CELEX: 62003CJ0181
Apellatsioonkaebus
Endine ametnik
Invaliidsuspensioni taotlus
Pensioni määramise tingimused

1       Apellatsioonkaebuses palub A. Nardone tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 26. veebruari 2003. aasta otsuse kohtuasjas
T-59/01: Nardone
v.
komisjon (EKL AT 2003, lk I-A-55 ja II-323, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega ei tühistatud Euroopa Ühenduste Komisjoni
20. märtsi 2000. aasta otsust hagejale invaliidsuspensioni maksmisest keeldumise kohta (edaspidi „vaidlustatud otsus”).

Õiguslik raamistik
2       Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjad (edaspidi „personalieeskirjad”) artikli 78 esimene lõik sätestab:
„Ametnikul on VIII lisa artiklites 13–16 ettenähtud korras õigus invaliidsuspensionile püsiva täieliku töövõimetuse korral,
mille tõttu ametnikul ei ole võimalik täita oma karjäärivahemiku ametikohale vastavaid kohustusi.”
3       Personalieeskirjade VIII lisa artikkel 13 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui artikli 1 lõike 1 sätetest ei tulene teisiti, on alla 65aastasel ametnikul, kelle töövõimetuskomitee on pensioniõiguste
omandamise ajal tunnistanud püsivalt ja täielikult töövõimetuks ja kes seetõttu ei saa täita oma ametikohustusi oma karjäärivahemikule
vastaval ametikohal ning kes peab seetõttu lõpetama teenistuse ühendustes, õigus sellise töövõimetuse püsimise ajal saada
personalieeskirjade artiklis 78 sätestatud invaliidsuspensioni.
Invaliidsuspensioni ei maksta üheaegselt vanaduspensioniga.”

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
4       A. Nardone, kes asus 1963. aastal Euroopa Söe- ja Teraseühenduse Ülemameti teenistusse kohaliku töötajana ning kellest sai
hiljem komisjoni ametnik, esitas 18. oktoobri 1981. aasta kirjaga ametist lahkumise avalduse, mis rahuldati 31. detsembril
1981.
5       18. novembril 1999 esitas ta taotluse personalieeskirjade artikli 78 teise lõigu alusel invaliidsuspensioni saamiseks.
6       Vaidlustatud otsusega jättis komisjon selle taotluse ilma töövõimetuskomitee poole pöördumata rahuldamata põhjusel, et A. Nardone
ei vasta personalieeskirjade VIII lisa artiklis 13 sätestatud tingimustele.
7       23. mail 2000 esitas A. Nardone personalieeskirjade artikli 90 kohaselt komisjoni otsuse peale kaebuse. 23. septembriks 2000
oli kaebus kaudselt tagasi lükatud. Otsene kaebuse tagasilükkamise otsus tehti 15. detsembril 2000.
8       13. märtsil 2001 Esimese Astme Kohtu kohtusekretärile esitatud avaldusega esitas A. Nardone hagi, mille esemeks oli esmajoones
komisjoni selle otsuse tühistamise nõue, millega keelduti hagejale invaliidsuspensioni maksmisest.

Vaidlustatud kohtuotsus
9       Esimese Astme Kohtule esitatud hagis väidab A. Nardone, et komisjon on võimu kuritarvitanud, kui jättis rahuldamata hageja
18. novembri 1999. aasta taotluse invaliidsuspensioni määramiseks, ilma et ta oleks pöördunud töövõimetuskomitee poole – ainus
personalieeskirjade artikli 53 järgi pädev organ otsustamaks sellise taotluse üle.
10     Lisaks viitab hageja 17. mai 1984. aasta otsusele kohtuasjas C-12/83: Bähr
v.
komisjon (EKL 1984, lk 2155), milles Euroopa Kohus leidis, et ametnikul, kes on teenistusest lahkunud mitu aastat tagasi ning
keda vaevab haigus, mis ei luba tal ametikohustusi täita, ei ole üksnes sel põhjusel õigust nõuda invaliidsuse tuvastamise
menetluse algatamist. Sellest tuleneb, et invaliidsuspensioni võib endisele ametnikule määrata hoolimata sellest, kas ta on
teenistusest lahkunud; piisavate meditsiinitõendite esitamine on endise ametniku kohustus.
11     Täiendavalt rõhutab A. Nardone, et Euroopa Kohus on samas kohtuotsuses asunud seisukohale, et komisjon ei täitnud oma kohustusi,
kui jättis töövõimetuskomitee poole pöördumata, kui ametniku teenistusest lahkumisel oli teada, et püsiva töövõimetuse ja
terviseseisundi vahel teenistusest lahkumise hetkel oli vahetu ja otsene seos.
12     Oma otsust põhjendades märkis komisjon, et personalieeskirjade artiklis 78 ja VIII lisa artiklis 13 sätestatud invaliiduspensioni
määramise tingimused ei olnud käesoleval juhul täidetud. Eriti aga leidis komisjon, et kooskõlas eespool viidatud sätete sõnastusega
ning tõlgendusega, mis neile on antud mainitud kohtuasjas Bähr
v.
komisjon ning Esimese Astme Kohtu 3. juuni 1999. aasta otsuses kohtuasjas T‑295/97: Coussios
v.
komisjon (EKL AT 1999, lk I-A-103 ja II-577), võib „invaliidsuse tuvastamise menetluse esemeks […] olla vaid olukord, kus
ametnik on sunnitud teenistusest lahkuma seepärast, et ta ei saa töövõimetusest tingituna täita oma ametikohustusi”.
13     Lisaks rõhutas kohus, et kui töövõimetuskomiteel on ainupädevus tuvastada invaliidsus personalieeskirjade artikli 78 tähenduses,
võib viimane seda teha vaid ajal, kui ametnik on teenistuses.
14     Mis puudutab väidetavat komisjonipoolset võimu kuritarvitamist, märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud otsuse punktis 29,
et komisjon jättis A. Nardone’i invaliidsuspensioni taotluse rahuldamata, sest ilmselgelt polnud tema puhul täidetud õigusaktiga
seatud tingimused teenistusstaatusele, mitte terviseseisundile. Esimese Astme Kohus leidis, et komisjon pole töövõimetuskomitee
poole pöördumiseta A. Nardone’i taotlust rahuldamata jättes võimu kuritarvitanud, kuna nimetatud komiteel on pädevus otsustada
meditsiinilist laadi, mitte õiguslikke küsimusi.
15     Mis kehtib eespool mainitud kohtuotsuse Bähr
v.
komisjon tõlgendusest tuleneva väite kohta, toonitas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 31, et „personalieeskirjade
VIII lisa artikli 13 sõnastusest tuleneb, et „invaliidsuse tuvastamise menetluse esemeks võib olla vaid olukord, kus ametnik
on sunnitud teenistusest lahkuma seepärast, et ta ei saa töövõimetusest tingituna täita ametikohustusi” (eespool viidatud
kohtuotsused Bähr
v.
komisjon, punkt 12, ja Coussios
v.
komisjon, punkt 37).
16     Selles küsimuses tõstis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 32 esile, et „ametnikul, kes on teenistusest
lahkunud mitu aastat tagasi ning keda vaevab haigus, mis ei lubaks tal ametis oleku puhul ametikohustusi täita, ei ole üksnes
viimasel põhjusel õigust nõuda invaliidsuse tuvastamise menetluse algatamist” (vt eespool mainitud kohtuotsused Bähr
v.
komisjon, punkt 13, ja Coussios
v.
komisjon, punkt 38). Seepeale sedastas Esimese Astme Kohus, et hageja, lahkunud teenistusest 1981. aastal ning esitanud invaliidsuspensioni
taotluse 1999. aastal, oli sarnases olukorras.
17     Lisaks leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 33, et A. Nardone ei vastanud ka teisele personalieeskirjade
VIII lisa artikli 13 seatud kahest kumuleeruvast tingimusest, mille kohaselt peab invaliidsuspensioni taotleval ametnikul
olema õigus pensionile hetkel, mil töövõimetuskomitee tunnistab, et ta on püsivalt ja täielikult töövõimetu, sest ta lahkus
teenistusest 1981. aastal.
18     Seetõttu otsustas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 34, et kumbki personalieeskirjade VIII lisa artiklis 13
sätestatud tingimus ei ole täidetud ning taotlus tühistada vaidlusalune otsus tuleb rahuldamata jätta.
19     Teisalt märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36, et kohtuotsuse Bähr
v.
komisjon asjaolud olid väga erinevad käesolevast kohtuasjast. P. Bähr oli nõukogu 4. detsembri 1972. aasta määruse (Euratom,
ESTÜ, EMÜ) nr 2530/72 seoses uute liikmesriikide liitumisega Euroopa ühenduste ametnike värbamise ning ühenduste ametnike
lõpliku teenistusest vabastamise kohta ajutiste erimeetmete kehtestamisest [mitteametlik pealkirja tõlge] (EÜT L 272, lk 1)
alusel säilitanud „ametniku” staatuse pärast seda, kui oli teenistusest lahkunud. Samuti jätkas P. Bähr erinevalt A. Nardone’st
vastavalt määrusele nr 2530/72 pensionifondi sissemaksete tasumist eesmärgiga saada tulevikus pensioni (vt eespool mainitud
kohtuotsus Bähr
v.
komisjon, punktid 5 ja 8) ning seega personalieeskirjade VIII lisa artiklis 13 sätestatud tingimuse täitmist.
20     Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37 täheldas Esimese Astme Kohus, et igal juhul ei olnud komisjonil mingisugust kohustust
lasta töövõimetuskomiteel kontrollida hageja terviseseisundit hetkel, kui hageja oli ametist vabastatud ning lahkus ühenduste
teenistusest.
21     Selles küsimuses märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 38, et ei eespool mainitud kohtuotsusest Bähr
v.
komisjon ega ühestki teisest ühenduse õiguse allikast ei tulene, nagu eksisteeriks ühenduse institutsioonil üldkohustus kontrollida
ametniku omal soovil lahkumisel tema töövõimelisust.
22     Lisaks meenutab Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 39, et Euroopa Kohtu eespool viidatud kohtuotsuses Bähr
v.
komisjon sisalduva sellise täpsustuse kontekstis, mille kohaselt ametist lahkumise hetkel on institutsioonil kohustus kutsuda
vajadusel kokku töövõimetuskomitee, peab küsimust selle kohta, kas ka hageja puhul pidi töövõimetuskomitee kokku kutsuma,
lahendama üksnes silmas pidades neid asjaolusid, mis olid institutsioonile teada 1981. aastal, kui hageja teenistusest lahkus.
23     Sellega seoses leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 40 ja 41:
„40      Kui ametnik leiab, et tema terviseseisund sunnib teda ametist lahkuma, peab ta personalieeskirjade artikli 90 kohaselt esitama
enne lahkumist personalieeskirjade artikli 78 alusel määratava invaliidsuspensioni taotluse. Käesoleval juhul ilmneb hagiavaldusest,
et 1970. aastetel oli hageja oma terviseseisundi pärast tõsiselt mures ning ta lahkus 1981. aastal ametist just seetõttu,
et ta oli veendunud, et tervist kahjustavad töötingimused halvendasid tema tervist. Kuna ametnikke eeldatakse olevat teadlikud
personalieeskirjade sätetest (vt nt Esimese Astme Kohtu 17. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑27/99: Drabbe
v.
komisjon, EKL AT 2000, lk I-A-213 ja II-955), peab ametnik, kes end sellisest situatsioonist leiab, invaliiduspensioni saamise
soovil sellise taotluse esitama. Ta pole tegutsenud nõutud hoolikusega, kui ta pole seda teinud, eriti kui arvesse võtta seda,
et ta oli teenistusest lahkumise hetkel oma tervislikust seisundist ja haigusloost teadlikum kui asjaomane institutsioon.
Seega ei saa, välja arvatud erandkorras, institutsioonile ette heita, et ta ametniku vabatahtliku ning tööandja poolt ärgitamata
teenistusest lahkumise puhul omaalgatuslikult töövõimetuskomiteed kokku ei kutsunud, samas kui asjaomane isik ise selleks
soovi ei avaldanud.
41      P. Bähri väga tõsine haiguslugu, st esimene infarkt, mille ta sai kuus aastat enne ametist lahkumist, on asjaolu, mille suhtes
poolte vahel ei ole vaidlust (eespool viidatud kohtuotsus Bähr
v.
komisjon, punkti 14 lõpp). Ehkki toimikust tuleneb, et hageja kaebas oma terviseseisundi ning eelkõige sagedaste bronhiitide,
samuti tervist kahjustavate töötingimuste üle institutsiooni meedikule, ollakse käesolevas asjas sunnitud märkima, et komisjonile
polnud teada eelnev haiguslugu, mis oleks tõsiduselt võrreldav P. Bähri esimese infarktiga, mis lubaks Esimese Astme Kohtul
leida, et komisjonil lasus ametniku teenistusest lahkumisel kohustus kutsuda kokku töövõimetuskomitee, ehkki ta vastavat soovi
ei olnud avaldanud (eespool nimetatud kohtuotsus Bähr
v.
komisjon, punkt 15). Sellega seoses tuleb märkida, et hageja advokaat kinnitas kohtuistungil, et hageja ise polnud 1981. aastal
teadlik sissehingatud tolmu tagajärgede tõsidusest oma tervisele ning et see teadmatus kestis 1992. aastani.”
24     Lõpetuseks märgib Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 42, et isegi kui seos hageja terviseseisundi taotluse
esitamise hetkel 18. novembril 1999 ja tervisliku seisundi vahel teenistusest lahkumise ajal oleks tõendatud, ei oleks piisavalt
tõendeid, et komisjon oleks pidanud 1981. aastal kokku kutsuma töövõimetuskomitee.
25     Eespool toodut arvesse võttes otsustas Esimese Astme Kohus, et vaidlustatud kohtuotsuse tühistamistaotlus tuleb rahuldamata
jätta ja et taotletud tingimustes ei saa antud hagejale invaliidsuspensioni määrata.

Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
26     Kohtusekretärile 25. aprillil 2003 esitatud taotlusega palus A. Nardone Euroopa Kohtu kodukorra artikli 76 alusel tasuta õigusabi.
27     6. veebruari 2004. aasta määrusega rahuldas Euroopa Kohus ta palve.
28     A. Nardone palub Euroopa Kohtul:
esiteks:
–       tunnistada apellatsioonkaebus vastuvõetavaks ja põhjendatuks;
–       tühistada vaidlustatud kohtuotsus tervikuna;
teiseks:
–       tühistada ametisse nimetava asutuse 15. detsembri 2000. aasta sõnaselge otsus jätta rahuldamata A. Nardone 23. mail 2000 esitatud
kaebus invaliidsuspensioni määramise kohta;
–       tühistada vaidlustatud otsus, mis jättis rahuldamata A. Nardone 18. novembri 1999. aasta nõude invaliidsuspensioni määramiseks
personalieeskirjade artikli 78 teise lõigu alusel;
igal juhul:
–       määrata kohtukulude tasumine vastavalt kohalduvatele kodukorra sätetele.
29     Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–       tunnistada vaidlustatud kohtuotsuse peale esitatud apellatsioonkaebus vastuvõetamatuks või vähemalt põhjendamatuks;
–       jätta apellatsioonimenetluse kohtukulud kaebuse esitaja kanda.

Apellatsioonkaebus

Esimene väide
Poolte argumendid
30     Esimese väitega heidab A. Nardone Esimese Astme Kohtule ette seisukohta, et kuna ta 1981. aastal teenistusest lahkus ja esitas
invaliidsuspensioni saamiseks taotluse 1999. aastal, ei olnud ta personalieeskirjade VIII lisa artiklis 13 sätestatud situatsioonis,
kus ametnik peab töövõimetuse tõttu ametist lahkuma.
31     Ta leiab, et Esimese Astme Kohus on vääralt tõlgendanud eespool mainitud kohtuotsust Bähr
v.
komisjon ning väidab endal olevat õiguse invaliidsuse tuvastamise menetluse algatamiseks osas, milles mõned tema terviseprobleemid,
mida muu hulgas peeti kutsehaigusteks, takistasid tal täita ametikohustusi, mida tal tulnuks ametis olles täita.
32     Olgugi et ta personalieeskirjade artiklis 78 ja VIII lisa artiklis 13 sätestatud töövõimetuse tuvastamise menetlust teenistusest
lahkumise hetkel ei algatanud, kuna sel hetkel ei olnud ta teadlik oma terviseseisundist, väidab hageja, et õiguslikust seisukohast
seisneb selle menetluse kohaldamise eeldus põhjuslikus seoses tervisliku seisundi vahel, mis oli tema ametisoleku ajal ja
tervisliku seisundi vahel, mis oli pärast teenistusest lahkumist.
33     Komisjon leiab, et apellandi argument jätab tähelepanuta personalieeskirjade VIII lisa artiklis 13 leiduvad ühemõttelised
ja täpsed mõisted. Nimetatud sätte kohaselt võib personalieeskirjade artiklis 78 mainitud invaliidsuspensioni määrata vaid
ametnikule, kelle püsiv ja täielik töövõimetus takistab tal täita tema karjäärivahemikule vastava ametikoha ametikohustusi
ning on seetõttu sunnitud lõpetama oma teenistuse ühendustes.
34     Toonitades asjaolu apellandi 1981. aastal teenistusest lahkumise kohta, täheldab komisjon, et isegi püsiva ja täieliku töövõimetuse
puhul on võimatu, et ta oleks nüüd „sunnitud teenistuse ühendustes lõpetama”, kui teenistus on juba pöördumatult lõppenud.
35     Komisjoni arvamuse kohaselt tuleneb eespool nimetatud kohtuotsusest Bähr
v.
komisjon, loetuna ühes personalieeskirjade VIII lisa artikliga 13, et ametnikul, kes on teenistusest lahkunud mitu aastat
tagasi ja kes põeb haigust, mis ei võimalda tal ametisoleku puhul ametikohustusi täita, ei ole vaid sellele põhjusele toetudes
õigust nõuda invaliidsuse tuvastamise menetluse algatamist. Kõigele lisaks pidanuks ta olema „sunnitud teenistuse ühendustes
lõpetama”.
36     Komisjon täheldab, et institutsiooni kohustus kutsuda vajadusel kokku töövõimetuskomitee puudutas teenistuse lõppemise hetke.
Seega pidi seda küsimust apellandi puhul hindama üksnes seoses nende asjaoludega, mis olid institutsioonile teada apellandi
ametist lahkumisel 1981. aastal. Seega väidab komisjon, et 1981. aastal, kui apellant teenistusest lahkus, ei pidanud ega
võinudki ta töövõimetuskomiteed kokku kutsuda, sest kaebuse esitaja tervislik seisund seda tollel ajahetkel ei õigustanud.
Ta täheldab selles küsimuses, et kaebuse esitaja tunnistab isegi, et ei olnud 1981. aastal oma tervist ähvardavatest haigustest
teadlik. Seda enam ei saanud komisjon sellest teadlik olla ning seega ei olnud sellel kuupäeval põhjust töövõimetuskomitee
kokku kutsumiseks.
Euroopa Kohtu hinnang
37     Alustuseks tuleb mainida, et apellant ei vaidlusta kõnealust kohtuotsust seetõttu, et selles leiti, et komisjon pole hageja
teenistusest lahkumise ajal 1981. aastal töövõimetuskomiteed kokku kutsumata jättes oma kohustusi rikkunud.
38     Apellandi väites jääb lahendada küsimus, kas komitee poole oleks pidanud pöörduma pärast tema teenistusest lahkumist, invaliidsuspensioni
taotluse esitamisel 1999. aastal.
39     Personalieeskirjade VIII lisa artikli 13 üheselt mõistetavatest mõistetest, mis sätestavad kooskõlas personalieeskirjade artikliga
78 tingimused ametniku õigusele invaliidsuspensionile, tuleneb, et vaid ametnik, kes on sunnitud lahkuma teenistusest töövõimetusest
tingitud ametikohustuste täitmise võimatuse tõttu, võib olla invaliidsuse tuvastamise menetluse subjektiks (eespool mainitud
kohtuotsus Bähr
v.
komisjon, punkt 12).
40     Sellest tuleneb, et ametnikul, kes on teenistusest lahkunud mitu aastat tagasi ning kes põeb haigust, mis ei võimaldaks tal
ametikohustusi täita, kui ta veel ametis oleks, ei ole õigust taotleda vaid sellel põhjusel invaliidsuse tuvastamise menetluse
algatamist (eespool viidatud kohtuotsus Bähr
v.
komisjon, punkt 13).
41     Käesolevas asjas märkis Esimese Astme Kohus, et A. Nardone lahkus teenistusest vabatahtlikult pärast 18. oktoobri 1981. aasta
lahkumisavalduse esitamist, ilma et oleks kaevanud oma tervisliku seisundi üle või nõudnud töövõimetuskomiteelt tervisekontrolli
tegemist. Alles 18 aastat hiljem, 1999. aastal, esitas apellant invaliidsuspensioni taotluse.
42     Neid asjaolusid silmas pidades oli Esimese Astme Kohtul õigus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 30–32 leida, et hageja polnud
personalieeskirjade VIII lisa artiklis 13 kirjeldatud olukorras, mille kohaselt ametnik on sunnitud teenistusest lahkuma,
sest töövõimetus ei luba tal oma ametikohustusi täita.
43     Sellistes tingimustes on esimene väide põhjendamatu ning tuleb seega jätta rahuldamata.

Teine väide
Poolte argumendid
44     Teise väitega väidab A. Nardone, et Esimese Astme Kohus otsustas vääralt, et ta ei täida ka teist personalieeskirjade VIII lisa
artiklis 13 sätestatud tingimust, mille kohaselt ametnik, kes taotleb invaliidsuspensioni, peab olema omandamas õigust vanaduspensionile.
Hageja leiab, et ta oli omandamas pensioniõigust personalieeskirjade VIII lisa artikli 13 tähenduses, sest teenistusest lahkudes
maksti talle vastavalt personalieeskirjade VIII lisa artiklile 12 lahkumistoetust.
45     Komisjon kinnitab, et see väide, mis tema väidete kohaselt esitati esimest korda alles Euroopa Kohtu ees, on vastuvõetamatu.
46     Ülejäänud osas leiab komisjon, et see väide on põhjendamatu.
Euroopa Kohtu hinnang
47     Tuleb täheldada, nagu Esimese Astme Kohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 33 ka teinud, et personalieeskirjade VIII lisa
artikkel 13 sätestab kaks kumuleeruvat tingimust. Sellest järeldub, et leides selles samas punktis 33, et hageja ei täida
teist tingimust, pärast seda, kui oli punktides 30–32 näidanud, et ta ei täitnud esimest tingimust, tegi Esimese Astme Kohus
otsuse üleliigses küsimuses.
48     Kuna teine väide on suunatud Esimese Astme Kohtu otsuse üleliigse motivatsiooni vastu, tuleb see jätta rahuldamata selle kehtetuse
tõttu (vt eelkõige 22. detsembri 1993. aasta otsus kohtuasjas C-244/91 P: Pincherle
v.
komisjon, EKL 1993, lk I-6965, punktid 25 ja 31, ja 12. detsembri 1996. aasta määrus kohtuasjas C-49/96 P: Progoulis
v.
komisjon, EKL 1996, lk I-6803, punkt 27).

Kohtukulud
49     Kodukorra artikli 69 lõike 2 esimese lõigu alusel, mida kohaldatakse kodukorra artikli 118 alusel ka menetluses olevate apellatsioonkaebuste
suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kodukorra artikli 122
teise lõigu alusel ei kohaldata kodukorra artiklit 70 ametnike või muude teenistujate poolt institutsiooni vastu esitatud
apellatsioonkaebustele. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud
välja mõista apellandilt.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja A. Nardone’lt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.