ammattinimikettä koskevat säännökset
14     Itävallan tasavallan liittyessä Euroopan unioniin tässä jäsenvaltiossa ei ollut hammaslääkärikoulutusta, joka olisi täyttänyt
yhteensovittamisdirektiivissä säädetyt edellytykset. Hammashoidosta vastasivat lääkärit, jotka yleislääketieteen tutkinnon
suoritettuaan olivat suorittaneet hammaslääkärin erikoistumisjakson ja jotka harjoittivat ammattiaan Facharzt für Zahn‑, Mund‑
und Kieferheilkunde ‑nimikkeellä.
15     Noudattaakseen tunnustamis‑ ja yhteensovittamisdirektiivejä Itävallan tasavallan piti näin ollen Euroopan unioniin liityttyään
perustaa uusi koulutusjärjestelmä, jonka avulla voidaan erikoistua hammaslääkärintoimen harjoittamiseen. Tätä tarkoitusta
varten annettiin uusi laki. Kyseistä lakia, sellaisena kuin se on 10.8.2001 annetulla liittovaltion lailla muutettuna (BGBl. I,
110/2001; jäljempänä Ärztegesetz), sovelletaan esillä olevan asian tosiseikkoihin.
16     Ärtztegesetzissä perustettiin uusi hammaslääkärin (Zahnarzt) koulutus, joka tuli voimaan 1.8.1998. Lääkärin tutkinnon suorittaneille
henkilöille suunnattu hammaslääkärin erikoistumiskoulutus, joka oikeuttaa hammaslääketieteeseen erikoistuneen lääkärin ammatin
harjoittamiseen, lakkautettiin samalla yliopiston lukuvuoden 2000/2001 päättymisestä lukien.
17     Tämän lain 17 §:n 1 momentin mukaan hammaslääkärintoimen harjoittaminen itsenäisenä ammatinharjoittajana on varattu hammaslääkäreille
(Zahnärzte) ja hammaslääketieteeseen erikoistuneille lääkäreille (Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde).
18     Saman lain 23 §:ssä, jonka otsikkona on ”Määritelmät” ja joka kuuluu kyseisen lain kolmanteen lukuun, säädetään seuraavaa:
”Jollei muissa säännöksissä toisin säädetä, tässä luvussa
1)      yleisilmaisulla lääkäri (lääkäri-) tarkoitetaan kaikkia lääkäreitä, siitä riippumatta, onko heillä oikeus harjoittaa ammattiaan
yleislääkärinä (Arzt für Allgemeinmedizin), hyväksyttynä lääkärinä (approbierter Arzt), erikoislääkärinä (Facharzt), hammaslääkärinä
(Zahnarzt) tai harjoittelevana lääkärinä (Turnusarzt),
2)      ilmaisulla erikoislääkäri (Facharzt) tarkoitetaan kaikkia erikoislääkäreitä, mukaan luettuna hammaslääketieteeseen erikoistuneet
lääkärit (Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde).”
19     Lääkäreiden oikeudesta ammattinimikkeiden käyttöön säädetään Ärztegesetzin 43 ja 44 §:ssä. Kyseisen lain 43 §:n 7 momentissa
säädetään seuraavaa:
”Hammaslääketieteeseen erikoistuneilla lääkäreillä (Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde) on oikeus käyttää joko
Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde ‑ammattinimikettä tai Zahnarzt-ammattinimikettä.”

Oikeudenkäyntiä edeltävä menettely
20     Itävallan tasavalta ilmoitti 26.7.1999 komissiolle tunnustamisdirektiivin 1 §:n mukaisesti nimikkeet Zahnarzt, Zahnarzt (Dentist)
sekä Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde. Se ilmoitti lisäksi komissiolle ja muille jäsenvaltioille ”Dentistin”
tutkintotodistuksesta sen lisäämiseksi tunnustamisdirektiivin liitteeseen A. Tämän todistuksen otsikkona on ”Prüfungszeugnis
über die staatliche Dentistenprüfung, ausgestellt von der Österreichischen Dentistenkammer, Lehrinstitut für Dentisten, und
Bescheinigung über die einjährige Tätigkeit als Dentistenassistent” (Itävallan hammaslääkäriyhdistyksen, hammaslääketieteellinen
instituutti, myöntämä valtiollinen tutkintotodistus hammaslääketieteessä ja todistus yhden vuoden toiminnasta hammashoitajana).
21     Koska komissio katsoi, että Itävallan oikeuteen sisältyvät säännökset ”Dentistin” ja hammaslääketieteeseen erikoistuneen lääkärin
ammatin harjoittamisesta eivät olleet yhteensopivia tunnustamis‑ ja yhteensovittamisdirektiivien kanssa, se aloitti EY 226
artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn. Kehotettuaan
virallisella huomautuksella Itävallan tasavaltaa esittämään huomautuksensa komissio lähetti 18.7.2001 perustellun lausunnon,
jossa se kehotti tätä jäsenvaltiota toteuttamaan lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden kuluessa
sen tiedoksi antamisesta. Koska komissio katsoi Itävallan viranomaisten perusteltuun lausuntoon vastauksena esittämistä huomautuksista
huolimatta, että tilanteessa oli yhä moittimisen varaa, komissio päätti nostaa nyt käsiteltävänä olevan kanteen.

Kanne

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee ”Dentistin” ammattia
22     Tämä kanneperuste jakautuu kahteen osaan, joita on arvioitava erikseen.
Dentistengesetzin 6 §:n 1 momentti
23     Komissio väittää ensimmäisen kanneperusteensa ensimmäisessä osassa, että Dentistengesetzin 6 §:n 1 momentti, jonka mukaan
”Dentistit” voivat harjoittaa ammattiaan Zahnarzt-ammattinimikkeellä, on yhteensovittamisdirektiivin 1 artiklan vastainen,
koska ”Dentistit” eivät täytä tässä viimeksi mainitussa artiklassa säädettyjä koulutusta koskevia edellytyksiä voidakseen
harjoittaa hammaslääkärintointa käyttäen jotakin tunnustamisdirektiivin 1 artiklassa mainituista nimikkeistä, joihin kuuluu
Itävallan osalta Zahnarzt-nimike.
24     Itävallan hallitus ei ole lausunut huomautuksissaan ensimmäisen kanneperusteen tästä osasta.
25     On kiistatonta, että ”Dentisten”‑koulutus ei ole yliopistollinen koulutus ja että se on kestoltaan vain kolmivuotinen, joten
se ei näin ollen täytä yhteensovittamisdirektiivin 1 artiklan 2 kohdassa säädettyjä edellytyksiä. Näin ollen komissio on perustellusti
katsonut, että tästä koulutuksesta myönnettävää tutkintotodistusta, jonka Itävallan tasavalta on ilmoittanut, ei voitu sisällyttää
tunnustamisdirektiivin liitteeseen A.
26     Dentistengesetzin 6 §:n 1 momentti on näin ollen yhteensovittamisdirektiivin vastainen, koska siinä annetaan mahdollisuus
harjoittaa hammaslääkärintointa käyttäen Zahnarzt-nimikettä sellaisille henkilöille, jotka eivät täytä tässä viimeksi mainitussa
artiklassa säädettyjä koulutusta koskevia edellytyksiä, jotka on asetettu kyseisen ammatin harjoittamiselle tätä nimikettä
käyttäen.
27     Näissä olosuhteissa ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on perusteltu.
Dentistengesetzin 4 §:n 3 momentti
28     Komissio väittää ensimmäisen kanneperusteensa toisessa osassa, että Dentistengesetzin 4 §:n 3 momentti on tunnustamisdirektiivin
19 b artiklan vastainen, koska siinä säädetään kyseisessä 19 b artiklassa tarkoitetun todistuksen myöntämisestä, vaikka tässä
viimeksi mainitussa artiklassa säädetyt edellytykset eivät täyty.
29     Itävallan hallitus myöntää, että ”Dentistit” eivät kuulu tunnustamisdirektiivin 19 b artiklan soveltamisalaan, koska heillä
ei ole ”lääkärin tutkintotodistusta” eikä ”yliopistokoulutusta”.
30     Tästä seuraa, että myös komission ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on perusteltu.

Komission toinen kanneperuste, joka koskee hammaslääketieteeseen erikoistuneen lääkärin ammattia
31     Komissio toteaa, että se, että Itävallassa hammaslääketieteeseen erikoistuneilla lääkäreillä on oikeus käyttää Facharzt für
Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde ‑nimikettä, ja että näin ollen heidän ei tarvitse käyttää Zahnarzt-nimikettä, on tunnustamisdirektiivin
19 b artiklan vastaista.
32     Aluksi on todettava, että vaikka komissio viittaa kanteessaan Ärztegesetzin 17 ja 23 §:ään, on selvää, että hammaslääketieteeseen
erikoistuneiden lääkäreiden oikeudesta käyttää Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde ‑nimikettä, minkä komissio on
riitauttanut, säädetään saman lain 43 §:n 7 momentissa.
33     Komissio perustaa väitteensä ensinnäkin tunnustamisdirektiivin 19 b artiklan kirjaimelliseen tulkintaan. Se huomauttaa, että
”direktiivin liitteessä A tarkoitettujen tutkintotodistusten, todistusten tai muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien
asiakirjojen haltijat”, jotka mainitaan tämän artiklan ensimmäisessä kohdassa, ovat hammaslääkäreitä ja että he voivat käyttää
ainoastaan Zahnarzt-nimikettä. Komissio päättelee tästä, että jotta noudatetaan kyseisessä artiklassa säädettyä edellytystä,
jonka mukaan kyseisillä henkilöillä on oltava oikeus harjoittaa toimintaansa ”samoin edellytyksin”, myös hammaslääketieteeseen
erikoistuneet lääkärit saavat käyttää vain tätä nimikettä eivätkä muita nimikkeitä.
34     Itävallan hallitus tyytyy toteamaan, että hammaslääketieteeseen erikoistuneilla lääkäreillä on oikeus harjoittaa toimintaansa
Zahnarzt-nimikkeellä.
35     Tämän osalta on todettava, että toisin kuin komissio väittää, tunnustamisdirektiivin 19 b artiklan sanamuoto ei ole ratkaiseva
sen selvittämiseksi, onko tuossa artiklassa tarkoitettujen lääkäreiden pakko käyttää samaa nimikettä kuin hammaslääkärit vai
onko heillä päinvastoin vain oltava oikeus käyttää sitä. Edellytystä, jonka mukaan kyseisillä henkilöillä on oltava ”oikeus
harjoittaa toimintaansa samoin edellytyksin” kuin hammaslääkäreillä, voidaan tulkita kahdella eri tavalla. Yhtäältä, kuten
komissio toteaa, 19 b artiklaa voidaan tulkita siten, että siinä asetetaan edellytys, jonka mukaan kyseisiä toimintoja on
harjoitettava ”samoin edellytyksin”, mikä olisi ristiriidassa sen kanssa, että kyseisiä kahta ammattiryhmää eivät koske samat
nimikkeiden käyttöä koskevat yksityiskohtaiset säännöt Itävallassa. Toisaalta, jos korostetaan termiä ”oikeus”, samaa säännöstä
voidaan tulkita siten, että siinä edellytetään vain, että hammaslääketieteeseen erikoistuneilla lääkäreillä on, siten kuin
heillä on Ärztegesetzin 43 §:n 7 momentin nojalla, ”oikeus” käyttää samaa nimikettä kuin hammaslääkäreillä, ja näin ollen
”oikeus” – mutta ei velvollisuutta – harjoittaa toimintaansa samoin edellytyksin kuin näillä, käyttäen Zahnarzt-nimikettä.
36     Koska tätä kysymystä ei voida ratkaista 19 b artiklan sanamuodon perusteella, tätä säännöstä on tulkittava tunnustamis‑ ja
yhteensovittamisdirektiivien muiden säännösten valossa. Tämän osalta on todettava, että tunnustamisdirektiivin 8 ja 17 artiklaan
sisältyy nimikkeiden käyttämistä koskevia erityisiä säännöksiä, jotka osoittavat, että toisin kuin komissio väittää, yhteisön
lainsäätäjä ei ole halunnut säätää yhdenmukaisesta nimikkeiden käytöstä hammaslääkärintoimen alalla. Tätä toteamusta tukee
myös se seikka, että tunnustamisdirektiivin 1 artiklaan sisältyvässä luettelossa on tiettyjen jäsenvaltioiden osalta useampia
nimikkeitä.
37     Vaikka onkin totta, että tunnustamis‑ ja yhteensovittamisdirektiiveillä pyritään erottamaan selvästi toisistaan hammaslääkärin
ja lääkärin ammatit, komissio ei ole tuonut esiin yhtään sellaista seikkaa, joka osoittaisi, että 19 b artiklassa tarkoitetuille
lääkäreille myönnetty oikeus jatkaa ammattinsa harjoittamista käyttäen Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde ‑ammattinimikettä
muodostaisi todellisen sekaannusvaaran hammaslääketieteeseen erikoistuneiden lääkäreiden ja muiden lääkäreiden välillä.
38     Joka tapauksessa on todettava, että toisin kuin komissio väittää, tunnustamisdirektiivin 19 b artiklaan tai saman direktiivin
8 ja 17 artiklaan ei sisälly rajoituksia siitä, mitä sanamuotoja jäsenvaltiot voivat sallia käytettävän ammattinimikkeissä
alueellaan.
39     Tämän jälkeen on todettava, että siitä, että tunnustamisdirektiivin 19 b artiklassa säädettyyn siirtymäajan järjestelmään
kuuluvat lääkärit velvoitettaisiin luopumaan Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde ‑nimikkeestään ja vaihtamaan se
Zahnarzt-nimikkeeseen, seuraisi, että heidät velvoitettaisiin määrittelemään itsensä potilaisiin nähden hammaslääkäreiksi
ja jättämään mainitsematta ensisijaisen koulutuksensa ja pätevyytensä yleislääkäreinä, mikä haittaisi heidän ammattinsa harjoittamista
(ks. vastaavasti asia C-202/99, komissio v. Italia, tuomio 29.11.2001, Kok. 2001, s. I-9319, 51 kohta).
40     Lopuksi on todettava, että Ärztegesetzin 43 §:n 7 momentissa hammaslääketieteeseen erikoistuneille lääkäreille jätetty mahdollisuus
jatkaa Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde ‑ammattinimikkeen käyttämistä voidaan perustella avoimuutta koskevin
perustein, koska sen avulla potilaat voivat erottaa toisistaan yhtäältä hammaslääkärit, jotka ovat saaneet Ärztegesetzillä
perustetun hammaslääkärin koulutuksen (Zahnarzt), ja toisaalta yleislääkärit, jotka ovat lääkärin tutkinnon saatuaan suorittaneet
hammaslääketieteellisen erikoistumisen (Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde).
41     Sillä, että Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde ‑nimikettä ei voida sisällyttää tunnustamisdirektiivin 1 artiklaan,
koska näiden ammatinharjoittajien koulutus ei täytä yhteensovittamisdirektiivin 1 artiklassa vaadittuja edellytyksiä, ei ole
merkitystä, koska, kuten komissiokin myöntää, tunnustamisdirektiivin 19 b artikla on lisätty viimeksi mainittuun direktiiviin
tavoitteena saada aikaan, että hammaslääketieteeseen erikoistuneet lääkärit voivat jatkaa ammattinsa harjoittamista.
42     Näissä olosuhteissa on todettava, että komissio vetoaa virheellisesti oikeuskäytäntöön, jonka mukaan jäsenvaltiot eivät voi
luoda sellaista hammaslääkäreiden ryhmää, joka ei vastaa yhtäkään kyseisissä direktiiveissä säädettyä ryhmää (asia C-40/93,
komissio v. Italia, tuomio 1.6.1995, Kok. 1995, s. I‑1319, 24 kohta). Toisin kuin tuossa asiassa annetun tuomion kohteena
ollut jäsenvaltio, Itävallan tasavalta ei ole yhtäältä luonut uutta hammaslääkäreiden ryhmää vaan on vain säilyttänyt jo olemassa
olevan ryhmän, eivätkä hammaslääketieteeseen erikoistuneet lääkärit toisaalta muodosta sellaista hammaslääkäreiden ryhmää,
josta ei ole säädetty tunnustamis‑ ja yhteensovittamisdirektiiveissä. Heistä säädetään päinvastoin nimenomaan tunnustamisdirektiivin
19 b artiklassa.
43     Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella komission toinen kanneperuste on hylättävä.
44     Edellä esitettyjen seikkojen perusteella on todettava, että Itävallan tasavalta ei ole noudattanut tunnustamisdirektiivin
1 ja 19 b artiklan eikä yhteensovittamisdirektiivin 1 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on sallinut Dentistengesetzin
4 §:n 3 momentissa ja 6 §:ssä sen, että hammaslääkärit (Dentisten) voivat harjoittaa toimintaansa käyttäen ”Zahnarzt”- (hammaslääkäri)
tai ”Zahnarzt (Dentist)” (hammaslääkäri) ‑nimikettä ja vedota tunnustamisdirektiivin 19 b artiklan poikkeussääntelyyn, vaikka
he eivät täytä yhteensovittamisdirektiivin 1 artiklassa säädettyjä vähimmäisedellytyksiä, jotta heihin voitaisiin soveltaa
näiden direktiivien säännöksiä, ja että kanne on hylättävä muilta osin.

Oikeudenkäyntikulut
45     Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Itävallan tasavalta ei ole vaatinut komission velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikuluja. Työjärjestyksen 69 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätään kuitenkin, että jos asiassa
osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, yhteisöjen tuomioistuin voi määrätä
oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan. Koska Itävallan tasavalta
ja komissio ovat osittain hävinneet vaatimuksensa, on määrättävä, että kumpikin vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Itävallan tasavalta ei ole noudattanut hammaslääkärin tutkintotodistusten, todistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta
osoittavien asiakirjojen vastavuoroisesta tunnustamisesta sekä toimenpiteistä sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen
vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamiseksi 25 päivänä heinäkuuta 1978 annetun neuvoston direktiivin 78/686/ETY, sellaisena
kuin se on muutettuna 14.5.2001 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2001/19/EY, 1 ja 19 b artiklan eikä
hammaslääkärintointa koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 25 päivänä heinäkuuta
1978 annetun neuvoston direktiivin 78/687/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/19, 1 artiklan mukaisia
velvoitteitaan,
2)
koska se on sallinut Dentistengesetzin (hammaslääkäreistä annettu laki) 4 §:n 3 momentissa ja 6 §:ssä sen, että hammaslääkärit
(Dentisten)
–      voivat harjoittaa toimintaansa käyttäen ”Zahnarzt”‑ (hammaslääkäri) tai ”Zahnarzt (Dentist)” (hammaslääkäri) ‑nimikettä, ja
–      vedota direktiivin 78/686 19 b artiklan poikkeussääntelyyn,
vaikka he eivät täytä direktiivin 78/687 1 artiklassa säädettyjä vähimmäisedellytyksiä, jotta heihin voitaisiin soveltaa näiden
direktiivien säännöksiä.
3)
Kanne hylätään muilta osin.
4)
Itävallan tasavalta ja Euroopan yhteisöjen komissio vastaavat kumpikin omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.