CELEX: 62005CJ0382
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Julkista palveluhankintaa koskevat sopimukset
Direktiivi 92/50/ETY
Yhdyskuntajätteiden käsittelyä koskevat sopimukset
Luokittelu
Julkiset hankinnat
Palveluja koskeva käyttöoikeussopimus
Julkistamiseen liittyvät toimenpiteet

Euroopan yhteisöjen komissio vaatii kanteessaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, ettei Italian tasavalta ole noudattanut
julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 18.6.1992 annetun neuvoston direktiivin
92/50/ETY (EYVL L 209, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 13.9.2001 annetulla komission direktiivillä 2001/78/EY (EYVL
L 285, s. 1; jäljempänä direktiivi 92/50), ja erityisesti sen 11, 15 ja 17 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska Presidenza
del Consiglio dei Ministri – Dipartimento per la protezione civile – Ufficio del Commissario delegato per l’emergenza rifiuti
e la tutela delle acque in Sicilia (pääministerin kanslia, väestönsuojeluosasto, Sisilian jätehuollosta ja vesiensuojelusta
vastaavan virkamiehen yksikkö) on ryhtynyt sopimuksentekomenettelyyn, joka koskee Sisilian alueen kunnissa tuotetun yhdyskuntajätteen
valikoivan keräämisen jälkeen jäljelle jäävän jäännösosan hyödyntämistä, ja tehnyt kyseiset sopimukset noudattamatta mainitussa
direktiivissä säädettyjä menettelyjä ja erityisesti julkaisematta asianmukaista hankintailmoitusta Euroopan yhteisöjen virallisessa
lehdessä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
Direktiivin 92/50 1 artiklan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”a)
”julkisia palveluhankintoja koskevilla sopimuksilla”
tarkoitetaan rahallista vastiketta vastaan tehtyjä kirjallisia sopimuksia, jotka on tehty palvelujen suorittajan ja hankintaviranomaisen
kesken – –.”
Kyseisen direktiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Liitteessä I A lueteltuja palveluja koskevat sopimukset on tehtävä III–VI osaston säännösten mukaisesti.”
Direktiivin 92/50 15 artiklan 2 kohta kuuluu direktiivin V osastoon, ja kyseisessä säännöksessä säädetään seuraavaa:
”Hankintaviranomaisten, jotka haluavat tehdä julkista palveluhankintaa koskevan sopimuksen noudattaen avointa tai rajoitettua
menettelyä taikka 11 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa noudattaen neuvottelumenettelyä, on julkaistava aiettaan koskeva
ilmoitus.”
Direktiivin 92/50 17 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Ilmoitukset on laadittava liitteissä III ja IV esitettyjen mallien mukaisesti, ja niissä on oltava liitteissä vaaditut
tiedot. – –
4. Edellä 15 artiklan 2 ja 3 kohdassa tarkoitetut ilmoitukset on julkaistava kokonaisuudessaan Euroopan yhteisöjen virallisessa
lehdessä ja TED-tietopankissa alkukielisinä. Kunkin ilmoituksen keskeisistä kohdista on julkaistava yhteenveto yhteisöjen
muilla virallisilla kielillä, mutta vain alkukielinen teksti on todistusvoimainen.
– –”
Direktiivin 92/50 liitteen I A otsikko on ”Palvelut, joita tarkoitetaan 8 artiklassa”, ja kyseinen liite sisältää muun muassa
pääluokan 16, jonka kuvaus on ”Jätevesi‑ ja jätehuoltopalvelut; puhtaanapito ja vastaavat palvelut” ja jota vastaa CPC-viitenumero
94.
Mainitun direktiivin liite III sisältää muun muassa ennakkotietoja koskevan ilmoituksen ja tehtyjä sopimuksia koskevan ilmoituksen
mallit.

Kansallinen lainsäädäntö
Pääministerin 31.5.1999 antaman määräyksen nro 2983 (GURI nro 132, 8.6.1999), sellaisena kuin se on muutettuna 22.3.2002 annetulla
määräyksellä nro 3190 (jäljempänä määräys nro 2983/99), 4 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tehtävästä vastaava virkamies, jona toimii Sisilian alueen maaherra, tekee ympäristö‑ ja aluesuojeluministeriä kuultuaan
sopimukset, joiden kesto on enintään 20 vuotta ja jotka koskevat Sisilian alueen kunnissa tuotetun, valikoivan keräämisen
jälkeen jäljelle jäävän yhdyskuntajätteen jäännösosan hyödyntämistä – –. Tehtävästä vastaava virkamies, jona toimii Sisilian
alueen maaherra, nimeää tältä osin teollisuuden toimijat avointen julkisten menettelyjen perusteella ja yhteisön tarjouskilpailumenettelyistä
poiketen – –.”
Kyseisessä säännöksessä olevat sanat ”yhteisön tarjouskilpailumenettelyistä poiketen” poistettiin säännöksestä 23.1.2004 annetulla
pääministerin määräyksellä nro 3334 (GURI nro 26, 2.2.2004).

Oikeusriidan tausta ja oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Sisilian alueen maaherra hyväksyi sellaisia hätätilanteita varten, jotka liittyvät jätteisiin ja vesiensuojeluun Sisiliassa,
tehtävästä vastaavan virkamiehen (Commissario delegato per l’emerganza rifiuti e la tutela delle acque in Sicilia, jäljempänä
tehtävästä vastaava virkamies) ominaisuudessa 5.8.2002 antamallaan määräyksellä nro 670 ja määräyksen nro 2983/99 4 §:n perusteella
asiakirjan, jonka nimi on ”Julkinen ilmoitus sellaisten sopimusten tekemisestä, jotka koskevat Sisilian alueella tuotetun,
valikoivan keräämisen jälkeen jäljelle jäävän yhdyskuntajätteen jäännösosan hyödyntämistä” (jäljempänä riidanalainen ilmoitus).
Riidanalainen ilmoitus sisältää kolme liitettä. Liitteessä A luetellaan ”suuntaviivat, jotka koskevat Sisilian alueen kunnissa
tuotetun, valikoivan keräämisen jälkeen jäljelle jäävän yhdyskuntajätteen jäännösosan hyödyntämistä”. Liitteen B otsikko on
”Rahoitussuunnitelman yhteenveto”, ja liite C sisältää mallin vakiosopimuksesta, joka hyväksyttyjen toimijoiden kanssa tehdään
(jäljempänä vakiosopimus).
Edellä mainittuja sopimuksia koskeva ilmoitus, joka oli laadittu käyttäen mallina direktiivin 92/50 liitteessä III olevaa
ennakkotietoja koskevaa ilmoitusta, lähetettiin 7.8.2002 Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimistolle. Tämä ilmoitus
julkaistiin 16.8.2002 Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä (EYVL S 158, sähköinen versio).
Riidanalainen ilmoitus puolestaan julkaistiin 9.8.2002 Gazzetta ufficiale della Regione Sicilianassa (Sisilian alueen virallinen
lehti).
Komissio, jolle oli kanneltu kyseisestä menettelystä, lähetti 15.11.2002 Italian viranomaisille tietojensaantia koskevan pyynnön
sisältävän kirjeen, johon Italian viranomaiset vastasivat 2.5.2003 päivätyllä kirjeellä.
Tehtävästä vastaava virkamies teki 17.6.2003 neljä sopimusta, jotka pohjautuivat olennaisilta osin vakiosopimukseen, Tifeo
Energia Ambiente Soc. coop. arl:n, Palermo Energia Ambiente Soc. coop. arl:n, Sicil Power SpA:n ja Platani Energia Ambiente
Soc. coop. arl:n kanssa (jäljempänä riidanalaiset sopimukset).
Komissio lähetti 17.10.2003 Italian tasavallalle EY 226 artiklan mukaisesti virallisen huomautuksen, jossa se moitti kyseistä
jäsenvaltiota direktiivin 92/50 ja erityisesti sen 11, 15 ja 17 artiklan rikkomisesta. Koska komissio ei ollut tyytyväinen
kyseiseen viralliseen huomautukseen annettuun, 1.4.2004 päivättyyn vastaukseen, se lähetti 9.7.2004 Italian tasavallalle perustellun
lausunnon, jossa se kehotti tätä lopettamaan kahden kuukauden kuluessa sen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen,
josta se tätä moitti.
Italian viranomaiset kiistivät kyseisen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen edellä mainittuun perusteltuun lausuntoon
antamassaan, 24.9.2004 päivätyssä vastauksessa.
Koska komissio ei ollut tyytyväinen saamaansa vastaukseen, se päätti nostaa käsiteltävänä olevan kanteen.

Kanne

Asianosaisten lausumat
Komissio väittää, että riidanalaiset sopimukset ovat direktiivin 92/50 1 artiklassa tarkoitettuja julkisia palveluhankintoja
koskevia sopimuksia ja ettei niitä ole tehty kyseisestä direktiivistä johtuvia julkistamiseen liittyviä vaatimuksia noudattaen.
Komissio toteaa erityisesti, ettei Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä julkaistua ilmoitusta ole julkaistu käyttäen
kyseisen direktiivin liitteessä III olevaa, julkisten hankintasopimusten tekemistä koskevaa ilmoitusta, vaan samassa liitteessä
olevaa niin kutsuttua ennakkotietoja koskevaa ilmoitusta. Komissio toteaa lisäksi, että muita kuin italialaisia palveluntarjoajia
on syrjitty italialaisiin palveluntarjoajiin nähden, koska viimeksi mainitut ovat voineet tutustua yksityiskohtaiseen hankintailmoitukseen,
joka julkaistiin Gazzetta ufficiale della Regione Sicilianassa.
Komission mukaan riidanalaisia sopimuksia ei voida pitää sellaisina palveluja koskevina konsessiosopimuksina, jotka Italian
tasavallan esittämällä tavalla jäisivät direktiivin 92/50 soveltamisalan ulkopuolelle. Kyseisten toimijoiden saamat korvaukset
eivät nimittäin perustu siihen, että kyseisillä toimijoilla olisi oikeus harjoittaa omaa palvelutoimintaansa siten, että ne
perivät vastikkeet palvelunsaajilta ja ottavat itse vastattavakseen kyseiseen toimintaan liittyvästä riskistä.
Komissio toteaa yhtäältä, että toimijan saama korvaus perustuu tässä tapauksessa maksuun, jonka se saa suoraan tehtävästä
vastaavalta virkamieheltä ja jonka määrä on vahvistettu riidanalaisissa sopimuksissa euroina kutakin kuntien toimijalle toimittamaa
jätetonnia kohti. Sellaisten tulojen osalta, jotka toimija voi lisäksi saada myymällä jätteiden lämpökäsittelyn yhteydessä
saatavaa sähköenergiaa, komissio toteaa, etteivät ne muodosta osaa kyseiselle toimijalle maksettavasta korvauksesta.
Toisaalta toimija ei komission mukaan myöskään ota vastattavakseen toimintaan liittyvää riskiä muun muassa siksi, että riidanalaisissa
sopimuksissa taataan se, että toimija vastaanottaa vuosittain vähimmäismäärän jätteitä, ja määrätään, että maksun määrää tarkistetaan
vuosittain, jotta toimijalle aiheutuvien kustannusten kehitys voidaan ottaa huomioon. Jotta toimijan taloudellinen ja rahoituksellinen
tasapaino voitaisiin taata, kyseisissä sopimuksissa määrätään lisäksi maksun määrän tarkistamisesta siinä tapauksessa, että
toimitetun jätteen tosiasiallinen vuotuinen määrä on pienempi kuin 95 prosenttia tai suurempi kuin 115 prosenttia taatusta
vähimmäismäärästä.
Italian hallitus väittää sitä vastoin, että kuten muun muassa kansallisesta oikeuskäytännöstä ilmenee, riidanalaiset sopimukset
ovat palveluja koskevia konsessiosopimuksia, joihin ei sovelleta direktiiviä 92/50.
Italian hallitus toteaa ensinnäkin, että tällaisten sopimusten tarkoituksena on sellaisen yleisen edun mukaisen palvelun delegointi,
jonka jatkuvuudesta toimija ottaa vastatakseen.
Italian hallitus esittää toiseksi, että kyseiset palvelut suoritetaan suoraan palvelujen käyttäjille, eli jätteitä tuottavien
kuntien asukkaille, joiden on maksettava kunnille maksu, joka kattaa sekä jätteiden keruun että niiden käsittelyn, ja jotka
siis viime kädessä vastaavat toimijalle maksettavasta maksusta ja näin ollen suorittavat toimijalle korvauksen kyseisistä
palveluista. Tehtävästä vastaava virkamies toimii Italian hallituksen mukaan tältä osin ainoastaan välikätenä.
Kolmanneksi riidanalaisten sopimusten tarkoituksena on hyvinkin määrätä velvollisuudesta, joka koskee energiantuotantoa jätteiden
käsittelyn yhteydessä. On lisäksi tyypillistä, että konsessiosopimuksen perusteella saatava korvaus perustuu paitsi palvelun
käyttäjän maksamaan hintaan myös muihin tarjottuun palveluun liittyviin oheistoimintoihin.
Italian hallitus toteaa neljänneksi, että kun otetaan huomioon toimijan tekemien investointien, jotka lähentelevät miljardia
euroa, rahallinen merkitys ja riidanalaisten sopimusten pitkä kesto, eli 20 vuotta, toimijan tulevaisuudessa saamat voitot
ovat sattumanvaraisia, varsinkin kun osa niistä on peräisin tuotetun energian myynnistä.
Viidenneksi Italian hallitus toteaa, että tällä tavalla delegoitujen palvelujen organisointi ja hallinnointi on yksinomaan
toimijan asiana ja että hallintoviranomaisilla on tältä osin ainoastaan valvontatehtävä.
Palveluja koskevan konsessiosopimuksen osalta vaadittu julkisuus voidaan Italian hallituksen mukaan varmistaa millä tahansa
asianmukaisella keinolla, esimerkiksi julkaisemalla ilmoitus alaa koskevissa kotimaisissa päivälehdissä, kuten tässä tapauksessa.

Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, palveluja koskevat konsessiosopimukset jäävät direktiivin 92/50 soveltamisalan
ulkopuolelle (ks. mm. asia C‑231/03, Coname, tuomio 21.7.2005, Kok. 2005, s. I‑7287, 9 kohta ja asia C‑458/03, Parking Brixen,
tuomio 13.10.2005, Kok. 2005, s. I‑8585, 42 kohta).
Italian hallitus on useaan otteeseen korostanut sitä, että kansallisesta oikeuskäytännöstä seuraa, että riidanalaisten sopimusten
kaltaisia sopimuksia on pidettävä palveluja koskevina konsessiosopimuksina, mutta tältä osin on ensinnäkin muistettava, että
julkista palveluhankintaa koskevan sopimuksen määritelmä on yhteisön oikeuden alaan kuuluva käsite, joten sillä, miten riidanalaiset
sopimukset Italian oikeudessa luokitellaan, ei ole merkitystä arvioitaessa sitä, kuuluvatko ne direktiivin 92/50 soveltamisalaan
(ks. vastaavasti asia C‑264/03, komissio v. Ranska, tuomio 20.10.2005, Kok. 2005, s. I‑8831, 36 kohta ja asia C‑220/05, Auroux
ym., tuomio 18.1.2007, 40 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Sitä, onko riidanalaiset sopimukset luokiteltava palveluja koskeviksi konsessiosopimuksiksi, on näin ollen arvioitava yksinomaan
yhteisön oikeuden kannalta.
Tältä osin on ensinnäkin todettava, että kyseisissä sopimuksissa määrätään siitä, että tehtävästä vastaava virkamies maksaa
toimijalle maksun, jonka määrä on vahvistettu euroina kutakin kuntien kyseiselle toimijalle toimittamaa jätetonnia kohti.
Kuten yhteisöjen tuomioistuin on aiemmin todennut, direktiivin 92/50 1 artiklan a alakohdassa olevasta määritelmästä johtuu,
että kyseisessä direktiivissä tarkoitettu julkista palveluhankintaa koskeva sopimus käsittää vastikkeen, jonka hankintaviranomainen
maksaa suoraan palvelujen suorittajalle (em. asia Parking Brixen, tuomion 39 kohta). Tästä seuraa, että sellainen maksu, josta
riidanalaisissa sopimuksissa määrätään, on omiaan merkitsemään sitä, että kyseessä on kyseisessä 1 artiklan a alakohdassa
tarkoitettu rahallista vastiketta vastaan tehty sopimus ja näin ollen julkinen hankintasopimus (sellaisen jäteastiaa tai ‑säiliötä
kohti määräytyvän kiinteämääräisen korvauksen osalta, jonka kaupunki maksaa yhtiölle, joka yksinoikeudella vastaa jätteiden
keräämisestä ja käsittelystä, ks. asia C‑29/04, komissio v. Itävalta, tuomio 10.11.2005, Kok. 2005, s. I‑9705, 8 ja 32 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee toiseksi, että kyse on palveluja koskevasta konsessiosopimuksesta
silloin, kun sovittu korvaus perustuu siihen, että palvelun suorittajalle annetaan oikeus hyödyntää omaa palvelujen tarjoamistaan,
ja kun kyseinen tapa suorittaa korvaus merkitsee sitä, että palvelujen suorittaja ottaa vastatakseen kyseiseen palvelutoimintaan
liittyvästä riskistä (ks. asia C‑324/98, Telaustria ja Telefonadress, tuomio 7.12.2000, Kok. 2000, s. I‑10745, 58 kohta; asia
C‑358/00, Buchhändler-Vereinigung, määräys 30.5.2002, Kok. 2002, s. I‑4685, 27 ja 28 kohta ja em. asia Parking Brixen, tuomion
40 kohta).
Tältä osin on todettava, ettei riidanalaisissa sopimuksissa määrättynä korvauksena ole oikeus hyödyntää kyseessä olevien palvelujen
tarjoamista eikä ole kyse siitä, että toimija ottaisi vastatakseen toimintaan liittyvästä riskistä.
Sen lisäksi, että mainittu toimija saa tämän tuomion 32 kohdassa esitetyllä tavalla korvauksen tehtävästä vastaavalta virkamieheltä
sellaisen kiinteämääräisen maksun muodossa, joka lasketaan euroina kutakin toimijalle toimitettua jätetonnia kohti, on nimittäin
kiistatonta, että tehtävästä vastaava virkamies sitoutuu riidanalaisten sopimusten nojalla yhtäältä siihen, että kaikki asianomaiset
kunnat toimittavat jätteiden koko jäännösosan toimijalle, ja toisaalta siihen, että toimijalle toimitetaan vuosittain tietty
vähimmäismäärä jätteitä. Jotta toimijan taloudellinen ja rahoituksellinen tasapaino voitaisiin taata, kyseisissä sopimuksissa
määrätään lisäksi maksun määrän tarkistamisesta siinä tapauksessa, että toimitetun jätteen tosiasiallinen vuotuinen määrä
on pienempi kuin 95 prosenttia tai suurempi kuin 115 prosenttia taatusta vähimmäismäärästä. Sopimuksissa määrätään myös siitä,
että korvauksen määrää tarkistetaan vuosittain henkilöstöstä, materiaaleista ja huollosta aiheutuvien kustannusten perusteella,
sekä rahoitusindikaattorista. Kyseisissä sopimuksissa määrätään lisäksi korvauksen määrän neuvottelemisesta uudelleen siinä
tapauksessa, että toimijan olisi lainsäädännössä tapahtuvien muutosten takia tehtävä tietyn tason ylittäviä investointeja
mukautuakseen uuteen lainsäädäntöön.
Edellä esitetty huomioon ottaen on katsottava, että riidanalaiset sopimukset ovat julkisia palveluhankintoja koskevia sopimuksia,
joihin sovelletaan direktiiviä 92/50, eivätkä palveluja koskevia konsessiosopimuksia, joihin kyseistä direktiiviä ei sovelleta.
Yksikään niistä väitteistä, jotka Italian hallitus on esittänyt riitauttaakseen tämän luokittelun, ei kumoa tätä näkemystä.
Siltä osin kuin kyse on siitä, että toimijoilla on sen lisäksi, että ne voivat periä sovitun maksun, mahdollisuus saada tuloja
jätteiden käsittelyn yhteydessä syntyvän energian myynnistä, on muistettava, että direktiivin 92/50 1 artiklan a alakohdassa,
jossa määritellään julkisen hankintasopimuksen käsite, mainitaan ”rahallista vastiketta vastaan tehty sopimus” ja että sopimuksen
vastikkeellisuudella tarkoitetaan sellaista vastasuoritusta, joka palvelun suorittajalle tehdään hankintaviranomaisen osoittamien
palvelujen suorittamisen perusteella (ks. vastaavasti em. asia Auroux ym., tuomion 45 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa on ilmeistä, että se vastasuoritus, jonka toimija saa tehtävästä vastaavan virkamiehen osoittamien
palvelujen suorittamisen, eli toimitettujen jätteiden käsittelyn ja energian talteenoton, perusteella, perustuu olennaisilta
osin siihen, että tehtävästä vastaava virkamies suorittaa kyseisen maksun määrän.
Vaikka oletettaisiin, että sähkön myynnistä saatavia tuloja voitaisiin myös pitää vastasuorituksena tehtävästä vastaavan virkamiehen
osoittamista palveluista, erityisesti sillä perusteella, että viimeksi mainittu on riidanalaisissa sopimuksissa sitoutunut
edistämään tätä kauppaa suhteessa kolmansiin osapuoliin, se, että toimijalla on tällainen mahdollisuus saada kyseisen tehtävästä
vastaavan virkamiehen maksaman rahallisen korvauksen lisäksi kolmansilta osapuolilta tiettyjä liitännäisiä tuloja suorittamiinsa
palveluihin liittyvänä vastasuorituksena, ei riitä aiheuttamaan sitä, että riidanalaiset sopimukset lakkaisivat olemasta julkisia
hankintasopimuksia (ks. ex analogia em. asia Auroux ym., tuomion 45 kohta).
Seuraavaksi on todettava, ettei riidanalaisten sopimusten pitkällä kestolla ja sillä, että niiden täytäntöönpano edellyttää
toimittajan tekemiä merkittäviä alkuinvestointeja, myöskään ole merkitystä kyseisen sopimusten luokittelun kannalta, koska
tällaisia erityispiirteitä voi liittyä sekä julkisiin hankintasopimuksiin että palveluja koskeviin konsessiosopimuksiin.
Sama koskee sitä, että jätteiden käsittely on yleiseen etuun liittyvä asia. Tältä osin on lisäksi muistettava, että kuten
direktiivin 92/50 liitteestä I A ilmenee, ”palveluihin, joita tarkoitetaan 8 artiklassa” ja joihin direktiiviä voidaan soveltaa,
kuuluu luokka, jonka kuvaus on ”jätevesi‑ ja jätehuoltopalvelut; puhtaanapito ja vastaavat palvelut” ja jonka osalta yhteisöjen
tuomioistuin on jo aiemmin katsonut, että se kattaa muun muassa jätteiden keruuseen ja käsittelyyn liittyvät palvelut (ks.
vastaavasti em. asia komissio v. Itävalta, tuomion 32 kohta).
Lopuksi on todettava, ettei sen kannalta, luokitellaanko tietty sopimus julkista palveluhankintaa koskevaksi sopimukseksi,
ole ratkaisevaa merkitystä sillä, että toimijan tarjoamat palvelut voivat olla luonteeltaan sellaisia, että niiden suorittaminen
edellyttää toimijalta huomattavaa itsenäisyyttä.
Koska riidanalaiset sopimukset ovat direktiivin 92/50 1 artiklan a alakohdassa tarkoitettuja julkista palveluhankintaa koskevia
sopimuksia, niiden tekeminen oli mahdollista ainoastaan noudattaen mainitun direktiivin säännöksiä ja erityisesti sen 11,
15 ja 17 artiklaa. Näiden säännösten nojalla erityisesti asianomaisella hankintaviranomaisella oli velvollisuus julkaista
mainitun direktiivin liitteessä III säädetyn mallin mukainen hankintailmoitus, mitä se ei ole tehnyt.
Tästä seuraa, että komission kanne on hyväksyttävä ja että on todettava, että Italian tasavalta on jättänyt noudattamatta
direktiivin 92/50 ja erityisesti sen 11, 15 ja 17 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska Presidenza del Consiglio dei Ministri
– Dipartimento per la protezione civile – Ufficio del Commissario delegato per l’emergenza rifiuti e la tutela delle acque
in Sicilia on ryhtynyt sopimuksentekomenettelyyn, joka koskee Sisilian alueen kunnissa tuotetun yhdyskuntajätteen valikoivan
keräämisen jälkeen jäljelle jäävän jäännösosan hyödyntämistä, ja tehnyt kyseiset sopimukset noudattamatta mainitussa direktiivissä
säädettyjä menettelyjä ja erityisesti julkaisematta asianmukaista hankintailmoitusta Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut. Koska komissio on vaatinut Italian tasavallan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja Italian
tasavalta on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Italian tasavalta ei ole noudattanut julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta
18.6.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/50/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 13.9.2001 annetulla komission direktiivillä
2001/78/EY, ja erityisesti sen 11, 15 ja 17 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska Presidenza del Consiglio dei Ministri
– Dipartimento per la protezione civile – Ufficio del Commissario delegato per l’emergenza rifiuti e la tutela delle acque
in Sicilia (pääministerin kanslia, väestönsuojeluosasto, Sisilian jätehuollosta ja vesiensuojelusta vastaavan virkamiehen
yksikkö) on ryhtynyt sopimuksentekomenettelyyn, joka koskee Sisilian alueen kunnissa tuotetun yhdyskuntajätteen valikoivan
keräämisen jälkeen jäljelle jäävän jäännösosan hyödyntämistä, ja tehnyt kyseiset sopimukset noudattamatta mainitussa direktiivissä
säädettyjä menettelyjä ja erityisesti julkaisematta asianmukaista hankintailmoitusta Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä.
2)
Italian tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.