CELEX: 62005TJ0161
Konkurenca
Karteli
Trg monokloroocetne kisline
Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES
Razdelitev trga in določanje cen
Odgovornost za kršitev
Globe
Sorazmernost
Sodelovanje
Obteževalne okoliščine
Ponovna kršitev
Vpogled v spis
Poročilo pooblaščenca za zaslišanje
Odredba o odpravi kršitve

Dejansko stanje in izpodbijana odločba
Komisija Evropskih skupnosti je z Odločbo C(2004) 4876 konč. z dne 19. januarja 2005 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva COMP/E-1/37.773 – MCAA) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) ugotovila, da so matična družba Akzo Nobel NV in njene hčerinske družbe Akzo Nobel Nederland BV, Akzo Nobel Chemicals BV, Akzo Nobel Functional Chemicals BV, Akzo Nobel Base Chemicals AB, Eka Chemicals AB in Akzo Nobel AB (v nadaljevanju skupaj: skupina Akzo Nobel), družba Elf Aquitaine SA in njena hčerinska družba Arkema SA (prej družba Elf Atochem SA, nato družba Atofina SA), družba Clariant AG in njena hčerinska družba Clariant GmbH, ter tožeča stranka, družba Hoechst AG, kršile člen 81(1) ES in člen 53(1) Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) s tem, da so sodelovale v kartelu, ki se nanaša na trg monokloroocetne kisline (člen 1 izpodbijane odločbe).
Monokloroocetna kislina (v nadaljevanju: MCAA) je močna organska kislina, ki se kot vmesni kemični produkt uporablja zlasti pri izdelavi detergentov, lepil, dodatkov tekstilu in sredstev za zgostitev, uporabljenih v živilih, farmacevtskih in kozmetičnih izdelkih (uvodne izjave od 3 do 6 izpodbijane odločbe).
Komisija je preiskavo v zvezi s trgom MCAA začela, potem ko jo je družba Clariant GmbH z dopisom z dne 6. decembra 1999 obvestila o obstoju kartela na tem trgu in ji predložila prošnjo za ugodno obravnavo na podlagi Obvestila Komisije o nenalaganju ali zmanjševanju glob v primeru kartelov (
UL 1996, C 207, str. 4
, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi) (uvodna izjava 43 izpodbijane odločbe).
Družba Clariant GmbH je nato Komisiji v zvezi s kartelom poslala dokumente in podatke (uvodni izjavi 44 in 45 izpodbijane odločbe).
Komisija je 14. in preverila stanje na kraju samem v prostorih družbe Elf Atochem ter družb Akzo Nobel Chemicals in Akzo Nobel Functional Chemicals (uvodna izjava 46 izpodbijane odločbe).
Komisija je 28. maja 2003 na družbo Hoechst naslovila zahtevo za predložitev podatkov o sporazumih in sodelovanju družbe pri njih ter prejela odgovor. Komisija je poslala novo zahtevo, na katero je družba Hoechst odgovorila in (uvodni izjavi 53 in 55 izpodbijane odločbe).
V okviru preiskave je Komisija nekaterim udeležencem kartela in njihovim konkurentom poslala več zahtev za predložitev podatkov (uvodne izjave od 52 do 55 izpodbijane odločbe).
Komisija je 7. in na teh dvanajst naslovnikov naslovila obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah: sedmim družbam skupine Akzo Nobel, in sicer matični družbi Akzo Nobel NV in njenim hčerinskim družbam Akzo Nobel Nederland, Akzo Nobel Functional Chemicals, Akzo Nobel Chemicals, Akzo Nobel AB, Eka Chemicals in Akzo Nobel Base Chemicals, družbama Clariant GmbH in Clariant AG (v nadaljevanju skupaj: Clariant), družbi Hoechst ter družbi Elf Aquitaine in njeni hčerinski družbi Atofina. Vse naslovnice so na ta dopis odgovorile.
Komisija je na podlagi dokazov, ki jih je imela, presodila, da so se zgoraj navedena podjetja, da bi ohranila tržne deleže z razdelitvijo obsega in strank, dogovorila, da so si izmenjavala informacije o cenah in na rednih večstranskih sestankih presojala dejanski obseg prodaj in informacije o cenah, da bi nadzorovala izvajanje sporazumov (uvodne izjave od 84 do 90 izpodbijane odločbe).
Komisija je v zvezi z družbo Hoechst ugotovila, da je ta pri kršitvi neposredno sodelovala med 1. januarjem 1984 in 30. junijem 1997, in sicer do dneva, na katerega je svojo dejavnost, povezano z MCAA, prodala družbi Clariant AG (uvodne izjave od 246 do 272 izpodbijane odločbe).
Komisija ni sprejela trditve družbe Hoechst v njenem odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, da ni mogla biti odgovorna za zatrjevane kršitve, saj je odgovornost za navedene kršitve na podlagi izrecnih pogodbenih dogovorov v celoti prešla na družbo Clariant. Komisija je ugotovila, prvič, da je družba Hoechst neposredno sodelovala pri kršitvi in je morala biti odgovorna za celotno obdobje pred prenosom svoje dejavnosti, povezane z MCAA, v katerem je sodelovala pri tej kršitvi, in, drugič, da na odgovornost družbe Hoechst za njeno kršitev na podlagi konkurenčnega prava niso vplivali morebitni pogodbeni dogovori, sklenjeni med strankami, in posebna struktura posla (uvodna izjava 248 izpodbijane odločbe).
Komisija je globe določila na podlagi svojih smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) [PJ] (UL 1998, C 9, str. 3, v nadaljevanju: Smernice), ter njenega obvestila o ugodni obravnavi.
Komisija je v uvodnih izjavah 276 in 277 izpodbijane odločbe navedla splošna merila, na podlagi katerih je določila globe. Navedla je, da je treba upoštevati vse upoštevne okoliščine, zlasti težo in trajanje kršitve, ki sta merili, izrecno določeni v členu 15(2) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve uredbe o izvajanju členov [81 ES] in [82 ES] (UL 1962, 13, str. 204), in v členu 23(3) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 dne o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 [ES] in 82 [ES] (
UL 2003, L 1, str. 1
), ter v vsakem posameznem primeru presoditi vlogo vsakega podjetja pri kršitvah. S tem namenom je Komisija poudarila, da je pri določanju glob upoštevala morebitne obteževalne ali olajševalne okoliščine in, po potrebi, obvestilo o ugodni obravnavi.
Komisija je v zvezi s težo kršitve, glede na njeno naravo, to je razdelitev trgov in določitev cen, njeno premišljenost in njen dejanski vpliv na trg MCAA ter glede na dejstvo, da je ta obsegala celoten skupni trg in od ustanovitve dalje celoten EGP, ugotovila, da so podjetja, ki so naslovniki izpodbijane odločbe, zelo resno kršila člen 81(1) ES in člen 53(1) Sporazuma EGP (uvodne izjave 280, 281 in 288 izpodbijane odločbe).
Komisija je, da bi določila izhodiščni znesek globe, pojasnila, da je bilo treba v okoliščinah te zadeve, v katero so vpletena številna podjetja, upoštevati posebno težo in zato dejanski vpliv kršitve vsakega podjetja na konkurenco (uvodna izjava 290 izpodbijane odločbe).
Komisija je zato presodila, da je bilo treba v obravnavanem primeru kot primerjalno osnovo za določitev teže kršitve posameznega podjetja uporabiti tržne deleže podjetij, ki so sodelovala pri kršitvi, v EGP. Primerjava je bila opravljena na podlagi tržnih deležev v EGP za zadevni proizvod v zadnjem celotnem koledarskem letu kršitve (1998). Vendar je bilo za družbo Hoechst upoštevno leto 1996 (uvodni izjavi 291 in 292 izpodbijane odločbe).
Skupina Akzo Nobel se je s tržnim deležem v EGP, ocenjenim na 44%, štela za najpomembnejšo proizvajalko in je bila zato uvrščena v prvo kategorijo zadevnih podjetij. Družbi Hoechst in Clariant, ki sta se s tržnimi deleži v višini 28% oziroma 34% šteli za drugi najpomembnejši proizvajalki MCAA, sta bili uvrščeni v drugo kategorijo. Družba Atofina, katere tržni delež je bil ocenjen na 17%, je bila uvrščena v tretjo kategorijo (uvodne izjave od 293 do 295 izpodbijane odločbe).
Izhodiščni znesek glob je bil zato določen tako: 30 milijonov EUR za skupino Akzo Nobel, 21 milijonov EUR za družbi Hoechst in Clariant, 12 milijonov EUR za družbo Atofina/Elf Aquitaine in 1,33 milijona EUR za družbo Eka Nobel (v uvodnih izjavah 296 in 297 izpodbijane odločbe je napačno navedeno, da gre za „osnovni znesek“).
Komisija je poleg tega povišala izhodiščni znesek glob za vsako od podjetij glede na trajanje njihovega sodelovanja pri kršitvi, saj je menila, da je bilo treba izhodiščne zneske glob, ki so jim bile naložene, povišati za 10% za vsako polno leto kršitve in za dodaten znesek v višini 5% za vsako obdobje šestih mesecev ali več, vendar manj od enega leta. Izhodiščni znesek globe, ki je bila naložena skupini Akzo Nobel, in globe, naložene družbi Atofina/Elf Aquitaine, je bil tako povišan za 150%, znesek globe, naložen družbi Hoechst, za 135%, in znesek globe, naložen družbi Clariant, za 15% (uvodna izjava 302 izpodbijane odločbe).
Za družbi Hoechst in Atofina se je ob upoštevanju obteževalnih okoliščin uporabilo povišanje za 50% osnovne globe, ki bi jima morala biti naložena zaradi ponovne kršitve, saj sta bili ti podjetji predmet prejšnjih odločb Komisije, s katerimi je bilo ugotovljeno njuno sodelovanje v kartelih (uvodni izjavi 308 in 314 izpodbijane odločbe).
Komisija je v zvezi s tem poudarila, da je bila družba Hoechst naslovnica Odločbe Komisije 94/599/ES z dne 27. julija 1994 v zvezi s postopkom na podlagi člena [81 ES] (
UL L 239, str. 14
) (v nadaljevanju: odločba PVC II) in Odločbe Komisije 69/243/EGS z dne v zvezi s postopkom na podlagi člena [81 ES] (
UL L 195, str. 11
, v nadaljevanju: odločba Barvila) (uvodna izjava 309 izpodbijane odločbe).
Komisija ni sprejela trditev tožeče stranke v njenem odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, da so se dejavnosti, proizvodi in osebe, na katere se navedene odločbe nanašajo, razlikovale od dejavnosti, proizvodov in oseb, povezanih s sektorjem MCAA, in da je bila odločba Barvila prestara. Po njenem mnenju je bilo namreč merilo kršitve, ki je iste vrste kot merilo, določeno v Smernicah, izpolnjeno zaradi dejstva, da so se navedene prejšnje odločbe in izpodbijana odločba nanašale na kartele, ki so zadevali podobne kršitve člena 81 ES. Ne more se zahtevati, da bi bile dejavnosti, proizvodi in osebe iste, zadostovalo naj bi, da bi bilo isto podjetje, za kar naj bi šlo v obravnavani zadevi (uvodna izjava 312 izpodbijane odločbe).
Komisija je prav tako zavrnila trditev tožeče stranke, da je bilo v obravnavani zadevi kršeno načelo
ne bis in idem
, ker je Komisija prejšnje odločbe že upoštevala kot obteževalne okoliščine v odločbi Komisije 2005/493/ES z dne 1. oktobra 2003 v zvezi s postopkom uporabe člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma o EGP (zadeva COMP/E-1/37.370 – Sorbati), katere povzetek je objavljen v Uradnem listu z dne (
UL L 182, str. 20
). Komisija meni, da če podjetja nadaljujejo izvajanje istih vrst kršitev in jih prejšnje globe niso spodbudile k spremembi ravnanja, to pomeni obteževalno okoliščino, ne glede na to, ali se je ta štela za takšno v prejšnjih zadevah (uvodna izjava 313 izpodbijane odločbe).
Komisija je družbi Clariant v zvezi z uporabo obvestila o ugodni obravnavi na podlagi točke B odobrila znižanje globe za 100%, ker je bila ta družba prva članica kartela, ki je predložila dokaze o njegovem obstoju, delovanju, trajanju in izvajanju. Komisija je ugotovila, da jo je družba Clariant o tajnem kartelu obvestila v času, ko ga Komisija še ni preiskovala niti ni imela zadostnih podatkov, da bi ga dokazala (uvodne izjave od 328 do 332 izpodbijane odločbe).
Komisija je menila, da bi bila lahko družba Atofina upravičena do znatnega znižanja globe, in sicer za 40%, ker je bila drugo podjetje, ki je Komisiji pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah predložilo informacije in dokaze, ki so prispevali k ugotovitvi obstoja kartela, in ker ni izpodbijala resničnosti dejstev, na katere se je v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah oprla Komisija, da bi dokazala obstoj kartela (uvodne izjave 337, 338 in 340 izpodbijane odločbe).
Komisija je poudarila, da je bila skupina Akzo Nobel tretje podjetje, ki ji je pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah predložilo informacije in dokaze, ki so potrjevali obstoj kartela v sektorju MCAA, in ni izpodbijalo resničnosti dejstev, na katere se je v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah oprla Komisija, da bi dokazala obstoj kartela. Komisija je zato presodila, da skupina Akzo Nobel izpolnjuje pogoje iz točke D(2), prva in druga alinea, obvestila o ugodni obravnavi, tako da je lahko upravičena do 25-odstotnega znižanja globe, ki bi ji bila naložena, če s Komisijo ne bi sodelovala (uvodne izjave od 342 do 346 izpodbijane odločbe).
Nasprotno pa Komisija ni sprejela trditev družbe Hoechst, da ta na podlagi obvestila za ugodno obravnavo ni mogla predložiti zahteve, ker je svojo dejavnost, povezano z MCAA, prodala družbi Clariant AG pred začetkom postopka leta 1999, in da se poleg tega nanjo nanaša zahteva, ki jo je na tej podlagi vložila družba Clariant. Komisija je presodila, da je družba Hoechst imela možnost, da takšno zahtevo vloži, ko je bila še lastnica dejavnosti, povezane z MCAA, in da se nanjo zahteva družbe Clariant ni mogla nanašati, saj je bila lastnica poslovne enote MCAA družba Hoechst in nato družba Clariant AG, ki sta dve različni pravni osebi (uvodni izjavi 325 in 326 izpodbijane odločbe).
Komisija je v členu 1 izpodbijane odločbe ugotovila:
„Naslednja podjetja so kršila člen 81 [ES] z dodelitvijo kvot obsega, dodelitvijo strank, dogovorom o usklajenih povišanjih cen, dogovorom o mehanizmu nadomestil, izmenjavo podatkov o obsegu prodaje in cenah ter sodelovanjem na rednih srečanjih kot tudi pri drugih stikih z namenom dogovora o zgornjih omejitvah in njihovega izvrševanja. Ravnanja naslednjih podjetij so prav tako predstavljala kršitev člena 53(1) Sporazuma EGP od 1. januarja 1994.
[…]
[…]
c)
Hoechst […], od 1. januarja 1984 do 3;
[…]
e)
Clariant AG, Clariant GmbH, od 1. julija 1997 do .“
V členu 2 izpodbijane odločbe so bile globe določene tako:
„a)
Akzo Nobel Chemicals […], Akzo Nobel Nederland […], Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Functional Chemicals […], Akzo Nobel Base Chemicals […], Eka Chemicals […] in Akzo Nobel AB:

84,38 milijona EUR;
b)
Hoechst […]:

74,03 milijona EUR;
c)
Elf Aquitaine […] in Arkema […] (prej znan kot Atofina […]) solidarno:

45,00 milijona EUR;
d)
Arkema […] (prej znan kot Atofina […]):

13,50 milijona EUR;
e)
Clariant AG in Clariant GmbH solidarno:

0 EUR.
[…]“
Člen 3 izpodbijane odločbe določa:
„Podjetja, navedena v členu 1, takoj prenehajo s kršitvami, če tega še niso storila.
Vzdržijo se ponavljanja kakršnega koli dejanja ali postopka kršenja, tako kot v tem primeru, in kakršnih koli dejanj ali postopkov, ki imajo enak ali podoben cilj ali učinek.“
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 25. aprila 2005 v sodnem tajništvu vložila to tožbo.
Po spremembi sestave senata Sodišča prve stopnje je bil sodnik poročevalec razporejen v sedmi senat, temu pa je bila nato dodeljena ta zadeva.
Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (sedmi senat) odločilo, da začne ustni postopek.
Stranke so na obravnavi 18. junija 2008 podale ustne navedbe in odgovore na vprašanja Sodišča prve stopnje.
Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
—
razglasi za nična člena 2 in 3 izpodbijane odločbe;
—
podredno, zniža globo;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
—
tožbo zavrne;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Tožeča stranka v podporo svoji tožbi navaja sedem tožbenih razlogov. Prvi se nanaša na neobstoj odgovornosti tožeče stranke v zvezi s kaznovanim kartelom zaradi prodaje svojih dejavnosti, povezanih z MCAA, drugi na nezakonitost naložene globe, tretji na neupoštevanje obvestila o ugodni obravnavi, četrti na napačno presojo pri izračunu osnovnega zneska globe, peti na neutemeljeno povišanje globe zaradi ponovne kršitve, šesti na postopkovne nepravilnosti in sedmi na nezakonitost odredbe o odpravi kršitve, določene v členu 3 izpodbijane odločbe.
Prvi tožbeni razlog: neobstoj odgovornosti tožeče stranke v zvezi s kaznovanim kartelom zaradi prodaje njenih dejavnosti, povezanih z MCAA
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da ni več odgovorna za kršitve, ki so bile storjene v zvezi s poslovno panogo MCAA, saj je bila odgovornost za te kršitve pri ločitvi in prodaji te panoge brez omejitev prenesena na družbo Virteon GmbH. Tako navaja, da je bila poslovna panoga MCAA 30. maja 1997 pravno odstranjena in prodana hčerinski družbi Virteon v 100% lasti, hkrati z ostalimi štirimi velikimi področji dejavnosti, povezanimi s posebnimi kemičnimi proizvodi. Družba Virteon je nato kot samostojno podjetje nadaljevala upravljanje dejavnosti pod istimi pogoji. Zato je ta družba prevzela mesto tožeče stranke tako s pravnega, kot z gospodarskega vidika. Prevzem družbe Virteon s strani družbe Clariant AG ni spremenil ničesar glede odgovornosti prve, ki je postala družba Clariant GmbH. Sprememba lastništva zaradi prevzema družbe Virteon s strani družbe Clariant AG namreč nikakor ne vpliva na odgovornost družbe, saj je ohranjena gospodarska enakost in zato kontinuiteta zadevnega podjetja. Družba Virteon, ki je postala družba Clariant GmbH, torej še naprej obstaja v skupini z isto pravno osebnostjo, brez kakršnega koli pravnega ali gospodarskega prenehanja.
Tožeča stranka meni, da če se podjetje prenese v celoti, tako da nov pravni subjekt nadomesti svojega predhodnika in namesto njega nadaljuje dejavnost, načelo gospodarske kontinuitete hkrati povzroči prenos odgovornosti prenesenega podjetja za kartel. Zato naj bi torej pri ugotavljanju odgovornosti šlo za „sledenje podjetju kot gospodarski, in ne kot pravni resničnosti“. V obravnavani zadevi naj bi bila po odstranitvi in prodaji dejavnosti, povezani z MCAA, za kršitve kartelnega prava odgovorna družba Virteon, nato družba Clariant GmbH, pravna subjekta, in ne družba Hoechst.
Tožeča stranka prav tako trdi, da dejstvo, da je družba Clariant še naprej sodelovala pri obstoječih sporazumih, kaže na kontinuiteto podjetja.
Sodba Sodišča z dne 8. julija 1999 v zadevi Komisija proti Anic Partecipazioni, (C-49/92 P, Recueil, str. I-4125), ki jo navaja Komisija, naj ne bi omogočala drugih ugotovitev. V skladu s to sodbo naj bi se namreč načelo, v skladu s katerim bi se lahko sprejela odgovornost vodje podjetja ne glede na prodajo njegove dejavnosti, nanašalo izključno na prodajo podjetja tretjim osebam, in ne, kot v obravnavani zadevi, pravnemu subjektu, ki pripada skupini. Tožeča stranka je v zvezi s tem na obravnavi pojasnila, da je Sodišče v eni od svojih novejših sodb (sodba z dne v zadevi ETI in drugi, C-280/06, ZOdl., str. I-10893) potrdilo, da se je moralo merilo gospodarske kontinuitete uporabljati glede na strukturne povezave – v trenutku prenosa – med podjetjem, ki je storilo kršitev, ter njegovim gospodarskim naslednikom.
Tožeča stranka prav tako navaja, da je prenos odgovornosti razviden iz pogodbe o prenosu, v kateri so se stranke izrecno dogovorile, da družba Virteon tožečo stranko razbremenjuje odgovornosti v skupini. Po mnenju tožeče stranke iz sodne prakse izhaja, da je treba takšen prevzem odgovornosti znotraj skupine upoštevati pri nalaganju globe.
Tožeča stranka v zvezi s trditvijo Komisije, da se tožeča stranka s prenosom svoje dejavnosti, povezane z MCAA, želi izogniti svoji odgovornosti, odgovarja, da je bilo prestrukturiranje skupine, ki se je postopno izvajalo od leta 1996, proces, na katerega niso vplivale in ga spodbudile morebitne posebnosti posameznih področij dejavnosti. Prestrukturiranje je namreč obsegalo zunanje izvajanje vseh dejavnosti, ki niso bile povezane s sektorjema farmacevtske in kmetijske dejavnosti.
Stališče tožeče stranke naj bi potrjevala sodna praksa in tudi praksa odločanja Komisije. Če bi Komisija pri določanju naslovnikov globe morala izvrševati pravico do prostega preudarka, bi to pomenilo kršitev načela, da je uprava vezana na svoje lastne odločitve, ki je navedeno v preambuli in členu 20 Listine unije o temeljnih pravicah, razglašene 7. decembra 2000 v Nici (
UL 2000, C 364, str. 1
).
Tožeča stranka je na obravnavi dodala, da v nasprotju s tem, kar je trdila Komisija, ta ni imela pravice do odločanja po prostem preudarku za ugotavljanje kršiteljev člena 81 ES, saj se ti ugotavljajo na podlagi podrobnih pravnih določb.
Tožeča stranka prav tako trdi, da ko je bila lastnica poslovne panoge MCAA, je bila slednja neodvisno organizirana in je neodvisno delovala ter da je tožeča stranka odgovarjala le za njene rezultate. Poleg tega naj tožeča stranka zunaj zadevne dejavnosti nikakor ne bi vedela za kršitev; prav tako meni, da je ravnanje zaposlenih v poslovni panogi MCAA v nasprotju s politiko skupine Hoechst, ki spodbuja spoštovanje konkurenčnega prava.
Komisija v bistvu odgovarja, da trditve tožeče stranke, da jo je prestrukturiranje njene dejavnosti, povezane z MCAA, razbremenilo vsakršne odgovornosti, ni mogoče sprejeti. Če bi bila namreč razlaga tožeče stranke pravilna, bi velikim podjetjem ponudila enostavno sredstvo za izogibanje pravnim posledicam kartela ali vsaj za zmanjšanje gospodarskih tveganj ob njegovem odkritju.
Komisija prav tako navaja, da se tožbeni razlog tožeče stranke dejansko nanaša le na junij leta 1997 od skupaj 149 mesecev kršitve in da v teh okoliščinah razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe zaradi enega meseca ni utemeljena.
Komisija v zvezi s tem meni, da je glede na dobro ustaljeno sodno prakso lahko domnevala, da je hčerinska družba v 100-odstotni lasti, kakor je bila v obravnavani zadevi od 30. maja 1997 do družba Virteon, v bistvu izvajala navodila, ki ji jih je dala njena matična družba, ne da bi morala preveriti, ali je matična družba dejansko izvrševala svojo pristojnost. Zato bi morala družba Hoechst dokazati, da je njena prejšnja hčerinska družba junija leta 1997 dejansko določala svoje ravnanje na trgu neodvisno, česar ni storila.
Presoja Sodišča prve stopnje
Treba je opozoriti, da mora v skladu z ustaljeno sodno prakso fizična ali pravna oseba, ki je zadevno podjetje vodila ob nastanku kršitve, načeloma zanjo odgovarjati, čeprav je bila ob sprejetju odločbe o ugotovitvi kršitve za poslovanje podjetja odgovorna druga oseba (sodbi Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji, C-286/98 P, Recueil, str. I-9925, točka 37, in v zadevi Cascades proti Komisiji, C-279/98 P, Recueil, str. 9693, točka 78, ter sodba Sodišča prve stopnje z dne v zadevi HFB in drugi proti Komisiji, T-9/99, Recueil, str. II-1487, točka 103).
Zaradi učinkovite uveljavitve pravil o konkurenci lahko kljub temu postane potrebno, da se kršitve v zvezi s kartelom izjemoma ne pripišejo prvotnemu, ampak novemu upravljavcu podjetja, ki sodeluje pri kartelu, če ga je mogoče dejansko šteti za naslednika prvotnega upravljavca, to je, če nadaljuje upravljanje podjetja, ki sodeluje pri kartelu (glej v tem smislu sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zgoraj navedeni sodbi ETI in drugi, točki 75 in 76). Podjetja bi se namreč, če ni druge predvidene možnosti za naložitev kazni drugemu subjektu od tistega, ki je storil kršitev, lahko izognila kaznim zgolj na podlagi dejstva, da se je zaradi prestrukturiranja, prenosa ali drugih pravnih ali organizacijskih sprememb spremenila njihova istovetnost (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo ETI in drugi, točka 41).
Sodišče je tako ugotovilo, da se merilo „gospodarske kontinuitete“ uporablja le v primeru, ko bi pravna oseba, ki je odgovorna za upravljanje podjetja, prenehala pravno obstajati po tem, ko je bila kršitev storjena (zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Anic Partecipazioni, točka 145, ter HFB in drugi proti Komisiji, točka 104), ali v primerih prestrukturiranj znotraj podjetij, pri katerih prvotni upravljavec ne preneha nujno pravno obstajati, vendar na zadevnem trgu ne opravlja več nobene gospodarske dejavnosti, in glede na strukturne povezave med prvotnim in novim upravljavcem podjetja (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, 213/00 P, C-217/00 P in C-219/00 P, Recueil, str. I-123, točka 359, in zgoraj navedeno sodbo ETI in drugi, točka 41).
V obravnavani zadevi iz izpodbijane odločbe in pripomb tožeče stranke v zvezi z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah izhaja, da je družba Hoechst po svojem kemičnem oddelku proizvajala MCAA do 30. maja 1997. Ta oddelek in ostali so bili preneseni na družbo Virteon, hčerinsko družbo v 100-odstotni lasti družbe Hoechst. Slednja je s prodajo vseh svojih delnic družbe Virteon vse svoje dejavnosti, povezane z MCAA, prenesla na družbo Clariant AG.
Tožeča stranka najprej v zvezi s svojo odgovornostjo za sodelovanje v kartelu do 30. maja 1997 trdi le, da je bila poslovna panoga MCAA neodvisno organizirana in da je neodvisno delovala ter sama za kršitev ni vedela. Prav tako trdi, da ravnanje zaposlenih, ki so sodelovali pri kršitvi, ni bilo v skladu s politiko skupine, ki si prizadeva za spoštovanje konkurenčnega prava.
Vendar pa je treba ugotoviti, da je bila tožeča stranka do prenosa svoje kemične poslovne panoge na družbo Virteon 30. maja 1997 pravna oseba, ki je bila neposredno odgovorna za upravljanje poslovne panoge MCAA in za zaposlene, ki so storili zadevno kršitev. V teh okoliščinah se je štelo, da je tožeča stranka vedela za njihova dejanja in se ni mogla sklicevati na nedelovanje svoje notranje organizacije (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Bayer proti Komisiji, T-12/90, Recueil, str. II-219, točka 35). Zato je treba glede kršitvenih ravnanj njenih zaposlenih v poslovni panogi MCAA šteti, da je za njih odgovorna tožeča stranka.
Prav tako je treba opozoriti, da je treba za namene uporabe in izvršitve odločb Komisije na področju prava konkurence za naslovnika take odločbe določiti subjekt, ki ima pravno osebnost (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 20. aprila 1999 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, od T-305/94 do T-307/94, od T-313/94 do
T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 in T-335/94, Recueil, str. II-931
, točka 978). Zato je Komisija pravilno naložila odgovornost za kršitev, ki je bila storjena v poslovni panogi MCAA, tožeči stranki, ki je bila dejansko pravna oseba, odgovorna za to dejavnost.
Tožeča stranka dalje v zvezi z obdobjem med 30. majem in 30. junijem 1997 zgolj pojasnjuje, da so bile takrat poslovna panoga MCAA in ostale panoge prenesene na hčerinsko družbo Virteon, ki je bila pred prodajo družbi Clariant AG 30. junija 1997 v 100-odstotni lasti družbe Hoechst.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je Komisija v uvodnih izjavah od 217 do 219 izpodbijane odločbe to obdobje upoštevala, s sklicevanjem na pojem podjetja v smislu člena 81 ES in člena 53 Sporazuma o EGP. Komisija je v zvezi z navedenim pojmom, na katerem temelji celotna sodna praksa sodišč Skupnosti glede odgovornosti pravnih oseb, ki tvorijo isto podjetje, za kršitve, odgovornost za kršitev za obdobje med 30. majem in 30. junijem 1997 pravilno naložila družbi Hoechst. Pojem podjetja v smislu člena 81 ES namreč zajema gospodarske subjekte, ki imajo enotno organizacijo osebnih, opredmetenih in neopredmetenih elementov, ki trajno sledijo določenemu gospodarskemu cilju in so lahko soudeleženi pri kršitvi iz te določbe (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 10. marca 1992 v zadevi Shell proti Komisiji, T-11/89, Recueil, str. II–757, točka 311, ter zgoraj navedeno sodbo HFB in drugi proti Komisiji, točka 54).
V posebnem primeru, ko ima matična družba v lasti 100% kapitala svoje hčerinske družbe kršiteljice, je podana preprosta domneva, da navedena matična družba odločilno vpliva na ravnanje hčerinske družbe (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 25. oktobra 1983 v zadevi AEG Telefunken proti Komisiji, 107/82, Recueil, str. 3151, točka 50, ter zgoraj navedeno sodbo Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, točki 961 in 984) in da torej tvorita eno podjetje v smislu člena 81 ES (sodba Sodišča prve stopnje z dne v združenih zadevah Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, T-71/03, T-74/03, T-87/03 in T-91/03, neobjavljena v ZOdl., točka 59). Zato mora matična družba, ki pred sodiščem Skupnosti izpodbija odločbo Komisije, s katero ji je bila naložena globa za ravnanje njene hčerinske družbe, to domnevo ovreči, tako da predloži dokaze o samostojnosti te hčerinske družbe (sodba Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Avebe proti Komisiji, T-314/01, ZOdl., str. II-3085, točka 136; glej v tem smislu tudi zgoraj navedeno sodbo Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji, točka 29).
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da je bila družba Virteon med 30. majem in 30. junijem 1997 hčerinska družba v 100-odstotni družbe Hoechst. Ker je slednja, kot izhaja iz odgovora tožeče stranke na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, začela prodajo družbe Virteon družbi Clariant AG, ki je bila dokončno zaključena s pogodbo z dne 17. junija 1997 in izvršena s prenosom delnic , je bil cilj preoblikovanja poslovne panoge MCAA v hčerinsko družbo očitno prodaja delnic te hčerinske družbe tretjemu podjetju. V teh okoliščinah je treba šteti za dokazano, da tožeča stranka z dokazovanjem neodvisnosti svoje hčerinske družbe Virteon GmbH ni ovrgla domneve, da je matična družba odločilno vplivala na ravnanje svoje hčerinske družbe v 100-odstotni lasti (zgoraj navedeni sodbi AEG Telefunken proti Komisiji, točka 50, ter Tokai Carbon in drugi proti Komisiji z dne , točka 59).
Prav tako je treba zavrniti trditev tožeče stranke, da je prenos njene gospodarske enote MCAA na drugo podjetje povzročil tudi prenos odgovornosti za protikonkurenčna ravnanja na novega upravljavca. Glede na sodno prakso, navedeno v točki 50 zgoraj, mora namreč tožeča stranka, ki je pravna oseba, ki je zadevno podjetje vodila ob nastanku kršitve, zanjo odgovarjati, čeprav je bila ob sprejetju odločbe o ugotovitvi kršitve za upravljanje podjetja odgovorna družba Clariant AG. Načela osebne odgovornosti ne more ovreči načelo gospodarske kontinuitete v primerih, ko je, kot v obravnavani zadevi, podjetje, udeleženo pri kartelu, del svojih dejavnosti prodalo neodvisni tretji osebi, ter med prejšnjim in novim upravljavcem ni nikakršne strukturne povezave (glej v tem smislu sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zgoraj navedeni sodbi ETI in drugi, točka 82).
V nasprotju s trditvami tožeče stranke primer, ko je Sodišče lahko ugotovilo, da je treba uporabiti merilo gospodarske kontinuitete, da bi se odgovornost za protikonkurenčna ravnanja prvotnega upravljavca naložila novemu upravljavcu zadevne dejavnosti, ne spada med izjemne primere.Čeprav je bila panoga MCAA znotraj skupine najprej prenesena na družbo Virteon, hčerinsko družbo družbe Hoechst, da bi bila nato prenesena na družbo Clariant AG, je družba Hoechst po kršitvi še naprej obstajala kot ločena pravna oseba (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 14. julija 2005 v združenih zadevah ThyssenKrupp proti Komisiji, C-65/02 P in C-73/02 P, ZOdl., str. I-6773, točka 88).
Poleg tega se v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, ta ne more sklicevati na sodno prakso, v skladu s katero se lahko ob prenosu vseh ali le dela gospodarskih dejavnosti ene pravne osebe na drugo odgovornost za kršitev, ki jo je v okviru zadevnih dejavnosti storil prvotni upravljavec, pripiše novemu upravljavcu, če ta s prvotnim upravljavcem tvori gospodarski subjekt za namen uporabe pravil o konkurenci, čeprav prvotni upravljavec še naprej obstaja kot pravna oseba (zgoraj navedena sodba ETI in drugi, točka 48). Treba je namreč ugotoviti, da po prenosu družbe Virteon na družbo Clariant AG 30. junija 1997 med družbama Clariant AG in Hoechst, ki sta ločeni podjetji v smislu člena 81 ES in med katerima je edina gospodarska povezava ta, da je prva kupila ves kapital družbe Virteon in zato tudi dejavnosti panoge MCAA družbe Hoechst, ni bilo nobenih strukturnih ali organizacijskih povezav.
Vsekakor je naložitev odgovornosti novemu upravljavcu za kršitev, ki jo je storil prejšnji upravljavec, možnost, in ne obveznost, ki jo sodna praksa v nekaterih okoliščinah daje Komisiji, zlasti v primerih, ko, kot v obravnavani zadevi, prvotni upravljavec kršitelj še naprej pravno in gospodarsko obstaja (v smislu zgoraj navedene sodbe ETI in drugi, točka 40). Poleg tega v obravnavani zadevi ni tveganja – ki se želi preprečiti z načelom gospodarske kontinuitete (glej točko 51 zgoraj) – da bi se podjetje, ki je storilo kršitev, izognilo kaznim, saj družba Hoechst še naprej pravno in gospodarsko obstaja.
Tožeča stranka se prav tako ne more sklicevati na prenos svoje odgovornosti s pogodbo o prenosu poslovne panoge, ki jo je sklenila z družbo Virteon. Po eni strani se pred Komisijo na takšno pogodbo v delu, v katerem ta določa razdelitev odgovornosti med družbami za sodelovanje v kartelu, ne da sklicevati, da bi se izognilo kaznim, ki so bile naložene na podlagi konkurenčnega prava Skupnosti. Po drugi strani zatrjevani prenos odgovornosti, ki je bil v obravnavani zadevi izveden na podlagi določb pogodbe o prenosu, ne vpliva na določitev odgovornosti tožeče stranke, saj je bila ta pogodba sklenjena med družbo Hoechst in hčerinsko družbo v njeni 100-odstotni lasti, katere kršitveno ravnanje se zato lahko pripiše družbi Hoechst kot matični družbi. Vsekakor pa – drugače kot v zadevi, v kateri je bila sprejeta sodba z dne 13. decembra 2001 v združenih zadevah Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni proti Komisiji (T-45/98 in T-47/98, Recueil, str. II-3757, točka 62), na katero se sklicuje tožeča stranka in v kateri je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da je Komisija družbi izjemoma pravilno pripisala odgovornost za kršitveno ravnanje njene predhodnice – iz listin v spisu ne izhaja, da je družba Clariant AG privolila v odgovornost za ravnanja družbe Hoechst pred prenosom njene poslovne panoge MCAA.
Iz tega sledi, da se trditev tožeče stranke, da je bila odgovornost za protikonkurenčna ravnanja ob prodaji njene poslovne panoge MCAA prenesena družbi Clariant AG, ne more sprejeti.
Zato je treba, ker je Komisija družbi Hoechst pravilno naložila odgovornost za kršitev, storjeno med 1. junijem 1984 in 30. junijem 1997, prvi tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Drugi tožbeni razlog: nezakonitost naložene globe
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je naložena globa nezakonita, saj je bila nova matična družba družbe Virteon, ki je postala družba Clariant GmbH, popolnoma oproščena globe, in da tožeča stranka kot prejšnja matična družba takšne ugodnosti ni prejela. Komisija naj bi tako kršila načelo enakega obravnavanja, določeno v členu 20 Listine o temeljnih pravicah, in smisel ter namen obvestila o ugodni obravnavi.
Ker je bila dejavnost, povezana z MCAA, ki je bila v lasti družbe Hoechst in ki je bila nato prenesena na družbo Virteon, ki je postala družba Clariant GmbH, pred upravljanjem s strani družbe Clariant AG gospodarska enota, naj bi se prošnja za oprostitev globe, ki jo je vložila družba Clariant AG, nanašala na vse pravne osebe, ki so vključene v „podjetje Hoechst/Virteon/Clariant“. To analizo naj bi potrjevalo dejstvo, da je Komisija (uvodna izjava 332 izpodbijane odločbe) razširila oprostitev globe, ki je bila naložena družbi Clariant GmbH, na njeno matično družbo Clariant AG zaradi obstoja povezave med slednjo in družbo Virteon, ki je postala družba Clariant GmbH, družbo Virteon in družbo Clariant GmbH, ter njena praksa odločanja. Zato naj bi Komisija s tem, da ni upoštevala, da je bila tožeča stranka del iste gospodarske enote kot družbi Clariant GmbH in Clariant AG, kršila pojem podjetja v smislu člena 81 ES, kot je bil opredeljen s sodno prakso.
Tožeča stranka prav tako trdi, da se je kartel izvajal enako, z istimi osebami in neprekinjeno v celotnem obdobju kršitve in da se zato prošnja družbe Clariant GmbH za oprostitev globe ni nanašala le na obdobje po prevzemu družbe Virteon. Dejstva, ki jih družba Clariant GmbH navaja v podporo svoji prošnji za oprostitev, se namreč prav tako nanašajo na celotno obdobje kršitve. Zato bi morala biti tožeča stranka glede na predložene informacije zaradi svojega sodelovanja obravnavana ugodneje. Poleg tega je bila prošnja za oprostitev vložena v imenu poslovne panoge.
Tožeča stranka pojasnjuje, da prošnje za oprostitev ni mogla vložiti pred drugo polovico leta 1997, saj pred tem ni vedela za kartel. Poleg tega takšne prošnje ni mogla vložiti pozneje, saj je 30. junija 1997 vse svoje delnice glede dejavnosti MCAA prenesla na družbo Clariant AG.
Nazadnje, če se podelitev oprostitve, ki izhaja iz obvestila o ugodni obravnavi, ne nanaša tudi na obdobje, v katerem je bila družba Hoechst lastnica dejavnosti, povezane z MCAA, obvestilo o ugodni obravnavi ne bi imelo smisla, saj je kršiteljica, to je gospodarska enota MCAA, sodelovala s Komisijo in razkrila skrivnost v zvezi s kršitvijo.
Komisija predlaga, naj se navedeni tožbeni razlog zavrne.
Presoja Sodišča prve stopnje
Najprej je treba ugotoviti, da se, kot je bilo ugotovljeno pri presoji prvega tožbenega razloga, ki se nanaša na domnevno nezakonitost naložitve odgovornosti družbi Hoechst za kršitve, storjene v okviru njenih dejavnosti, povezanih z MCAA (glej točke od 53 do 60 zgoraj), ne more šteti, da je bila odgovornost tožeče stranke za obdobje med 1. januarjem 1984 in 30. junijem 1997 prenesena na družbo Clariant AG v trenutku, ko je družba Clariant AG od družbe Hoechst prevzela dejavnosti, povezane z MCAA.
Ker ni mogoče sprejeti trditve tožeče stranke, da je bila dejavnost, povezana z MCAA, ki je bila v lasti družbe Hoechst in nato prenesena na družbo Clariant AG, samostojna gospodarska enota, se prošnja, ki jo je družba Clariant GmbH vložila z dopisom z dne 6. decembra 1999 (v nadaljevanju: prošnja za ugodno obravnavo) na podlagi obvestila o ugodni obravnavi, zato ni nanašala na družbo, ki je bila pred tem lastnica dejavnosti MCAA, in sicer na družbo Hoechst. Treba je namreč poudariti, da sta družbi Hoechst in Clariant AG družbi z različnima pravnima osebnostma, ki sta zaporedoma sodelovali v kartelu glede MCAA in sta del dveh različnih podjetij v smislu člena 81 ES (glej točko 63 zgoraj). Prošnja, ki jo je družba Clariant GmbH vložila na podlagi obvestila o ugodni obravnavi, lahko torej koristi le družbi, katere del je družba Clariant GmbH, in ne družbi Hoechst.
Dalje, takšne ugotovitve ne more izpodbiti trditev tožeče stranke, da iz besedila prošnje za ugodno obravnavo izhaja, da se je nanašala na obdobje, v katerem je bila tožeča stranka dejavna na trgu MCAA. Iz točke B obvestila o ugodni obravnavi glede nenaložitve ali znatnega znižanja globe namreč izhaja, da je do znižanja globe, ki lahko pripelje do popolne nenaložitve, upravičeno podjetje, ki izpolnjuje pogoje iz navedene točke. Kot je bilo ugotovljeno v točki 75 zgoraj, avtor dopisa ni družba Hoechst, ampak družba Clariant GmbH, ki je bila takrat del podjetja Clariant. Ni sporno, da družba Hoechst v trenutku, ko je bil ta dopis poslan, ni več izvrševala nobenega nadzora nad družbo, ki je prijavila kartel. Iz tega razloga in ne glede na dejstvo, da se dopis nanaša na obdobje, v katerem je bila družba Hoechst dejavna na trgu MCAA, družba Clariant GmbH tako družbe Hoechst ne bi mogla vplesti in ji zato omogočiti ugodnejše obravnave, določene v obvestilu o ugodni obravnavi.
Prav tako je treba zavrniti trditev tožeče stranke, da na podlagi obvestila o ugodni obravnavi ni mogla vložiti prošnje v obdobju, ko je nadzorovala dejavnost, povezano z MCAA. Tožeča stranka namreč ni predložila nobenega dokaza v podporo svoji trditvi in nikakor ne dokazuje, da je bila dejavnost MCAA, ki pred 30. majem 1997 ni bila preoblikovana v hčerinsko družbo, neodvisna in da zanjo ni odgovarjala.
Tako Komisija, kot tudi Sodišče prve stopnje menita, da izpodbijana odločba nikakor ne posega v smisel in namen obvestila o ugodni obravnavi. Ker sta namreč družba Clariant AG in njena hčerinska družba Clariant GmbH gospodarska enota, sta lahko kot eno podjetje upravičeni do ugodnosti, določene v obvestilu o ugodni obravnavi, ne da bi se ogrozil namen obvestila. Pri tožeči stranki ne gre za tak primer, saj ni povezav z avtorjem prošnje za ugodno obravnavo, in sicer družbo Clariant GmbH.
Nazadnje je treba v zvezi s trditvijo, da je Komisija kršila načelo enakega obravnavanja, opozoriti, da je navedeno načelo kršeno šele, ko se podobni položaji obravnavajo različno ali različni položaji enako, razen če je takšna obravnava objektivno utemeljena (sodba Sodišča z dne 13. decembra 1984 v zadevi Sermide, 106/83, Recueil, str. 4209, točka 28, in sodba Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Hoek Loos proti Komisiji, T-304/02, ZOdl., str. II-1887, točka 96). Ker v obravnavani zadevi tožeča stranka, ki je drugo podjetje kot družba Clariant, ni v podobnem položaju kot slednja, saj je ta prva predložila odločilne dokaze o obstoju kartela, se očitek, ki se nanaša na kršitev načela enakega obravnavanja, ne more sprejeti.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba drugi tožbeni razlog, ki se nanaša na nezakonitost naložene globe, zavrniti.
Tretji tožbeni razlog: neupoštevanje obvestila o ugodni obravnavi
Trditve strank
Tožeča stranka Komisiji očita, da ji na podlagi obvestila o ugodni obravnavi ni odobrila vsaj 10-odstotnega zmanjšanja globe. Tožeča stranka je Komisiji v skladu s točko D(2), druga alinea, navedenega obvestila sporočila, da v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ni izpodbijala resničnosti dejstev kršitve in bi se ji na tej podlagi moralo, tako kot drugim strankam v kartelu, priznati znižanje njene globe.
Tožeča stranka trdi, da iz točke 9 njenega odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah izhaja, da ni izpodbijala dejstev, ki jih je v navedenem obvestilu poudarila Komisija. Tega neizpodbijanja ne more omajati dejstvo, da je v isti točki 9 navedla, da si pridržuje možnost, da v zvezi z vsebinsko priznanimi dejstvi sprejme drugačno pravno presojo, kot je presoja Komisije.
Tožeča stranka v zvezi s trditvijo, da ni priznala dejstev, ker zatrjuje, da za njih ne ve, navaja, da njeno nepoznavanje dejstev ne more omajati njihovega priznanja.
Tožeča stranka poleg tega trdi, da ne besedilo obvestila o ugodni obravnavi ne praksa odločanja Komisije ali sodna praksa ne zahtevata, da je odobritev znižanja globe zaradi neizpodbijanja dejstev odvisna od predložitve ločene prošnje. Zato je lahko upravičeno pričakovala znižanje globe na podlagi obvestila o ugodni obravnavi.
Poleg tega naj Komisija ne bi razložila, zakaj za določitev globe ni upoštevala neizpodbijanja dejstev, in naj ne bi pojasnila, kako je ravnala. Tožeča stranka v zvezi s tem trdi, da je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da bi morala biti ugotovitev neugovarjanja dejstvom navedena v uvodnih izjavah v zvezi s sodelovanjem podjetja (sodba Sodišča prve stopnje z dne 29. aprila 2004 v združenih zadevah Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, T-236/01, T-239/01, od T-244/01 do
T-246/01, T-251/01 in T-252/01, Recueil, str. II-1181
, točka 414 in naslednje).
Komisija odgovarja, da bi tožeča stranka morala, če bi želela imeti korist od obvestila o ugodni obravnavi, vložiti formalno prošnjo na podlagi točke E navedenega obvestila. Vendar se je v celotnem upravnem postopku branila z zatrjevanjem, da je izvedela za kršitve, ki se ji očitajo, šele leta 2003 in da zato ni mogla vložiti prošnje v svojem imenu.
Komisija poleg tega meni, da tožeča stranka ni izrecno izjavila, da ne izpodbija resničnosti dejstev v smislu obvestila o ugodni obravnavi. V zvezi s tem trdi, da je družba Hoechst v točki 9 odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ob zatrjevanju, da ne izpodbija dejstev, hkrati navedla, da ta dejstva niso zadostovala za utemeljitev nekaterih pravnih sklepov Komisije. Poleg tega je tožeča stranka v prejšnji točki odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah navedla, da razen glede informacij, o katerih je lahko sklepala iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, nikakor ni mogla podati navedb o podrobnostih zatrjevane kršitve, saj je leta 1997 poslovno panogo MCAA skupaj z vsem osebjem in sredstvi prodala družbi Clariant. Po navedbah Komisije tožeča stranka pred Sodiščem prve stopnje tudi izrecno ne priznava, da je sodelovala v kartelu.
Komisija opozarja, da je v skladu s sodno prakso znižanje globe na podlagi obvestila o ugodni obravnavi mogoče utemeljiti samo takrat, kadar se lahko predloženi podatki in, splošneje, ravnanje zadevnega podjetja štejejo za dokaz njegovega resničnega sodelovanja. Tožeča stranka ni navedla ne podrobnosti ne dokazov o svojem sodelovanju s Komisijo in ravna celo protislovno s tem, da izjavlja, da ni razpolagala z dokumenti in kontakti, na katere bi se lahko sklicevala, da bi razjasnila položaj.
Nazadnje, Komisija navaja, da izpodbijana odločba ni bila neobrazložena. Komisija se namreč v uvodnih izjavah od 324 do 326 sklicuje na glavne ugovore tožeče stranke, zlasti na tiste, ki so bili dejansko navedeni v upravnem postopku v zvezi z uporabo obvestila o ugodni obravnavi. Ker tožeča stranka dejstev ni izrecno in nedvoumno izpodbijala, Komisija meni, da ni bilo treba predložiti bolj poglobljene obrazložitve, kot je že v izpodbijani odločbi. Poleg tega je sklicevanje na zgoraj navedeno sodbo Tokai Carbon in drugi proti Komisiji z dne 29. aprila 2004 neupoštevno.
Presoja Sodišča prve stopnje
Točka D obvestila o ugodni obravnavi z naslovom „Znatno znižanje zneska globe“ določa:
„1.
Kadar podjetje sodeluje, vendar pri tem ne izpolnjuje vseh pogojev, navedenih v [točkah] B in C, se mu znesek globe, ki bi mu bila izrečena, če ne bi sodelovalo, zmanjša za od 10% do 50%.
2.
To lahko velja še zlasti v primeru, če:
—
podjetje pred pošiljanjem obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah posreduje Komisiji podatke, dokumente ali druge dokaze, ki bistveno pripomorejo k ugotovitvi obstoja storjene kršitve;
—
podjetje po prejemu obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah obvesti Komisijo, da ne izpodbija dejanskega stanja, na katero Komisija opira svoje obtožbe.“
Treba je opozoriti, da mora podjetje, da bi se mu znižala globa zaradi neizpodbijanja dejstev v skladu s točko D(2), druga alinea, obvestila o ugodni obravnavi, potem ko se je seznanilo z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah, Komisijo izrecno obvestiti, da ne namerava izpodbijati njihove resničnosti (sodba z dne 8. julija 2004 v zadevi Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji, T-44/00, ZOdl., str. II-2223, točka 303).
Pripombe tožeče stranke v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah v obravnavani zadevi vsebujejo to izjavo:
„Družba Hoechst želi poudariti, da ne izpodbija resničnosti dejstev, ki jih je ugotovila Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. Vendar bo družba Hoechst dokazala, da ta dejstva niso pravno zadostna za utemeljitev nekaterih pravnih sklepov Komisije. Točke, ki jih bo družba Hoechst pozneje poudarila, se zato nanašajo le na pravno presojo dejstev v obravnavani zadevi.“
Prav tako je treba spomniti, da je tožeča stranka v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah potrdila, da:
„Družba Hoechst nikakor ni mogla drugače podati navedb o dejanskih podrobnostih zatrjevane kršitve kot na podlagi informacij, o katerih je lahko sklepala iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, saj je leta 1997 poslovno panogo MCAA vključno z osebjem in sredstvi prodala družbi Clariant. Družba Hoechst torej razen nekaj osnovnih računovodskih podatkov, kot je poslovni promet, itd., nima nobenega drugega vira informacij o zatrjevanem sodelovanju v kartelu.“
Vendar pa Komisija meni, da se takšna izjava o neizpodbijanju dejstev, ugotovljenih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, ne more šteti za izrecno, jasno, nedvoumno in za resnično sodelovanje tožeče stranke.
Vendar je treba ugotoviti, da je tožeča stranka v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah izrecno izjavila, da ne izpodbija dejstev, ugotovljenih v navedenem obvestilu. Okoliščine, v katerih tožeča stranka ni mogla navesti drugih dejstev kot očitanih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah in predložiti drugih dokazov o kršitvi, ne morejo omajati dejstva, da tožeča stranka ni izpodbijala resničnosti dejstev, ugotovljenih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. V zvezi s trditvijo tožeče stranke, da dejstva, ki jih je ugotovila Komisija, niso zadostovala za utemeljitev nekaterih pravnih sklepov Komisije, je treba poudariti, da tožeča stranka v bistvu ni želela izpodbijati resničnosti očitanih dejstev, ampak nasprotovati Komisijini razlagi teh dejstev in pravnim sklepom, do katerih je ta prišla glede vloge tožeče stranke kot vodje kartela, visoke hierarhične ravni sodelujočih pri kartelu ali opredelitve ponovne kršitve v zvezi s kršitvenim ravnanjem družbe Hoechst. Treba je namreč poudariti, da se izpodbijanje pravne presoje, ki jo je izvedla Komisija glede nekaterih dejstev, ne more primerjati z izpodbijanjem obstoja teh dejstev. Poleg tega je treba izpostaviti, da v nasprotju s trditvami Komisije tožeča stranka v tožbi pred Sodiščem prve stopnje ni izpodbijala svojega sodelovanja pri kartelu na trgu MCAA.
Kot trdi Komisija, pa vseeno ne zadostuje, da podjetje splošno trdi, da ne izpodbija zatrjevanega dejanskega stanja na podlagi obvestila o ugodni obravnavi, če v okoliščinah obravnavane zadeve ta navedba za Komisijo ni niti najmanj uporabna (sodba Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 2004 v zadevi Corus UK proti Komisiji, T-48/00, ZOdl., str. II-2325, točka 193). Da bi bilo namreč neko podjetje upravičeno do znižanja globe zaradi sodelovanja med upravnim postopkom, mora njegovo ravnanje olajšati delo Komisije, ki je ugotavljanje in zatiranje kršitev pravil Skupnosti o konkurenci (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Groupe Danone proti Komisiji, T-38/02, ZOdl., str. II-4407, točka 505 in navedena sodna praksa).
Čeprav je v obravnavani zadevi treba priznati, da tožeča stranka Komisiji ni pomagala razjasniti svojega sodelovanja pri kartelu s tem, da bi ji predložila dokaze, ki jih ni imela, je treba ugotoviti, da izjava o neizpodbijanju dejstev, ugotovljenih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki je izrecno in nedvoumno izraženo v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, lahko nalogo Komisije le olajšalo. Da bi se namreč ugotovila dejstva, s katerimi je Komisija nameravala utemeljiti obtožbe zoper tožečo stranko, se je Komisija – zaradi izrecnega in nedvoumnega priznanja teh – v končni odločbi lahko sklicevala na vsa dejstva, kot so bila ugotovljena v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, ne da bi pri tem morala dokazovati njihov obstoj. Poleg tega je treba poudariti, da Komisija ni pojasnila, zakaj prispevka tožeče stranke ni bilo mogoče šteti za olajševanje njene naloge ugotavljanja obstoja in končanja kršitve.
Razlogi, zakaj je Komisija zavrnila uporabo točke D(2) obvestila o ugodni obravnavi, tako niso razvidni iz izpodbijane odločbe, in zlasti ne iz točke 4 z naslovom „Uporaba obvestila o ugodni obravnavi“. V nasprotju s trditvami Komisije bi morala biti presoja v zvezi z neizpodbijanjem dejstev s strani tožeče stranke navedena v uvodnih izjavah, ki se nanašajo na sodelovanje (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Tokai Carbon in drugi proti Komisiji z dne 29. aprila 2004, točka 415).
Treba je dodati, da čeprav je res, da ima Komisija široko diskrecijsko pravico pri oceni kakovosti in uporabnosti sodelovanja podjetja (sodba Sodišča z dne 10. maja 2007 v zadevi SGL Carbon proti Komisiji, C-328/05 P, ZOdl., str. I-3921, točka 88), pa brez navedbe razlogov vseeno ni smela odstopiti od pravil ravnanja, ki jih je sama določila in ki kažejo na prakso, ki ji je treba slediti (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne v zadevi Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland Ingredients proti Komisiji, C-397/03 P, ZOdl., str. I-4429, točka 91).
Glede na vse zgoraj navedeno je bilo tožeči stranki zaradi neizpodbijanja dejstev napačno zavrnjeno znižanje globe v skladu s točko D(2), druga alinea, obvestila o ugodni obravnavi.
V teh okoliščinah mora Sodišče prve stopnje določiti primerno stopnjo znižanja. Sodišče prve stopnje ima namreč na podlagi člena 17 Uredbe št. 17 in člena 31 Uredbe št. 1/2003 neomejeno pristojnost v smislu člena 229 ES glede tožb zoper odločbe, s katerimi Komisija določa globo in lahko naloženo globo prekliče, zniža ali zviša. Sodišče prve stopnje na podlagi svoje neomejene pristojnosti meni, da je primerno, da se globa zniža za 10%.
Konkretne posledice te spremembe so obravnavane pozneje (glej točke od 196 do 198 v nadaljevanju).
Četrti tožbeni razlog: napačna presoja pri izračunu osnovnega zneska globe
Tožeča stranka v okviru tega tožbenega razloga navaja dva očitka; prvi se nanaša na nesorazmernost osnovne globe glede na velikost trga, in drugi na nesorazmernost navedenega zneska glede na razvrstitev vpletenih podjetij po kategorijah.
Prvi očitek: nesorazmernost osnovnega zneska globe glede na velikost trga
– Trditve strank
Tožeča stranka meni, da je osnovni znesek popolnoma nesorazmeren in neustrezen glede na relativno majhen obseg trga. Ker ta znaša 106 milijonov EUR, se namreč tožeči stranki zdi težko razumljivo, da je Komisija v izpodbijani odločbi določila osnovni znesek globe, ki je bila naložena prvi kategoriji podjetij, na 30 milijonov EUR, in znesek, naložen drugi kategoriji podjetij, na 21 milijonov EUR. Poleg tega trdi, da ta znesek ni povezan s prakso odločanja Komisije in se glede tega sklicuje na Odločbo Komisije C(2004) 4221 konč. z dne 26. oktobra 2004 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] (zadeva COMP/F-1/38.338 – PO/Aiguilles) (v nadaljevanju: odločba Šivanke).
Tožeča stranka meni, da primerjava, ki jo je Komisija izvedla v pisnih vlogah, ni prepričljiva, saj ta kot merilo za primerjavo uporablja le osnovne zneske, določene za podjetja iz prve kategorije. Iz analize osnovnih zneskov iz istih odločb, ki jih je v zvezi s podjetji iz druge kategorije navedla Komisija, je razvidno, da je znesek, določen za tožečo stranko, nesorazmeren.
Komisija v bistvu odgovarja, da osnovni zneski glede na obseg trga niso nesorazmerni in da primerjava tožeče stranke z odločbo Šivanke ni dopustna ter nikakor ni utemeljena. Tožeča stranka se namreč sklicuje na odločbo, ne da bi jo priložila k tožbi, čeprav odločba še ni bila objavljena v Uradnem listu, in jo napačno navaja. Komisija poleg tega opozarja, da Uredba št. 1/2003, sodna praksa in Smernice ne določajo, da je treba globe določiti neposredno glede na velikost prizadetega trga, saj je ta le eden od dejavnikov. Komisija v odločbi Šivanke za določitev izhodiščnih zneskov tako ni upoštevala le posledic kršitev za trg šivank, ampak tudi za – vsaj začasno – trg drugih proizvodov galanterije.
– Presoja Sodišča prve stopnje
Najprej je treba poudariti, da tožeča stranka izpodbija le osnovni znesek globe, ki je skladu s točko 1B, četrti odstavek, Smernic, seštevek zneskov, ki so bili ugotovljeni glede na težo in trajanje kršitve. Vendar pa je iz njene trditve razvidno, da je bila izpodbijana globa ugotovljena glede na težo kršitve, tako da gre v tem tožbenem razlogu za izhodiščni znesek globe.
Treba je opozoriti, da je treba na podlagi člena 15(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 17 in člena 23(3) Uredbe št. 1/2003 pri določanju višine globe upoštevati trajanje, pa tudi težo kršitve. Poleg tega je treba v skladu s točko 1A, prvi odstavek, Smernic pri ocenjevanju teže kršitve upoštevati njeno naravo, njen dejanski vpliv na trg, kjer se to lahko meri, in velikost upoštevnega geografskega trga.
Ta pravni okvir Komisiji ne nalaga, naj za določitev izhodiščnega zneska globe upošteva velikost trga. Metoda Komisije, ki v bistvu temelji na tarifikaciji glob, pa če je še tako relativna in prilagodljiva, namreč nikakor ne nalaga – pa tudi ne prepoveduje – upoštevanja velikosti prizadetega trga pri določanju splošnega izhodiščnega zneska, sploh pa Komisiji ne nalaga, naj ta znesek določi glede na fiksen odstotek vsega prometa na trgu (sodba Sodišča prve stopnje z dne 15. marca 2006 v zadevi BASF proti Komisiji, T-15/02, ZOdl., str. II- 497, točka 134).
Iz tega izhaja, da se je Komisija pri izvrševanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku pri določanju glob lahko odločila, da ne bo upoštevala velikosti zadevnega trga, ki je v obravnavani zadevi trg MCAA.
Ker udeleženci pri kartelu ne izpodbijajo, da so storili zelo resno kršitev, je Komisija tožeči stranki na podlagi točke 1A, tretja alinea, Smernic lahko naložila izhodiščni znesek, višji od 20 milijonov EUR.
V zvezi s trditvijo o nesorazmernosti izhodiščnega zneska glede na prakso odločanja Komisije je treba spomniti, da ta sama po sebi ne pomeni pravnega okvira za globe v zadevah s področja konkurence, saj je slednji določen le v uredbah št. 17 in št. 1/2003 ter v Smernicah (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 30. septembra 2003 v zadevi Michelin proti Komisiji, T-203/01, Recueil, str. II-4071, točka 292 in navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da je treba očitek, ki se nanaša na nesorazmernost izhodiščnega zneska globe, ki je bila naložena tožeči stranki, glede na velikost trga, zavrniti kot neutemeljen.
Drugi očitek: nesorazmernost osnovnega zneska globe glede na razvrstitev vpletenih podjetij po kategorijah
– Trditve strank
Tožeča stranka Komisiji očita, da je pri razvrstitvi podjetij, ki so sodelovala pri kartelu, storila napako pri presoji. Glede na sodno prakso bi se morala določitev nižjega osnovnega zneska za prvo kategorijo zaradi manjšega obsega trga prav tako prenesti na podjetja iz nižjih kategorij.
Tožeča stranka meni tudi, da Komisija s tem, da jo je uvrstila v drugo kategorijo in da je tako izhajala iz neustreznega osnovnega zneska, saj je bil previsok, ni spoštovala metode, ki jo je med drugim sama določila za ugotavljanje relativne teže strank v kartelu. Komisija bi morala svojo metodo uporabiti pravilno, dosledno in predvsem nediskriminatorno. Takšna razvrstitev je prav tako v nasprotju z načelom sorazmernosti.
Če je bil tako izhodiščni znesek, ki je bil naložen skupini Akzo Nobel glede na majhen obseg trga, določen na 20 milijonov EUR, bi moral biti izhodiščni znesek, naložen tožeči stranki, prav tako znižan na 12,6 milijona EUR, da bi se tako zagotovila sorazmernost izhodiščnih zneskov glede na tržne deleže podjetij, udeleženih pri kartelu.
Nazadnje, tožeča stranka meni, da je Komisija kršila obveznost obrazložitve, določeno v členu 253 ES, saj v izpodbijani odločbi ni jasno navedla meril, ki bi tožeči stranki omogočila presojo, ali je bila razvrstitev podjetij, udeleženih pri kartelu, nesorazmerna glede na njihove tržne deleže.
Komisija v zvezi s trditvijo tožeče stranke o razliki med tržnimi deleži v bistvu odgovarja, da je Sodišče razsodilo, da Sodišče prve stopnje ni napačno uporabilo prava s tem, da je v isto kategorijo uvrstilo podjetja s tržnimi deleži, katerih razlika je lahko segala do sedmih odstotnih točk (sodba Sodišča z dne 14. julija 2005 v zadevi Acerinox proti Komisiji, C-57/02 P, ZOdl., str. I-6689, točke od 76 do 78). Komisija zato meni, da je merilo, ki je bilo v obravnavani zadevi uporabljeno za določitev treh kategorij, in sicer tržni deleži članov kartela na trgu MCAA v zadnjem celotnem koledarskem letu kršitve (uvodna izjava 292 izpodbijane odločbe), ustrezno, tako da je uvrstitev tožeče stranke v drugo kategorijo utemeljena.
Komisija v zvezi s trditvijo tožeče stranke, da bi moral nižji izhodiščni znesek globe, ki je bila naložena skupini Akzo Nobel, povzročiti znižanje globe, ki je bila naložena tožeči stranki, meni, da je neutemljena, saj je izhodiščni znesek, določen za tožečo stranko, ki se nanaša na zelo resno kršitev, 20 milijonov EUR in osnovni znesek 21 milijonov EUR. V Smernicah je pojasnjeno, da lahko osnovni znesek za zelo resne kršitve na splošno preseže 20 milijonov EUR.
Komisija prav tako meni, da je izpolnila obveznost obrazložitve, saj je v skladu s sodno prakso v izpodbijani odločbi navedla elemente presoje, na podlagi katerih je lahko določila težo storjene kršitve, ne da bi morala v njej navesti podrobnejšo obrazložitev ali številčne elemente v zvezi z metodo izračuna globe.
– Presoja Sodišča prve stopnje
Za uvod je treba opozoriti, da je treba iz prej navedenih razlogov (glej zgoraj točko 107) šteti, da tožeča stranka z navajanjem osnovnega zneska misli izhodiščni znesek globe.
Smernice določajo, da lahko Komisija, če je v kršitev vključenih več podjetij, uporabi, kot je to storila v obravnavani zadevi, ponderje za izhodiščne zneske, da bi upoštevala specifično moč posameznega podjetja, z razdelitvijo udeležencev pri kartelu v kategorije, „zlasti če obstaja znatno neskladje med velikostjo podjetij, ki zagrešijo kršitve iste vrste“ (točka 1A, šesti odstavek, Smernic). V njih je poleg tega določeno, da „načelo enakega kaznovanja za isto ravnanje, če je zaradi okoliščin upravičeno, vodi k različnim globam, naloženim udeleženim podjetjem, ne da bi k taki diferenciaciji vodilo aritmetično izračunavanje“ (točka 1A, sedmi odstavek, Smernic).
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča prve stopnje Komisija v fazi ugotavljanja teže kršitve v primeru, ko se globe naložijo več podjetjem, vpletenim v isto kršitev, ni dolžna paziti, da končne globe zadevnih podjetij, ki jih izračuna, odražajo vse razlike med njimi glede celotnega prometa. Nasprotno, lahko jih razdeli v kategorije (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 19. marca 2003 v zadevi CMA CGM in drugi proti Komisiji, T-213/00, Recueil, str. II-913, točka 385, in z dne v zadevi Akzo Nobel proti Komisiji, T-330/01, ZOdl., str. II-3389, točka 57). Čeprav metoda razvrstitve udeležencev omejevalnega sporazuma v kategorije z namenom različnega obravnavanja v fazi določitve izhodiščnih zneskov glob – katere načelo je bilo sicer potrjeno s sodno prakso Sodišča prve stopnje – spet ne upošteva razlik v velikosti med podjetji iste kategorije (zgoraj navedeni sodbi Sodišča prve stopnje CMA CGM, točka 385, ter Tokai Carbon in drugi proti Komisiji z dne , točka 217), določa pavšalni izhodiščni znesek za podjetja iz iste kategorije.
Še vedno pa velja, da je treba pri takšni razvrstitvi v kategorije upoštevati načelo enakega obravnavanja, v skladu s katerim je primerljive položaje prepovedano obravnavati različno in različne položaje enako, razen če tako obravnavanje ni objektivno utemeljeno. Poleg tega mora biti v skladu s sodno prakso višina glob vsaj v sorazmerju z dejavniki, ki se upoštevajo pri presoji teže kršitve (zgoraj navedena sodba Tokai Carbon in drugi proti Komisiji z dne 29. aprila 2004, točka 219).
Treba je opozoriti, da se je Komisija v obravnavani zadevi zaradi opredelitve kategorij za razdelitev zadevnih podjetij odločila, da bo upoštevala njihovo moč na zadevnem trgu, pri čemer se je oprla le na eno merilo, in sicer na svetovne tržne deleže MCAA v zadnjem celotnem koledarskem letu kršitve, letu 1998, razen glede družbe Hoechst, v zvezi s katero se je upoštevalo leto 1996.
Komisija je na tej podlagi ob upoštevanju tržnih deležev skupine Akzo Nobel v višini 44%, družbe Clariant v višini 34%, družbe Hoechst v višini 28% in družbe Atofina/Elf Aquitaine v višini 17% uvedla tri kategorije. Določila je te izhodiščne zneske:
—
prva kategorija (skupina Akzo Nobel): 30 milijonov EUR;
—
druga kategorija (družbi Hoechst in Clariant): 21 milijonov EUR;
—
tretja kategorija (družba Atofina/Elf Aquitaine): 12 milijonov EUR (uvodne izjave od 293 do 296).
Treba je ugotoviti, da je med tržnima deležema skupine Akzo Nobel ter družbe Hoechst obstajala razlika v višini 16 odstotnih točk in med tržnima deležema slednje ter družbe Atofina/Elf Aquitaine v višini 11 odstotnih točk. Komisija je tako lahko pravilno določila vmesno kategorijo, v kateri sta podjetji s tržnima deležema, ki sta si zelo blizu, in sicer 28% za družbo Hoechst in 34% za družbo Clariant, ki je med prvo kategorijo, v kateri je skupina Akzo Nobel z največjim tržnim deležem, in tretjo kategorijo, v kateri je podjetje Atofina/Elf Aquitaine z najmanjšim tržnim deležem.
Komisija je zato tako izbrala dosledno metodo razdelitve udeležencev kartela v tri kategorije, ki je objektivno utemeljena z razliko med tržnimi deleži posameznih podjetij, ki spadajo v te tri kategorije (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Tokai Carbon in drugi proti Komisiji z dne 29. aprila 2004, točka 220). Poleg tega je treba ugotoviti, da v nasprotju s trditvami tožeče stranke Komisija s tem ni odstopila od svoje običajne metode, določene v Smernicah. Zato uporabljena metoda ni bila diskriminatorna.
Poleg tega iz analize Smernic, ki jo je opravilo Sodišče prve stopnje, izhaja, da ne gre za metodo aritmetičnega izračunavanja, ki ne omogoča individualizacije globe za vsako od udeleženih podjetij v skladu s težo njegove udeležbe pri kršitvi. Smernice namreč vsebujejo različne elemente fleksibilnosti, ki Komisiji omogočajo, da pooblastilo za odločanje po prostem preudarku izvršuje v skladu z določbami člena 15 Uredbe št. 17 in člena 23 Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C-189/02 P, C-202/02 P, od C-205/02 P do C-208/02 P in C-213/02 P, ZOdl., str. I-5425, točki 266 in 267).
V zvezi s trditvijo tožeče stranke, da bi morala določitev izhodiščnega zneska globe, naložene skupini Akzo Nobel – glede na manjši obseg trga – na nižjo raven voditi prav tako k znižanju izhodiščnega zneska globe tožeče stranke, je treba opozoriti, kot je navedeno v točki 110 zgoraj, da Komisija pri določanju izhodiščnega zneska globe na podlagi točke 1 A Smernic ni bila dolžna upoštevati manjše velikosti trga. Zato je treba ugotoviti, da je Komisija za zelo resno kršitev, kot je določeno v točki 1 A, drugi odstavek, tretja alinea, Smernic, lahko določila izhodiščni znesek 30 milijonov EUR za prvo, 21 milijonov EUR za drugo in 12 milijonov EUR za tretjo kategorijo.
V zvezi z očitkom, da Komisija ni obrazložila razdelitve podjetij v kategorije, je treba ugotoviti, da je Komisija v uvodnih izjavah od 290 do 296 izpodbijane odločbe pojasnila, da je bilo treba v obravnavani zadevi upoštevati tržne deleže podjetij, ki so sodelovala pri kršitvi, v EGP kot primerjalno osnovo za določitev njihove teže in je nato na podlagi razlik med temi tržnimi deleži podjetja, ki so sodelovala pri kartelu, razdelila v tri kategorije. V zvezi s tem je treba glede izračuna glob, ki jih je Komisija naložila zaradi kršitve konkurenčnega prava Skupnosti, spomniti, da so bistvene postopkovne zahteve, za katere gre pri obveznosti obrazložitve, izpolnjene, kadar Komisija v odločbi navede elemente presoje, na podlagi katerih je lahko ocenila težo in trajanje kršitve (sodbi Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi Sarrió proti Komisiji, C-291/98 P, Recueil, str. I-9991, točka 73, in z dne v zadevi Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, od C-250/99 P do C-252/99 P in C-254/99 P, Recueil, str. I-8375, v nadaljevanju: sodba LVM, točka 463). V nasprotju s trditvami tožeče stranke te zahteve Komisiji ne nalagajo, da v odločbi navede številčne podatke v zvezi z načinom izračuna glob, pri čemer je treba vsekakor poudariti, da se Komisija z izključno in avtomatično uporabo aritmetičnih formul ne more odpovedati svoji diskrecijski pravici (sodba LVM, točka 464; glej v tem smislu tudi zgoraj navedeno sodbo Sarrió proti Komisiji, točke od 76 do 80).
Iz tega izhaja, da je tožeča stranka napačno zatrjevala kršitev načela sorazmernosti v zvezi s svojim izhodiščnim zneskom globe, saj je izhodiščni znesek utemeljen glede na merilo, ki ga uporablja Komisija za presojo pomembnosti vsakega od podjetij na upoštevnem trgu. Poleg tega je obrazložitev v zvezi z razvrstitvijo podjetij v kategorije, ki je podana v izpodbijani odločbi, zadostna.
Zato je treba očitek, ki se nanaša na nesorazmernost izhodiščnega zneska globe glede na razvrstitev vpletenih podjetij v kategorije, zavrniti kot neutemeljen.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba tožbeni razlog, ki se nanaša na napačno presojo pri izračunu izhodiščnega zneska globe, zavrniti.
Peti tožbeni razlog: neutemeljeno povišanje globe zaradi ponovne kršitve
Trditve strank
Tožeča stranka meni, da je povišanje osnovnega zneska globe za 50% na podlagi domnevne ponovne kršitve neutemeljeno. Ponovna kršitev je bila namreč v zvezi s tožečo stranko iz istih razlogov že ugotovljena v Odločbi Komisije št. 2005/493/ES z dne 1. oktobra 2003 o postopku v okviru člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP proti Chisso Corporation, Daicel Chemical Industries Ltd, Hoechst AG, The Nippon Synthetic Chemical Industry Co. Ltd in Ueno Fine Chemicals Industry, Ltd (zadeva COMP/E–1/37.370 – Sorbati), katere povzetek je objavljen v Uradnem listu Evropske unije z dne (
UL L 182, str. 20
, v nadaljevanju: odločba Sorbati), tako da Komisija z določitvijo drugega povišanja v obravnavani zadevi krši načelo
non bis in idem
.
Poleg tega je podlaga za povišanje zaradi ponovne kršitve malo verjetna, saj se odločbe, ki so bile sprejete v podporo povišanja, nanašajo na druge dejavnosti skupine Hoechst in poleg tega v času ugotovljenega prenehanja kršitve niso bile pravnomočne oziroma so tako časovno oddaljene, da niso več razlog za povišanje kazni.
Povišanje globe zaradi ponovne kršitve naj bi bilo odvisno od vsebinske in časovne zveze med prejšnjimi kršitvami ter kršitvijo, ki je bila vzrok za naložitev globe. Kadar podjetje stori novo kršitev več desetletij po prvi in precej po izteku zakonskega zastaralnega roka, medtem ko je oseba, ki je sodelovala pri prvi kršitvi, zapustila podjetje, slednjega zaradi ponovne kršitve ni mogoče kaznovati. Zato je globa, ki je bila tožeči stranki zaradi kartela naložena v odločbi Barvila, prestara in zastarana, tako da ne more utemeljiti povišanja kazni. Tudi odločba PVC II ne more povzročiti povišanja globe zaradi ponovne kršitve, prvič, ker ta odločba le povzema prejšnjo odločbo, ki jo je Sodišče prve stopnje razglasilo za neobstoječo in Sodišče za nično, ter, drugič, ker so bile kršitve, ki so bile predmet teh dveh odločb, dokončno ugotovljene šele v sodbi LVM.
Tožeča stranka prav tako trdi, da nobena od odločb, ki so navajane kot prvotna kršitev, nima vsebinske zveze z obravnavano zadevo. Nobenega utemeljenega razloga ni, da bi se kršitve, ki so bile storjene v samostojnem delu skupine, ki ima drug cilj in v katerega so vpletene različne osebe, za namen ugotavljanja ponovne kršitve štele za prvotne kršitve. Člen 81 ES je namreč kršila poslovna enota MCAA, ki pa nikakor ni bila vpletena v prejšnje odločbe, ki jih navaja Komisija. Komisija tako s sklicevanjem na prejšnja ravnanja drugih hčerinskih družb skupine in z vnovično naložitvijo odgovornosti za ta ravnanja s povišanjem kazni tožeči stranki spodbuja diskriminatorno obravnavo podjetij, ki imajo več neodvisnih področij dejavnosti pod nadzorom ene pravne osebe.
Komisija predlaga, naj se tožbeni razlog zavrne.
Presoja Sodišča prve stopnje
Iz sodne prakse izhaja, da je upoštevanje obteževalnih okoliščin pri določitvi globe v skladu s pristojnostjo Komisije, da zagotovi skladnost s pravili o konkurenci (sodba Sodišča z dne 29. junija 2006 v zadevi SGL Carbon proti Komisiji, C-308/04 P, ZOdl., str. I-5977, točka 71). Tako je morebitna ponovna kršitev eden od dejavnikov, ki se upoštevajo pri analizi teže zadevne kršitve (zgoraj navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 91).
V zvezi z očitkom, da je časovna zveza med prvotno in ponovno kršitvijo nujno potrebna in da se odločba Barvila, s katero je naložena globa zaradi kršitve člena 81 ES, nanaša na zastarano ali prestaro kršitev, da bi utemeljila povišanje kazni v obravnavani zadevi, je treba spomniti, da sta ugotovitev in presoja posebnih značilnosti ponovne kršitve del pooblastila za odločanje po prostem preudarku Komisije ter da ta za takšno ugotovitev ni vezana na morebitni zastaralni rok. Ponovna kršitev je namreč pomemben dejavnik, ki ga mora Komisija upoštevati, ker je namen upoštevanja tega vzpodbuditi podjetja, ki so izkazala nagnjenje h kršitvam pravil konkurence, da spremenijo svoje ravnanje (sodba Sodišča z dne 8. februarja 2007 v zadevi Groupe Danone proti Komisiji, C-3/06 P, ZOdl., str. I-1331, točki 38 in 39).
Iz tega sledi, da lahko Komisija v vsakem primeru upošteva indice, ki lahko potrdijo takšno nagnjenje. Komisija se je v obravnavani zadevi v zvezi s tem oprla na prejšnji odločbi, in sicer odločbi Barvila in PVC II (glej točko 21 zgoraj). Sodišče prve stopnje tako kot Komisija ugotavlja, da obstoj navedenih odločb in kršitve tožeče stranke, ki je bil ugotovljen v tej zadevi, priča o nagnjenju tožeče stranke, da ne ukrepa ustrezno glede na ugotovitev, da je kršila pravila o konkurenci, določena v členu 81 ES, in to ne glede na potek časa v zvezi z odločbo Barvila.
V zvezi z očitkom, da ugotovitev ponovne kršitve ne more biti utemeljena z odločbo PVC II, ker je ta postala dokončna šele po prenehanju zadevne kršitve v tej zadevi, je treba poudariti, da zadostuje, da je bilo pred tem ugotovljeno, da je bilo podjetje storilec kršitve iste vrste, in tudi če je odločba predmet sodnega nadzora. Presoja posebnih značilnosti ponovne kršitve je namreč odvisna od tega, kako Komisija na podlagi svoje pravice do prostega preudarka oceni okoliščine obravnavane zadeve. Poleg tega so odločbe Komisije domnevno veljavne tako dolgo, dokler niso razglašene za nične ali dokler niso umaknjene (sodba Sodišča z dne 15. junija 1994 v zadevi Komisija proti BASF in drugim, C-137/92 P, Recueil, str. I-2555, točka 48).
Čeprav je bila odločba PVC II, ki jo je sprejela Komisija po Odločbi 89/191/EGS z dne 21. decembra 1988 v postopku za uporabo člena [81 ES] (IV/31.865, PVC) (
UL 1989, L 174, str. 1
), razglašena za nično (zgoraj navedena sodba Komisija proti BASF in drugim) in je bila predmet sodnega postopka, ki je po prenehanju zadevne kršitve s strani tožeče stranke, in sicer , privedel do sodbe LVM, to do razglasitve navedene sodbe ni moglo omajati njene domnevne veljavnosti. Treba je namreč poudariti, da sta bili sodbi Sodišča prve stopnje in Sodišča izdani pred sprejetjem izpodbijane odločbe. Zato se je Komisija v nasprotju s trditvami tožeče stranke lahko oprla na odločbo PVC II.
Zato se je Komisija za ugotovitev ponovne kršitve tožeče stranke lahko pravilno oprla na odločbi Barvila in PVC II.
Prav tako je treba zavrniti trditev, da odločbi Barvila in PVC II nimata vsebinske zveze z obravnavano zadevo. Smernice se namreč nanašajo na ponovno istovrstno kršitev istega podjetja. Poleg tega pojem ponovne kršitve, kakor se razume v več nacionalnih pravnih redih, pomeni, da je neka oseba ponovila kršitve, potem ko je za podobne kršitve že bila kaznovana (zgoraj navedena sodba Michelin proti Komisiji, točka 284).
Ker je bila družba Hoechst v odločbah Barvila in PVC II kaznovana zaradi kršitve člena 81 ES, gre dejansko za isto podjetje, ki je bilo v izpodbijani odločbi kaznovano zaradi iste vrste kršitve, ker je sodelovalo v kartelu na trgu MCAA, kljub dejstvu, da se zadevne kršitve nanašajo na hčerinske družbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Michelin proti Komisiji, točka 290) ali različne trge (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 12. decembra 2007 v združenih zadevah BASF proti Komisiji,
T-101/05 in T-111/05, ZOdl., str. II-4949
, točka 64). Kljub ugotovitvi kršitve prava konkurence Skupnosti je namreč podjetje v smislu člena 81 ES (glej točko 58 zgoraj) nadaljevalo s kršenjem navedene določbe.
Glede na zgornje ugotovitve je Komisija pravilno povišala osnovni znesek globe za 50%, da bi tožečo stranko spodbudila k spoštovanju pravil o konkurenci iz Pogodbe.
V zvezi z zatrjevano kršitvijo načela
ne bis in idem
je treba spomniti, da morajo biti za uporabo tega načela hkrati izpolnjeni trije pogoji: isto dejansko stanje, isti kršitelj in isti pravno zavarovan interes. To načelo torej preprečuje ponovno kaznovanje iste osebe za isto nezakonito ravnanje, zato da bi se zavarovala ista pravna dobrina (zgoraj navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 338).
V obravnavani zadevi je treba poudariti, da ne gre za isto dejansko stanje. Odločba Sorbati, na katero se opira tožeča stranka, da bi se ugotovila kršitev načela
ne bis in idem
, se namreč nanaša na kartel, ki ima drug cilj, in sicer kršitev na ločenem trgu proizvodov, trgu sorbatov, in ne na zadevnem trgu MCAA v obravnavani zadevi (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 339, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 27. septembra 2006 v zadevi Archer Daniels Midland proti Komisiji, T-329/01, ZOdl., str. II-3255, točka 292).
Zato s sprejetjem izpodbijane odločbe načelo
ne bis in idem
ni bilo kršeno.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba tožbeni razlog, ki se nanaša na neutemeljeno povišanje globe zaradi ponovne kršitve, zavrniti.
Šesti tožbeni razlog: postopkovne nepravilnosti v upravnem postopku
Tožeča stranka deli šesti tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev njenih postopkovnih pravic, na dva dela. Prvi se nanaša na nezadosten vpogled v spis med upravnim postopkom, in drugi na nezakonitost poročila pooblaščenca za zaslišanje.
Prvi del: nezadosten dostop do spisa
– Trditve strank
Tožeča stranka najprej trdi, da ji ni bil dovoljen vpogled v pripombe družbe Clariant v zvezi s kršitvami poslovne panoge MCAA in zlasti ne v odgovor skupine Clariant na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Trdi, da je 22. maja 2004 vložila prošnjo za seznanitev z odgovori družb Clariant AG in Clariant GmbH na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki jo je Komisija z dopisom z dne zavrnila.
Tožeča stranka trdi, da ji je bilo s to zavrnitvijo onemogočeno, da bi lahko sodelovala s Komisijo in izvrševala svojo pravico do obrambe. Tožeča stranka se namreč glede na njen posebni položaj zaradi prodaje svojih dejavnosti glede MCAA družbi Clariant AG ni več mogla seznaniti z upoštevnimi poslovnimi dokumenti. Prav tako je večkrat prosila družbo Clariant AG za seznanitev z dokumenti in informacijami v zvezi z obdobjem pred prodajo njene dejavnosti, povezane z MCAA, kar je slednja zavrnila.
Po mnenju tožeče stranke lahko naslovnik obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki izve, da ima Komisija dokumente – ki niso v njenem preiskovalnem spisu – ki bi lahko koristili njeni obrambi, prav tako zahteva dostop do teh dokumentov. S sodno prakso naj bi bilo namreč priznano, da so odgovori tretjih oseb na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, pa tudi dokumenti iz spisov Komisije, ki se nanašajo na druge postopke v zvezi s karteli ali celo na druga področja dejavnosti Komisije, del dokumentov, v katere bi tožeča stranka lahko imela vpogled.
Tožeča stranka pojasnjuje, da se vpogled v dokumente ne nanaša le na seznanitev z dokumenti, s katerimi je utemeljeno obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ampak mora podjetju omogočiti, da to v spisih Komisije poišče razbremenilne dokumente, da bi osnovalo obrambo. Tožeča stranka trdi, da je v obravnavani zadevi potrebovala dostop do odgovorov družb Clariant AG in Clariant GmbH na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, da bi ugotovila, ali bi bilo ob pomanjkanju lastnih dokumentov o sektorju MCAA sodelovanje s Komisijo mogoče okrepiti. Poleg tega se po prodaji njene dejavnosti, povezane z MCAA, družbi Clariant AG leta 1997 ni več mogla seznaniti s poslovnimi dokumenti in ni imela več nobene možnosti, da nadaljuje preiskavo zadevnih dejstev.
V zvezi s trditvijo, da bi lahko bile pripombe družb Clariant AG in Clariant GmbH le obremenilni dokumenti, tožeča stranka odgovarja, da Komisija, ker ni bila seznanjena z obrambno strategijo tožeče stranke, ni mogla sama odločiti, kateri so bili obremenilni ali razbremenilni dokumenti. V skladu s sodno prakso in prakso odločanja Komisije ta namreč ne more odločati, kakšen je pomen posameznega dokumenta za podjetje in njegovo obrambno strategijo.
Komisija odgovarja, da je bila, ker je tožeča stranka po prejemu obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah lahko vpogledala v preiskovalni spis, pravica tožeče stranke do vpogleda v upravnem postopku spoštovana. Pojasnjuje, da tožeča stranka ni nikoli imela pravice do vpogleda v druge pisne dokumente in predvsem ne v odgovore drugih naslovnikov obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah. V skladu s sodno prakso je namreč vpogled v spis omejen na dokumente, ki so v spisu, in sicer na dokumente, ki bi lahko bili obremenilni ali razbremenilni glede na navajane očitke.
– Presoja Sodišča prve stopnje
Najprej je treba opozoriti, da je v zadevah, ki se nanašajo na konkurenco, namen vpogleda v spis zlasti naslovnikom obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah omogočiti, da se seznanijo z dokazi iz spisa Komisije, da bi lahko na podlagi teh dokazov učinkovito izrazili stališča o sklepih, do katerih je v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah prišla Komisija. Vpogled v spis tako spada med procesna jamstva, katerih namen je zagotoviti varstvo pravice do obrambe in zlasti učinkovito izvajanje pravice do zaslišanja (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 30. septembra 2003 v združenih zadevah Atlantic Container Line in drugi proti Komisiji, T-191/98, od T-212/98 do T-214/98, Recueil, str. II-3275, točka 334 in navedena sodna praksa).
Pravica do vpogleda pomeni, da mora Komisija zadevnemu podjetju dati možnost, da preuči vse dokumente v preiskovalnem spisu, ki so morda pomembni za njegovo obrambo (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Corus UK proti Komisiji, C-199/99 P, Recueil, str. I-11177, točka 125, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Solvay proti Komisiji, T-30/91, Recueil, str. II-1775, točka 81). K temu spadajo obremenilni in razbremenilni dokumenti, razen poslovnih skrivnosti drugih podjetij, internih dokumentov Komisije in drugih zaupnih podatkov (sodba Sodišča z dne v zadevi Hoffmann-La Roche proti Komisiji, 85/76, Recueil, str. 461, točki 9 in 11, in zgoraj navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 68).
V obravnavani zadevi je treba spomniti, da tožeča stranka ne izpodbija, da je imela vpogled v spis, vključno do dokumentov in izjav, ki so bile predložene Komisiji, ter dokumentov, na katere se je Komisija oprla. Tožeča stranka trdi le, da ni mogla vpogledati v pripombe družbe Clariant in zlasti ne v njen odgovor na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, medtem ko je vpogled vanje potrebovala, da bi lahko ob pomanjkanju lastnih dokumentov v zvezi z dejavnostjo, povezano z MCAA, ki jo je prenesla na družbo Clariant AG, ugotovila, ali bi bilo mogoče sodelovanje s Komisijo okrepiti. Tožeča stranka namreč trdi, da je kot prejšnja lastnica dejavnosti, povezane z MCAA, imela glede na druga podjetja, ki jim je bila v skladu s členom 81 ES naložena globa, za vpogled v te dokumente večji interes.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je zadevno podjetje šele na začetku upravne kontradiktorne faze z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah obveščeno o vseh bistvenih podatkih, na katere se Komisija opira v tej fazi postopka, in da ima to podjetje pravico do vpogleda v spis, da se zagotovi dejansko izvajanje njegove pravice do obrambe. Zato odgovor drugih strank na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah načeloma ni vključen v celoto dokumentov preiskovalnega spisa, s katerimi se stranke lahko seznanijo.
Vendar če se Komisija namerava opreti na del odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ali na dokument, priložen k takemu odgovoru, da bi dokazala obstoj kršitve v postopku uporabe člena 81(1) ES, je treba drugim strankam, vpletenim v ta postopek, omogočiti, da se glede takega dokaznega sredstva opredelijo. V takih okoliščinah namreč zadevni odlomek iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ali dokument, priložen k takemu odgovoru, pomeni obremenilni dokaz zoper različne stranke, ki naj bi bile udeležene pri kršitvi (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 15. marca 2000 v združenih zadevah Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, T-25/95, T-26/95, od T-30/95 do T-32/95, od T-34/95 do T-39/95, od T-42/95 do T-46/95, T-48/95, od T-50/95 do T-65/95, od T-68/95 do
T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 in T-104/95, Recueil, str. II-491
, točka 386, in zgoraj navedeno sodbo Avebe proti Komisiji, točka 50 in navedena sodna praksa).
Zadevno podjetje bi tako moralo dokazati, da bi bil rezultat, do katerega je prišla Komisija v odločbi, lahko drugačen, če bi moral biti dokument, ki ni bil sporočen in na katerega se je Komisija oprla pri obdolžitvi tega podjetja, izločen kot obremenilni dokaz (zgoraj navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 73).
V zvezi z nepredložitvijo razbremenilnega dokumenta mora zadevno podjetje v skladu z ustaljeno sodno prakso dokazati le, da je nerazkritje dokumenta lahko vplivalo na potek postopka in vsebino odločbe Komisije v njegovo škodo (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 8. julija 1999 v zadevi Hercules Chemicals proti Komisiji, C-51/92 P, Recueil, str. I-4235, točka 81, in sodbo LVM, točka 318).
Vendar pa zgoraj v točki 163 navedena sodna praksa v obravnavani zadevi ni upoštevna, ker je tožeča stranka v fazi pošiljanja obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah imela vpogled v vse elemente iz spisa, ki jih je ta vseboval v tistem trenutku, vključno s tistimi, ki so ji omogočali sodelovanje s Komisijo. V zvezi z obsegom vpogleda v spis, kot je bilo opisano zgoraj, je treba ugotoviti, da je bila v obravnavanem primeru pravica do obrambe tožeče stranke popolnoma spoštovana.
Tožeča stranka nikakor ne dokazuje, niti v svojih pisnih vlogah ne zatrjuje, da se je Komisija, da bi utemeljila dokaze v zvezi z njenim kršitvenim ravnanjem, v izpodbijani odločbi oprla na del odgovora družbe Clariant na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in da bi lahko imela odločba Komisije, če bi tožeča stranka lahko vpogledala v dokumente, ki niso bili predloženi, drugačno vsebino.
Nepredložitev zadevnega odgovora torej ne bi moglo, prvič, tožeči stranki preprečiti, da na podlagi dokazov iz preiskovalnega spisa učinkovito izrazi stališče o ugotovitvah, do katerih je prišla Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah in glede katerih ne izpodbija možnosti vpogleda, in, drugič, vplivati na potek postopka in vsebino izpodbijane odločbe.
Zato ni mogoče šteti, da je Komisija kršila pravico do obrambe tožeče stranke s tem, da ji ni predložila odgovora družbe Clariant na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Te ugotovitve ne omajejo okoliščine, na katero se sklicuje tožeča stranka, in sicer dejstva, da tožeča stranka od prodaje svojih dejavnosti v sektorju MCAA ni več imela upoštevnih poslovnih dokumentov in da je družba Clariant zavrnila, da bi ji jih predložila. Tožeča stranka je namreč zaradi splošne dolžnosti skrbnega ravnanja vsakega podjetja tudi v okoliščinah prodaje svojih dejavnosti v sektorju MCAA družbi Clariant AG morala poskrbeti za dobro beleženje elementov v zvezi z svojo dejavnostjo v knjigah in arhivih, predvsem da bi imela v primeru sodnih ali upravnih postopkov potrebne dokaze (sodba Sodišča prve stopnje z dne 16. decembra 2003 v združenih zadevah Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied proti Komisiji,
T-5/00 in T-6/00, Recueil, str. II-5761
, točka 87).
Zato je treba del tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev pravice do obrambe zaradi dejstva, da dostop do spisa ni bil mogoč, zavrniti kot neutemeljen.
Drugi del: nezakonitost poročila pooblaščenca za zaslišanje
– Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je končno poročilo pooblaščenca za zaslišanje nepopolno in očitno nezakonito, saj v njem niso navedeni očitki tožeče stranke v zvezi s postopkovnimi kršitvami in ni podan noben razlog v zvezi s trditvami, ki jih je navedla.
Poleg tega je ugotovitev v poročilu pooblaščenca za zaslišanje, da „je bila pravica do izjave podjetij, ki so sodelovala pri združitvi, spoštovana“, napačna, saj gre v obravnavani zadevi za postopek v zvezi s členom 81 ES. Če bi bilo poročilo pooblaščenca za zaslišanje sestavljeno pravilno, bi lahko Komisija sprejela drugačno odločbo. Kolegiju komisarjev nikakor ne bi bilo treba sprejeti odločbe, preden pravna napaka pooblaščenca za zaslišanje ne bi bila popravljena. Zato je treba izpodbijano odločbo zaradi hude kršitve postopkovnih pravil razglasiti za nično.
Komisija predlaga, naj se ta del tožbenega razloga zavrže.
– Presoja Sodišča prve stopnje
Najprej je treba spomniti, da je poročilo pooblaščenca za zaslišanje popolnoma interni dokument Komisije, katerega namen ni dopolnitev ali popravek trditev podjetij in torej ne pomeni nobenega odločilnega vidika, ki bi ga sodišče Skupnosti moralo upoštevati pri izvrševanju svojega nadzora (zgoraj navedeni sodbi Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, točka 375, ter HFB in drugi proti Komisiji, točka 40).
V zvezi z očitkom, da naj bi bilo poročilo pooblaščenca za zaslišanje nepopolno, je treba spomniti, da pooblaščenec za zaslišanje na podlagi člena 15 Sklepa Komisije 2001/462/ES, ESPJ z dne 23. maja 2001 o mandatu pooblaščenca za zaslišanje v nekaterih postopkih o konkurenci (
UL L 162, str. 21
) v pisni obliki pripravi končno poročilo o spoštovanju pravice do izjave, in sicer zlasti o razkritju dokumentov in vpogledu v spis, rokih za odgovor na obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah ter o vodenju ustnega zaslišanja. V tem sklepu je tudi določeno, da pooblaščenec za zaslišanje v navedenem poročilu presodi, ali osnutek odločbe obravnava samo pritožbene točke, v zvezi s katerimi so stranke dobile priložnost podati svoja stališča, in ali so bile poizvedbe nepristranske.
Poleg tega je v členu 16 Sklepa 2001/462/ES pojasnjeno, da se končno poročilo pooblaščenca za zaslišanje priloži k osnutku odločbe, predložene Komisiji, za zagotovitev, da je ta pri sprejetju odločbe o posameznem primeru v celoti seznanjena z vsemi pomembnimi podatki glede poteka postopka in spoštovanja pravice do izjave.
Iz zgoraj navedenih določb izhaja, da ni naloga pooblaščenca za zaslišanje, da zbere vse postopkovne očitke, ki so jih zainteresirane stranke predložile med upravnim postopkom. Kolegiju članov Komisije mora sporočiti le očitke, ki so pomembni za presojo zakonitosti poteka upravnega postopka (zgoraj navedena sodba Tokai Carbon in drugi proti Komisiji z dne 29. aprila 2004, točka 53).
V obravnavani zadevi iz poročila pooblaščenca za zaslišanje izhaja, da so stranke lahko vpogledale v spis po CD-ROM-u, da je bila tožeči stranki, čeprav je najprej prejela nepopolno različico obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, poslana popravljena različica in da ji je bilo odobreno podaljšanje roka za odgovor nanj. Izrecno je navedeno, da je tožeča stranka z dopisoma z dne 22. junija in 28. julija 2004 zahtevala vpogled v odgovor družbe Clariant AG na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in da je bila obveščena, da odgovori drugih strank na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah niso bili sestavni del preiskovalnega spisa, za katerega je bil odobren splošni vpogled. V poročilu je prav tako navedeno, da so stranke, razen družbe Elf Aquitaine in tožeče stranke, sodelovale na zaslišanju in da so v osnutku odločbe, ki je bil predložen Komisiji, le očitki, glede katerih so stranke imele možnost, da izrazijo svoje stališče.
Zato je treba ugotoviti, da je postopkovna vprašanja, ki so izpostavljena v tej zadevi, navedel pooblaščenec za zaslišanje, ki glede na navedeno sodno prakso (glej točko 179 zgoraj) nikakor ni bil dolžan zbrati vseh takšnih očitkov, ki so bili predloženi med upravnim postopkom.
Iz tega sledi, da očitka, ki se nanaša na nepopolnost in nezakonitost poročila, ker ne povzema vsebine trditev o kršitvi postopkovnih pravil in ker v njem ni nobenega odgovora na navedene trditve, ni mogoče sprejeti.
Dalje je treba v zvezi z očitkom o napaki, ki vpliva na poročilo pooblaščenca za zaslišanje, ki omenja „Zusammenschluss“ (koncentracijo), ugotoviti, da je, kot poudarja Komisija, takšna napaka le v nemški različici. Kot je namreč dokazala Komisija, sta obstajali drugi jezikovni različici, in sicer francoska in angleška, ki sta bili prav tako predloženi kolegiju Komisije in nista vsebovali napak.
Vsekakor je treba opozoriti, da je v poročilu v vseh jezikovih različicah v drugem odstavku omenjena „morebitna kršitev člena 81(1) Pogodbe ES in člena 53(1) Sporazuma EGP v sektorju MCAA“.
Iz tega sledi, da je treba ta očitek glede na vsebino navedenega poročila, v katerem je pojasnjen pravni okvir obravnavane zadeve, in ker je zatrjevana napaka le v nemški različici, zavrniti.
Zato je treba šesti tožbeni razlog, ki se nanaša na postopkovne nepravilnosti v upravnem postopku, zavrniti.
Sedmi tožbeni razlog: nezakonitost odredbe o odpravi kršitve
Trditve strank
Tožeča stranka meni, da je z odredbo o odpravi kršitve, ki je bila nanjo naslovljena v členu 3 izpodbijane odločbe, kršen člen 3 Uredbe št. 17, saj se nanaša na neizvršljivo ravnanje. Odredba o odpravi kršitve namreč ob upoštevanju popolnega prenehanja njenih dejavnosti na trgu MCAA ne more biti zakonita. Tožeča stranka poleg dejstva, da odredba tretjim osebam daje napačen vtis, da obstajajo drugi indici, ki ob sprejetju izpodbijane odločbe niso bili preučeni, meni, da bi navedena odredba lahko posegala v civilnopravne pravice naslovnikov izpodbijane odločbe.
Trdi, da kadar podjetje, kot v obravnavani zadevi, ni več dejavno na trgu in ko ni več niti teoretične možnosti, da bi to podjetje spet sodelovalo pri kartelih na upoštevnem trgu, na tožečo stranko ni več mogoče nasloviti odredbe.
Komisija predlaga, naj se tožbeni razlog zavrže.
Presoja Sodišča prve stopnje
Na podlagi člena 3(1) Uredbe št. 17 in člena 7(1) Uredbe št. 1/2003 velja, da kadar Komisija na zahtevo ali na lastno pobudo odkrije kršitev člena [81 ES] ali člena [82 ES], lahko z odločbo od zadevnih podjetij ali podjetniških združenj zahteva, naj tako kršitev odpravijo.
V skladu z ustaljeno sodno prakso lahko uporaba člena 3(1) Uredbe št. 17 zajema ne le prepoved nadaljevanja nekaterih dejavnosti, praks oziroma položajev, katerih nezakonitost je bila ugotovljena, ampak tudi prepoved podobnega ravnanja v prihodnosti. Poleg tega – ker je treba uporabo člena 3(1) Uredbe št. 17 prilagoditi ugotovljeni kršitvi – ima Komisija pravico, da določi obseg obveznosti, ki jih morajo zadevna podjetja izpolniti, da bi navedeno kršitev prenehala izvajati (glej zgoraj navedeno sodbo Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, točki 1249 in 1250 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je v členu 3 izpodbijane odločbe določeno:
„Podjetja iz člena 1 zgoraj takoj prenehajo s kršitvami, če tega še niso storila.
Vzdržijo se ponavljanja kakršnega koli dejanja ali postopka kršenja, tako kot v tem primeru, in kakršnih koli dejanj ali postopkov, ki imajo enak ali podoben cilj ali učinek.“
Takšne odredbe očitno spadajo v pooblastilo Komisije na podlagi člena 3(1) Uredbe št. 17 in člena 7(1) Uredbe št. 1/2003. S tem, da je Komisija podjetjem, ki so sodelovala pri kartelu, naložila, naj prenehajo vsa dejanja ali ravnanja, določena v členu 1 – in sicer dodelitev kvot obsega in strank, dogovor o usklajenih povišanjih cen in o mehanizmu nadomestil, izmenjava podatkov o obsegu prodaje in cenah, sodelovanje na rednih srečanjih in pri drugih stikih z namenom izvrševanja zgornjih omejitev in kakršna koli dejanja ali ravnanja, ki imajo podoben cilj ali učinek – in naj teh dejanj oziroma ravnanj ne ponovijo, je namreč samo navedla posledice, ki v zvezi z njihovim prihodnjim ravnanjem izhajajo iz ugotovitve nezakonitosti, navedene v členu 1 izpodbijane odločbe.
Poleg tega je treba poudariti, da je v členu 3, prvi odstavek, izpodbijane odločbe določeno, da morajo podjetja prenehati kršitev le, če tega še niso storila. Zato se, če je tožeča stranka svoje dejavnosti, povezane z MCAA, prodala in je na dan sprejetja izpodbijane odločbe prenehala kršitev, navedeni odstavek člena 3 izpodbijane odločbe nanjo ne nanaša.
Zato tožbenega razloga, ki se nanaša na nezakonitost člena 3 izpodbijane odločbe, ni mogoče sprejeti.
Končni znesek globe, naložene tožeči stranki
Glede na ugotovitev iz točke 101 zgoraj je treba izpodbijano odločbo spremeniti, ker Komisija na podlagi točke D(2), druga alinea, obvestila o ugodni obravnavi ni upoštevala neizpodbijanja dejstev s strani tožeče stranke. Na tej podlagi je treba globo, ki je bila naložena tožeči stranki, znižati za 10%.
Ugotovitve Komisije v izpodbijani odločbi in uporabljen način izračuna ostanejo glede ostalega nespremenjeni.
Končni znesek globe, naložene tožeči stranki, je torej izračunan tako: izhodiščni znesek globe 21 milijonov EUR se zaradi upoštevanja trajanja kršitve poviša za 135%. Osnovni znesek je torej določen na 49,35 milijona EUR. Ta osnovni znesek se zaradi povratništva tožeče stranke poviša za 50%, to je na 74,03 milijona EUR. Ta skupni znesek se mora nazadnje na podlagi točke D(2), druga alinea, obvestila o ugodni obravnavi znižati za 10%, to je za 7,403 milijona EUR. Končni znesek globe je torej 66,627 milijona EUR.
Stroški
V skladu s členom 87(3) Poslovnika Sodišča prve stopnje, lahko Sodišče prve stopnje, če vsaka stranka uspe samo deloma, odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške. V tem primeru je treba odločiti, da vsaka stranka nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (sedmi senat)
razsodilo:

1.
Globa, naložena družbi Hoechst AG v členu 2(b) Odločbe Komisije C(2004) 4876 konč. z dne 19. januarja 2005 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva COMP/E-1/37.773 – MCAA), se določi na 66,627 milijona EUR.

2.
V preostalem se tožba zavrne.

3.
Vsaka stranka nosi svoje stroške.

Forwood
Šváby
Truchot
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 30. septembra 2009.
Podpisi
Stvarno kazalo

Dejansko stanje in izpodbijana odločba

Postopek in predlogi strank

Pravo

Prvi tožbeni razlog: neobstoj odgovornosti tožeče stranke v zvezi s kaznovanim kartelom zaradi prodaje njenih dejavnosti, povezanih z MCAA

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Drugi tožbeni razlog: nezakonitost naložene globe

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Tretji tožbeni razlog: neupoštevanje obvestila o ugodni obravnavi

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Četrti tožbeni razlog: napačna presoja pri izračunu osnovnega zneska globe

Prvi očitek: nesorazmernost osnovnega zneska globe glede na velikost trga

– Trditve strank

– Presoja Sodišča prve stopnje

Drugi očitek: nesorazmernost osnovnega zneska globe glede na razvrstitev vpletenih podjetij po kategorijah

– Trditve strank

– Presoja Sodišča prve stopnje

Peti tožbeni razlog: neutemeljeno povišanje globe zaradi ponovne kršitve

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Šesti tožbeni razlog: postopkovne nepravilnosti v upravnem postopku

Prvi del: nezadosten dostop do spisa

– Trditve strank

– Presoja Sodišča prve stopnje

Drugi del: nezakonitost poročila pooblaščenca za zaslišanje

– Trditve strank

– Presoja Sodišča prve stopnje

Sedmi tožbeni razlog: nezakonitost odredbe o odpravi kršitve

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Končni znesek globe, naložene tožeči stranki

Stroški
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.