CELEX: 62008CJ0568
Julkiset hankinnat
Julkisia rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin liittyvät muutoksenhakumenettelyt
Direktiivi 89/665/ETY
Jäsenvaltioiden velvollisuus säätää muutoksenhakumenettelystä
Kansallinen lainsäädäntö, jonka nojalla välitoimista päättävä tuomari voi hyväksyä julkista hankintaa koskevan sopimuksen tekemistä koskevan päätöksen, jonka pääasiaa käsittelevä tuomari voi myöhemmin katsoa olevan ristiriidassa unionin oikeuden kanssa
Yhteensoveltuvuus direktiivin kanssa
Vahingonkorvausten määrääminen tarjoajille, joiden etua on loukattu
Edellytykset

Ennakkoratkaisupyyntö koskee julkisia tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin liittyvien muutoksenhakumenettelyjen
soveltamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 21.12.1989 annetun neuvoston direktiivin
89/665/ETY (EYVL L 395, s. 33), sellaisena kuin se on muutettuna 18.6.1992 annetulla neuvoston direktiivillä 92/50/ETY (EYVL
L 209, s. 1; jäljempänä direktiivi 89/665), 1 artiklan 1 ja 3 kohdan sekä 2 artiklan 1 ja 6 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat yhtäältä Combinatie Spijker Infrabouw-De Jonge Konstruktie, Van Spijker
Infrabouw BV ja De Jonge Konstruktie BV (jäljempänä Combinatie) ja toisaalta Provincie Drenthe (Drenthen provinssi, jäljempänä
Provincie) ja jossa on kyse julkisia rakennusurakoita koskevan sopimuksen tekemisestä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Direktiivin 89/665 viidennessä perustelukappaleessa todetaan, että
”koska julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen toteuttamisaika on hyvin lyhyt, toimivaltaisilla muutoksenhakuelimillä
on oltava muun muassa oikeus ryhtyä väliaikaisiin toimenpiteisiin edellä tarkoitetun menettelyn keskeyttämiseksi tai hankintaviranomaisen
tekemien päätösten täytäntöönpanon lykkäämiseksi; menettelyjen viemän lyhyen ajan vuoksi edellä tarkoitetut virheelliset menettelyt
on käsiteltävä kiireellisesti”.
Direktiivin 89/665 1 artiklan 1 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että direktiivien 71/305/ETY, 77/62/ETY ja 92/50/ETY
soveltamisalaan kuuluviin sopimusten tekomenettelyihin liittyviin hankintaviranomaisten päätöksiin voidaan hakea muutosta
tehokkaasti ja erityisesti niin nopeasti kuin mahdollista seuraavien artikloiden ja erityisesti 2 artiklan 7 kohdan mukaisesti,
kun edellä tarkoitetut päätökset ovat vastoin julkisia hankintoja koskevaa yhteisön oikeutta tai sen saattamiseksi osaksi
kansallista lainsäädäntöä annettuja kansallisia sääntöjä.
– –
3.      Jäsenvaltioiden on varmistettava, että käytettävissä on muutoksenhakumenettelyt, joiden yksityiskohdista kukin jäsenvaltio
voi itse päättää ja jotka ovat ainakin niiden käytettävissä, jotka joko ovat olleet tai ovat tavoittelemassa jotain julkisia
tavaranhankintoja tai rakennusurakoita koskevaa sopimusta ja joiden etua väitetty virheellinen menettely on loukannut tai
saattaa loukata. Jäsenvaltiot voivat edellyttää erityisesti, että ennen muutoksenhakumenettelyn käynnistämistä hakijan on
täytynyt ilmoittaa hankintaviranomaiselle väitetystä virheellisestä menettelystä sekä aikomuksestaan hakea muutosta.”
Direktiivin 89/665 2 artiklan 1–6 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on varmistettava, että 1 artiklassa säädettyihin muutoksenhakumenettelyihin liittyviin toimenpiteisiin sisältyy
valtuudet:
a)      ryhtyä mahdollisimman aikaisessa vaiheessa ja kiireellisesti väliaikaisiin toimenpiteisiin, joiden tarkoituksena on saada
väitetty virheellinen menettely päättymään tai estää kyseisiin etuihin kohdistuvat lisävahingot, mukaan lukien toimenpiteet
julkisen hankintasopimusmenettelyn taikka hankintaviranomaisen tekemän päätöksen täytäntöönpanon keskeyttämiseksi tai niiden
keskeyttämisen varmistamiseksi;
b)      joko poistaa lainvastaisesti tehdyt päätökset tai varmistaa niiden poistaminen, mukaan lukien tarjouspyynnössä, sopimusasiakirjoissa
tai muussa sopimuksentekomenettelyyn liittyvässä asiakirjassa olevien syrjintää aiheuttavien teknisten, taloudellisten tai
rahoitusta koskevien eritelmien poistaminen;
c)      korvata virheellisestä menettelystä kärsineen vahingot.
2.      Edellä 1 kohdassa säädetyt valtuudet voidaan siirtää muutoksenhakumenettelyn eri osa-alueista vastuussa oleville erillisille
laitoksille.
3.      Muutoksenhakumenettelyjen ei sinänsä tarvitse johtaa niiden sopimuksentekomenettelyjen keskeyttämiseen, joita se koskee.
4.      Jäsenvaltiot voivat säätää, että harkitessaan väliaikaisiin toimenpiteisiin ryhtymistä vastuussa oleva muutoksenhakuelin voi
ottaa huomioon kaikki edut, joille näillä toimenpiteillä mahdollisesti aiheutetaan haittaa, sekä yleisen edun, ja voi päättää
olla toteuttamatta näitä toimenpiteitä silloin, kun niiden kielteiset seuraukset voisivat olla myönteisiä suuremmat. Päätös
olla toteuttamatta väliaikaisia toimenpiteitä ei rajoita hakijan muiden vaatimusten esittämistä.
5.      Jäsenvaltiot voivat säätää, että päätöksen lainvastaisuuteen perustuva vahingonkorvausvaade voidaan käsitellä vasta sen jälkeen,
kun toimivaltainen elin on ensin poistanut riitautetun päätöksen.
6.      Edellä 1 kohdassa säädettyjen valtuuksien käytön vaikutukset urakan antamisesta johtuvaan sopimukseen on määriteltävä kansallisessa
lainsäädännössä.
Lisäksi, paitsi milloin päätös on poistettava ennen vahinkojen korvaamista, jäsenvaltio voi säätää, että sen jälkeen kun sopimus
on tehty, muutoksenhakumenettelystä vastaavan elimen toimivalta rajoittuu vahingonkorvausten määräämiseen niille, joiden etua
virheellinen menettely on loukannut.”
Julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin
93/37/ETY (EYVL L 199, s. 54) 36 artiklalla ja julkisia tavaranhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta
14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/36/ETY (EYVL L 199, s. 1) 33 artiklalla kumotaan julkisia rakennusurakoita koskevien
sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 26.7.1971 annettu neuvoston direktiivi 71/305/ETY (EYVL L 185, s. 5) ja julkisia
tavaranhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 21.12.1976 annettu neuvoston direktiivi 77/62/ETY
(EYVL L 13, s. 1).
Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta
31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY (EUVL L 134, s. 114) 82 artiklassa säädetään, että
direktiivi 92/50, lukuun ottamatta sen 41 artiklaa, sekä direktiivit 93/36 ja 93/37 kumotaan. Viittauksia näihin kaikkiin
kumottuihin direktiiveihin pidetään vastedes viittauksina direktiiviin 2004/18.
Direktiivin 2004/18, sellaisena kuin se on muutettuna 19.12.2005 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2083/2005 (EUVL
L 333, s. 28), 7 artiklan c alakohdan mukaan tätä direktiiviä sovellettiin 1.1.2006–31.12.2007 julkisia hankintoja koskeviin
sopimuksiin, joiden ennakoitu arvo ilman arvonlisäveroa oli vähintään 5 278 000 euroa.
Direktiivin 2004/18 9 artiklan 5 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos suunniteltu rakennusurakka tai suunniteltu palveluhankinta voi johtaa siihen, että hankintoja tehdään samanaikaisesti
erillisinä osina, on otettava huomioon kaikkien näiden osien arvioitu yhteisarvo.
– –”

Kansallinen säännöstö
Alankomaiden kuningaskunta ei ollut pääasian tosiseikkojen tapahtumahetkellä toteuttanut erityisiä toimia direktiivin 89/665
saattamiseksi osaksi kansallista oikeutta, koska se katsoi, että voimassa oleva Alankomaiden lainsäädäntö vastasi jo tämän
direktiivin mukaisia vaatimuksia.
Asiakirja-aineistosta käy ilmi, että julkiset hankinnat kuuluvat yksityisoikeuden alaan, julkista hankintaa koskevan sopimuksen
tekeminen on yksityisoikeudellinen toimi ja julkista hankintaa koskevan sopimuksen tekemistä edeltävien hallintoviranomaisten
päätösten katsotaan olevan yksityisoikeudellisia valmistelevia toimia. Yleiset tuomioistuimet ovat toimivaltaisia ratkaisemaan
julkisia hankintoja koskevat riidat sekä turvaamistoimien toteuttamisen että pääasian osalta. Hallintotuomioistuimilla ei
ole toimivaltaa, jollei laissa toisin säädetä.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että Provincie päätti uudistaa Emmenin kunnassa (Alankomaat) sijaitsevan Erica-Ter Apelin
kanavaverkon purjehdusväylän kaksi laskusiltaa. Tämä väylä on kansainvälisesti hyvin merkittävä. Euroopan unioni myönsi tälle
hankkeelle tukea, jonka edellytyksenä oli, että työt saatettaisiin päätökseen tiettyyn määräaikaan eli 1.7.2008 mennessä.
Laskusiltojen uudistamissopimuksesta laadittiin Euroopan laajuinen julkinen hankintailmoitus. Euroopan unionin virallisen
lehden täydennysosassa julkaistiin 13.7.2007 hankintailmoitus.
Tarjoajille asetettiin tiettyjä muun muassa teknistä osaamista, rehellisyyttä ja maksukykyä koskevia edellytyksiä. Myös tarjousten
tekemiselle oli asetettu edellytyksiä erityisesti tarjousta tehtäessä toimitettavista todisteista. Sopimuksen tekemisen perusteena
oli alin hinta.
Hankintailmoitusta muutettiin 23.7.2007 päivätyllä ilmoituksella.
Tarjoukset, jotka oli jätettävä 19.9.2007 mennessä, avattiin tuona päivänä ja Provincie laati tämän menettelyn päätteeksi
pöytäkirjan. Tässä pöytäkirjassa todettiin erityisesti, että neljä tarjoajaa oli tehnyt tarjouksen ja että alhaisimman, 1 117 200 euron
suuruisen tarjouksen oli tehnyt Machinefabriek Emmen BV (jäljempänä MFE), kun taas Combinatien 1 123 400 euron suuruinen tarjous
sijoittui toiseksi.
Provincie ilmoitti Combinatielle 2.10.2007 päivätyllä kirjeellä, että se aikoi tehdä sopimuksen MFE:n kanssa, koska MFE oli
tehnyt alhaisimman tarjouksen; mitään tarkempia perusteluja ei annettu.
Combinatie ilmaisi vastalauseensa 9.10.2007 päivätyllä kirjeellä ja totesi, että oli olemassa vakavia perusteita epäillä,
täyttikö MFE todella sopimuksen tekemisen perusteet. Tämän kirjeen jälkeen provinssin yksiköiden kanssa käytiin puhelinkeskustelu,
jonka yhteydessä esitettiin kysymys siitä, voiko toimintaa jatkava yritys vedota aikaisemman yrityksen referenssikohteisiin.
Combinatie pani 18.10.2007 Rechtbank Assenin välitoimista päättävän tuomarin luona Provincieta vastaan välitoimimenettelyn
(kort geding -menettely), jossa se vaati toteamaan, että MFE:n tarjous oli mitätön, että Combinatie oli tehnyt alhaisimman
tarjouksen ja että Provincien oli tehtävä sopimus jälkimmäisen kanssa, mikäli se tekee hankintasopimuksen.
Provincie ilmoitti 1.11.2007 päivätyllä kirjeellä kaikille tarjoajille, että se oli päättänyt peruuttaa tarjouspyyntönsä sillä
perusteella, että sen yksiköiden tutkittua hankintamenettelyn oli käynyt ilmi, että tähän menettelyyn liittyi sellaisia virheitä,
ettei sitä ollut enää mahdollista jatkaa. Tämän kirjeen mukaan pääasialliset virheet olivat seuraavat. Ensinnäkin kokemusta
koskevaa edellytystä oli laskettu 60 prosentista 50 prosenttiin kyseisen sopimuksen suuruudesta, ja liikevaihtoa koskevaa
edellytystä oli laskettu 150 prosentista 125 prosenttiin tästä määrästä. Toiseksi liikevaihdon laskemista varten vahvistettua
viitejaksoa oli jatkettu kolmesta vuodesta viiteen vuoteen. Kolmanneksi kokemusta koskevaa perustetta oli muutettu siten,
ettei se vastannut enää täysin alun perin asetettua perustetta. Neljänneksi näistä muutoksista ilmoitettiin internetsivustolla
www.aanbestedingskalender.nl, muttei internetsivustolla www.ted.europa.eu, jolla tarjouspyyntö oli julkaistu. Provincie ilmoitti
tässä samassa kirjeessä, että se tutki mahdollisuutta julkaista uusi tarjouspyyntö.
Combinatie ei pitänyt 1.11.2007 päivättyä kirjettä riittävänä syynä voidakseen peruuttaa välitoimihakemuksensa, mutta se muutti
kuitenkin siihen sisältyviä vaatimuksiaan.
MFE liittyi 9.11.2007 väliintulijaksi välitoimimenettelyyn Provincien neuvosta ja vaati välitoimista päättävää tuomaria toteamaan,
että sopimus oli tehtävä sen kanssa.
Rechtbank Assenin välitoimista päättävä tuomari katsoi 28.11.2007 antamassaan ratkaisussa, että MFE oli perustellut vakuuttavasti
hankintamenettelyn kuluessa toimitettujen ja istunnossa selostettujen asiakirjojen avulla, että työt, jotka oli aiemmin toteuttanut
Machinefabriek Hidding BV, josta tuli vuonna 2005 Synmet Engineering & Production BV, voitiin katsoa sen tekemiksi. Välitoimista
päättävä tuomari totesi myös, että MFE täytti Provincien tarjouspyynnössä asettamat edellytykset ja oli toimittanut ajoissa
tarvittavat tiedot, että allekirjoitusta MFE:n edustajan toimittamassa lomakkeelle K tehdyssä ilmoituksessa oli pidettävä
riittävänä ja että MFE oli toimittanut alimman tarjouksen.
Välitoimista päättävä tuomari katsoi, että Provincie ei ollut toiminut johdonmukaisesti määrittäessään liikevaihtoa ja kokemusta
koskevat edellytykset ja että tarjouspyyntöön oli tehty sisällöllisiä muutoksia. Se totesi kuitenkin, että muutokset oli tehty
hankintamenettelyn varhaisessa vaiheessa, ettei vaikuttanut siltä, että muutoksia olisi tehty jonkin tarjoajan suosimiseksi,
ja ettei ollut käynyt ilmi, että kolmannet olisivat esittäneet tarjouksia sen jälkeen, kun hanketta oli muutettu. Näissä olosuhteissa
välitoimista päättävän tuomarin mukaan muutokset eivät olleet niin merkittäviä, että niiden perusteella voitaisiin katsoa,
ettei tarjouspyyntömenettely olisi ollut riittävän avoin.
Välitoimista päättävä tuomari katsoi, että ottaen huomioon yhdenvertaisen kohtelun ja luottamuksensuojan periaatteet sekä
ennen sopimuksen tekemistä vallinneen vilpittömän mielen, Provincien ei ollut sopimuksentekomenettelyn tässä vaiheessa enää
sallittua tehdä sopimusta samasta rakennusurakasta toisen tarjouspyynnön perusteella muun yrityksen kuin ensimmäisessä hankintailmoituksessa
asetetut edellytykset täyttäneen yrityksen kanssa.
Tämän seurauksena välitoimista päättävä tuomari kielsi Provincieta tekemästä sopimusta muun yrityksen kuin MFE:n kanssa ja
totesi, että tämä ratkaisu oli väliaikaisesti täytäntöönpanokelpoinen.
Provincie teki 3.12.2007 sopimuksen MFE:n kanssa.
Combinatie teki 11.12.2007 Gerechsthof Leeuwardenille valituksen, jossa se vaati välitoimista päättävän tuomarin 28.11.2007
antaman ratkaisun täytäntöönpanon keskeyttämistä.
Gerechsthof Leeuwarden hylkäsi tämän vaatimuksen 30.1.2008 antamallaan välipäätöksellä sillä perusteella, että MFE:llä oli
kohtuullinen intressi siihen, että välitoimista päättävän tuomarin antama ratkaisu pantaisiin täytäntöön.
Gerechtshof Leeuwarden totesi, että oli katsottava, että Provincien ja MFE:n välillä tuolla välin tehty sopimus oli tehty
oikeudellisesti pätevällä tavalla ja ettei poikkeustapauksia lukuun ottamatta pelkästään se seikka, että tarjouspyyntömenettelyssä
on havaittu virheellisyyksiä, saa aikaan sitä, että tämä pätevyys voitaisiin kyseenalaistaa. Gerechtshof Leeuwarden totesi,
että jos katsotaan, että julkisia hankintoja koskevaa oikeutta on loukattu, Combinatielle jää pelkästään mahdollisuus nostaa
vahingonkorvauskanne.
Combinatie valitti 19.12.2007 vielä välitoimimenettelyssä annetusta ratkaisusta ja vaati sen kumoamista sekä sitä, että sopimus
tehtäisiin sen kanssa. Saatuaan tiedon Gerechtshof Leeuwardenin 30.1.2008 antamasta ratkaisusta se päätti peruuttaa tämän
valituksen ja nostaa Provincieta vastaan vahingonkorvauskanteen Rechtbank Assenissa. Sen haastehakemus annettiin tiedoksi
29.2.2008.
Rechtbank Assen katsoi tämän kanteen yhteydessä, että 1.11.2007 tehty päätös, jolla Provincie peruutti 2.10.2007 tehdyn sopimuksen
tekemistä koskevan päätöksensä ja päätti aloittaa uuden tarjouspyyntömenettelyn, on ainoa oikea tapa tulkita julkisia hankintoja
koskevaa oikeutta. Se katsoo, että Provincie ei voinut laskea kokemusta koskevaa edellytystä 60 prosentista 50 prosenttiin
ja liikevaihtoa koskevaa edellytystä 150 prosentista 125 prosenttiin, että se ei voinut jatkaa liikevaihdon laskemista varten
vahvistettua viitejaksoa kolmesta viiteen vuoteen ja että sen olisi pitänyt ilmoittaa tällä tavoin tarjouspyyntöön tekemistään
muutoksista samalla verkkosivustolla, jolla se oli julkaissut tarjouspyynnön. Rechtbank Assen totesi, että näistä syistä se
aikoo antaa lopullisen ratkaisun, jolla korvataan välitoimista päättävän tuomarin antama ratkaisu. Rechtbank Assen katsoo,
että koska sopimus on jo tehty ja työt ovat alkaneet tai ne on ehkä jo saatettu loppuunkin, ainoaksi mahdollisuudeksi jää
mahdollisen vahingonkorvauksen myöntäminen Combinatielle.
Rechtbank Assen pohtii, onko oikeudenvastainen teko luettava Provincien syyksi, kun otetaan huomioon ne olosuhteet, joissa
se tapahtui, ja siihen liittyvä, oikeussuojaa koskeva lainsäädännöllinen rakenne. Tämän tuomioistuimen mielestä Provincien
mainitsemat painavat yhteiskunnalliset syyt ja välitoimista päättävän tuomarin ratkaisu samoin kuin Alankomaiden lainsäätäjän
valinta perustaa tällainen oikeussuojajärjestelmä saattaisivat toimia oikeuttamisperusteina.
Näissä olosuhteissa Rechtbank Assen on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      a)      Onko direktiivin 89/665 1 artiklan 1 ja 3 kohtaa sekä 2 artiklan 1 ja 6 kohtaa tulkittava siten, ettei niitä ole noudatettu,
jos oikeussuojan antaminen kansallisessa tuomioistuimessa sellaisia julkisia hankintoja koskevissa oikeusriidoissa, joihin
sovelletaan yhteisön oikeutta, vaikeutuu, koska tietyssä järjestelmässä, jossa sekä hallintotuomioistuin että yleinen tuomioistuin
voivat olla toimivaltaisia saman päätöksen ja sen seurausten osalta, voidaan antaa keskenään ristiriitaisia ratkaisuja?
b)       Onko tässä yhteydessä sallittua, että hallintotuomioistuin voi arvioida ainoastaan hankintaa koskevaa päätöstä ja antaa ratkaisun
siitä, ja jos näin on, miksi ja/tai millä edellytyksillä?
c)       Onko tässä yhteydessä sallittua, että yleisessä hallintolaissa (Algemene wet bestuursrecht), jossa säädetään yleisesti valitusten
saattamisesta hallintotuomioistuimen käsiteltäviksi, kielletään valituksen tekeminen päätöksistä, jotka koskevat sitä, että
hankintaviranomainen tekee sopimuksen jonkin tarjoajan kanssa, ja jos näin on, miksi ja/tai millä edellytyksillä?
d)       Onko tässä yhteydessä toiseen kysymykseen annettavalla vastauksella merkitystä?
2)      a)       Onko direktiivin 89/665 1 artiklan 1 ja 3 kohtaa sekä 2 artiklan 1 ja 6 kohtaa tulkittava siten, ettei niitä ole noudatettu,
jos kiireellisen ratkaisun saamiseksi käytettävissä on vain sellainen menettely, jolle on tunnusomaista, että se on lähtökohtaisesti
tarkoitettu järjestystoimenpiteiden kiireellistä toteuttamista varten, että asianajajilla ei ole oikeutta vaihtaa kirjelmiä,
että siinä ei voida pääsääntöisesti esittää muuta kuin kirjallista näyttöä ja että siinä ei sovelleta näyttöä koskevia oikeussääntöjä?
b)       Jos tähän vastataan kieltävästi, päteekö tämä myös, jos asiassa annettavalla ratkaisulla ei anneta lopullista ratkaisua oikeussuhteisiin
eikä se ole osa päätöksentekoprosessia, joka johtaa tällaiseen oikeusvoimaiseen ratkaisuun?
c)       Onko tämän osalta merkitystä sillä, että oikeudellinen ratkaisu sitoo vain asianosaisia, vaikka saattaa olla myös muita tahoja,
joita asia koskee?
3)      Onko direktiivin 89/665 kanssa yhteensopivaa, että välitoimista päättävä tuomari määrää, että hankintaviranomaisen on tehtävä
sellainen hankintaa koskeva päätös, jonka todetaan myöhemmässä pääasiaa koskevassa oikeudenkäynnissä olevan ristiriidassa
julkisia hankintoja koskevan yhteisön oikeuden kanssa?
4)      a)       Jos tähän kysymykseen vastataan kieltävästi, onko katsottava, että hankintaviranomainen on vastuussa tästä, ja jos on, millä
tavalla?
b)       Päteekö tämä myös, jos [kolmanteen] kysymykseen on vastattava myöntävästi?
c)       Jos katsotaan, että hankintaviranomaisen on korvattava vahinko, sisältyykö yhteisön oikeuteen arviointiperusteita, joiden
avulla vahinko on todettava ja sen suuruus on määritettävä, ja jos näin on, mitä ne ovat?
d)       Jos hankintaviranomaisen ei voida katsoa olevan vastuussa, onko yhteisön oikeuden mukaan olemassa jokin toinen taho, joka
on vastuussa, ja millä perusteella?
5)      Jos kansallisen oikeuden ja/tai edellä esitettyihin kysymyksiin annettujen vastausten perusteella on käytännössä mahdotonta
tai erittäin vaikeaa panna täytäntöön vastuuta, mitä kansallisen tuomioistuimen on tällöin tehtävä?”

Ennakkoratkaisukysymysten arviointi

Alustava huomautus
Direktiivin 89/665 1 artiklan 1 kohdan nojalla tätä direktiiviä sovelletaan direktiivin 71/305 soveltamisalaan kuuluviin sopimusten
tekomenettelyihin; jälkimmäinen direktiivi korvattiin direktiivillä 93/37, joka puolestaan korvattiin direktiivillä 2004/18.
Direktiivin 2004/18 7 artiklan c alakohdan mukaan tätä direktiiviä sovellettiin sekä hankintailmoituksen julkaisupäivänä että
pääasian kohteena olevan sopimuksen tekopäivänä julkisia hankintoja koskeviin sopimuksiin, joiden ennakoitu arvo ilman arvonlisäveroa
oli vähintään 5 278 000 euroa.
Ennakkoratkaisupyynnön mukaan pääasian kohteena olevassa menettelyssä valitun tarjouksen määrä oli 1 117 200 euroa, arvonlisävero
mukaan luettuna.
Näin ollen on selvitettävä, kuuluuko pääasian kohteena oleva hankintasopimus direktiivin 2004/18 soveltamisalaan.
Unionin tuomioistuin lähetti 8.12.2009 ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle työjärjestyksen 104 artiklan 5 kohdan
perusteella selvennyspyynnön, jossa se kehotti tätä ilmoittamaan pääasian kohteena olevan sopimuksen ennakoidun arvon ja erityisesti
täsmentämään, onko tämä sopimus osa kyseisen direktiivin 9 artiklan 5 kohdan a alakohdassa tarkoitettua rakennusurakkaa siten,
että olisi otettava huomioon tämän rakennusurakan arvioitu yhteisarvo.
Kansallinen tuomioistuin ilmoitti 28.1.2010 päivätyllä kirjeellä, joka saapui unionin tuomioistuimen kirjaamoon 2.2.2010,
että pääasian kohteena oleva sopimus koskee töitä, jotka ovat osa laajempaa hanketta eli Erica-Ter Apelin kanavaverkon purjehdusväylän
korjaustöitä, joiden arvoksi on arvioitu 6 100 000 euroa.
Tästä vastauksesta voidaan päätellä, että pääasian kohteena oleva sopimus on osa direktiivin 2004/18 9 artiklan 5 kohdan a
alakohdassa tarkoitettua rakennusurakkaa, jonka kokonaisarvo ylittää tämän säännöksen soveltamiskynnyksen. Näin ollen on katsottava,
että tämä sopimus kuuluu tämän direktiivin ja näin ollen direktiivin 89/665 soveltamisalaan.

Ensimmäinen kysymys
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta
ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi
ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta (ks. mm. asia C-415/93, Bosman, tuomio
15.12.1995, Kok., s. I‑4921, 59 kohta ja asia C-459/07, Elshani, tuomio 2.4.2009, Kok., s. I‑2759, 40 kohta).
Oikeuskäytännössä on kuitenkin katsottu, että unionin tuomioistuin ei voi vastata kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen,
jos on ilmeistä, että kansallisen tuomioistuimen pyytämällä unionin oikeussäännön tulkitsemisella tai pätevyyden tutkimisella
ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma
on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja,
jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. em. asia Bosman, tuomion
61 kohta ja em. asia Elshani, tuomion 41 kohta).
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että ensimmäinen kysymys perustuu lähtökohtaan, jonka mukaan kansallisen oikeuden nojalla
sekä hallintotuomioistuimet että yleiset tuomioistuimet voivat olla toimivaltaisia samaa julkista hankintaa koskevan päätöksen
osalta, mikä saattaa johtaa siihen, että ne voivat antaa keskenään ristiriitaisia ratkaisuja.
Alankomaiden hallituksen ja Euroopan komission unionin tuomioistuimelle toimittamista huomautuksista käy kuitenkin ilmi, että
Alankomaiden oikeudessa yleisillä tuomioistuimilla on pääsääntöisesti yksinomainen toimivalta ratkaista julkisia hankintoja
koskevat oikeusriidat. Näissä huomautuksissa todetaan, että hallintotuomioistuimella on toimivalta asiassa, jos tästä säädetään
erityisessä laissa. Tällöin sillä on yksinomainen toimivalta. Alankomaiden oikeudessa ei ole mahdollista, että hallintotuomioistuin
ja yleinen tuomioistuin olisivat molemmat toimivaltaisia samassa julkisia hankintoja koskevassa oikeusriidassa.
On totta, ettei unionin tuomioistuin voi ennakkoratkaisumenettelyssä ottaa kantaa kansallisten säännösten ja määräysten tulkintaan
(ks. asia 32/76, Saieva, tuomio 13.10.1976, Kok., s. 1523, 7 kohta; yhdistetyt asiat 91/83 ja 127/83, Heineken Brouwerijen,
tuomio 9.10.1984, Kok., s. 3435, 10 kohta sekä yhdistetyt asiat C-92/92 ja C-326/92, Phil Collins ym., tuomio 20.10.1993,
Kok., s. I‑5145, Kok. Ep. XIV, s. I-385, 13 kohta).
On kuitenkin selvää, ettei pääasiassa ole vaaraa keskenään ristiriitaisista ratkaisuista siksi, että hallintotuomioistuin
olisi puuttunut asiaan, koska molemmat oikeudenkäynnit on käyty yleisissä tuomioistuimissa.
Unionin tuomioistuimella käytettävissä olevien tietojen mukaan ensimmäisessä kysymyksessä pyydetyn unionin oikeuden tulkinnalla
ei näin ollen ole mitään yhteyttä pääasian oikeusriidan kohteeseen.
Näin ollen ensimmäinen kysymys on jätettävä tutkimatta.

Toinen kysymys
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt kansallinen tuomioistuin tiedustelee toisen kysymyksensä a kohdassa pääasiallisesti, onko
direktiivin 89/665 vastaista, että kiireellisen ratkaisun saamiseksi käytettävissä on vain sellainen menettely, jolle on tunnusomaista,
että se on lähtökohtaisesti tarkoitettu järjestystoimenpiteiden kiireellistä toteuttamista varten, että asianajajilla ei ole
oikeutta vaihtaa kirjelmiä, että siinä ei voida pääsääntöisesti esittää muuta kuin kirjallista näyttöä ja että siinä ei sovelleta
näyttöä koskevia oikeussääntöjä.
On muistutettava, kuten direktiivin 89/665 viidennessä perustelukappaleessa täsmennetään, että julkisia hankintoja koskevien
sopimusten tekomenettelyjen viemän lyhyen ajan vuoksi unionin oikeuden vastaiset virheelliset menettelyt on käsiteltävä kiireellisesti.
Tätä tavoitetta silmällä pitäen direktiivin 89/665 1 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioissa on huolehdittava
siitä, että päätöksiin, jotka voivat olla vastoin julkisia hankintoja koskevaa unionin oikeutta tai sen saattamiseksi osaksi
kansallista lainsäädäntöä annettuja kansallisia sääntöjä, voidaan hakea muutosta tehokkaasti ja erityisesti niin nopeasti
kuin mahdollista.
Kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään erityisesti, että jäsenvaltioiden on säädettävä valtuudet
”ryhtyä mahdollisimman aikaisessa vaiheessa ja kiireellisesti väliaikaisiin toimenpiteisiin, joiden tarkoituksena on saada
väitetty virheellinen menettely päättymään tai estää kyseisiin etuihin kohdistuvat lisävahingot”.
Koska kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa säädetään, että 2 artiklan 1 kohdassa säädetyt valtuudet voidaan siirtää
muutoksenhakumenettelyn eri osa-alueista vastuussa oleville erillisille laitoksille, tästä seuraa erityisesti, että jäsenvaltiot
voivat siirtää erillisille laitoksille valtuuden ryhtyä väliaikaisiin toimenpiteisiin ja valtuuden määrätä vahingonkorvausta.
Direktiivin 89/665 2 artiklan 3 kohdassa säädetään, että muutoksenhakumenettelyjen ei sinänsä tarvitse johtaa niiden sopimuksen
tekomenettelyjen keskeyttämiseen, joita ne koskevat. Näin ollen tässä direktiivissä sallitaan jäsenvaltioiden säätävän kansallisessa
lainsäädännössään, että täytäntöönpanon keskeyttäviä toimia voidaan hakea tarvittaessa sopimuksen tekomenettelyjä koskevista
pääasian menettelyistä erillisissä menettelyissä.
Koska kyseisen direktiivin 2 artiklan 4 kohdassa täsmennetään, ettei päätös olla toteuttamatta väliaikaisia toimenpiteitä
rajoita hakijan muiden vaatimusten esittämistä, siinä myönnetään myös mahdollisuus, että pääasiaa koskeva menettely voi olla
välitoimimenettelystä erillään.
Näin ollen on katsottava, että direktiivissä 89/665 jätetään jäsenvaltioille harkintavaltaa siinä säädettyjen menettelyllisten
takeiden ja niihin liittyvien muodollisuuksien valinnassa.
On todettava, että koska pääasiassa kyseessä olevan välitoimimenettelyn ominaispiirteet liittyvät erottamattomasti menettelyihin,
joilla pyritään toteuttamaan mahdollisimman aikaisessa vaiheessa ja kiireellisesti väliaikaisia toimenpiteitä, ne ovat sellaisenaan
yhteensopivia direktiivin 89/665 1 artiklan 1 kohdassa ja 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn kanssa.
Edellä esitetystä seuraa, ettei ole direktiivin 89/665 vastaista, että ratkaisun saamiseksi nopeasti käytettävissä on vain
sellainen menettely, jolle on tunnusomaista, että se on lähtökohtaisesti tarkoitettu järjestystoimenpiteiden kiireellistä
toteuttamista varten, että asianajajilla ei ole oikeutta vaihtaa kirjelmiä, että siinä ei voida pääsääntöisesti esittää muuta
kuin kirjallista näyttöä ja että siinä ei sovelleta näyttöä koskevia oikeussääntöjä.
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee toisen kysymyksensä b kohdassa, päteekö edellä selostettu arviointi myös, jos välitoimia
koskevalla ratkaisulla ei anneta lopullista ratkaisua oikeussuhteisiin, eikä se ole osa päätöksentekoprosessia, joka johtaa
tällaiseen oikeusvoimaiseen ratkaisuun.
Välitoimella ei luonteensa takia vahvisteta lopullisesti oikeussuhteita. Lisäksi sen päätöksentekoprosessin, johon tämä toimenpide
kuuluu, vaikutukset johtuvat kyseisen valtion sisäisestä oikeusjärjestyksestä. Näin ollen direktiivi 89/665 ei ole esteenä
tällaisen toimenpiteen toteuttamiselle.
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee toisen kysymyksensä c kohdassa, onko tämän osalta merkitystä sillä, että välitoimia koskeva
ratkaisu sitoo vain asianosaisia, vaikka saattaa olla myös muita tahoja, joita asia koskee.
Kysymyksen tämä osa perustuu olettamaan, josta ei ole kyse pääasiassa. Pääasiassa kyseessä oleva välitoimimenettely ei ole
rajoittunut kantajaan ja vastaajaan, joita ovat Combinatie ja Provincie. Päinvastoin on niin, että kolmas, jota asia koskee,
eli MFE on näet voinut liittyä väliintulijaksi puolustaakseen oikeuksiaan, ja vieläpä menestyksekkäästi.
Näin ollen kysymyksen tähän kohtaan ei ole tarpeen vastata.
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 89/665 1 artiklan 1 ja 3 kohdan sekä 2 artiklan
1 ja 6 kohdan vastaista ei ole, että ratkaisun saamiseksi nopeasti käytettävissä on vain sellainen menettely, jolle on tunnusomaista,
että se on lähtökohtaisesti tarkoitettu järjestystoimenpiteiden kiireellistä toteuttamista varten, että asianajajilla ei ole
oikeutta vaihtaa kirjelmiä, että siinä ei voida pääsääntöisesti esittää muuta kuin kirjallista näyttöä, että siinä ei sovelleta
näyttöä koskevia oikeussääntöjä ja että asiassa annettavalla ratkaisulla ei anneta lopullista ratkaisua oikeussuhteisiin eikä
se ole osa päätöksentekoprosessia, joka johtaa tällaiseen oikeusvoimaiseen ratkaisuun.

Kolmas kysymys
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt kansallinen tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään pääasiallisesti, onko direktiiviä
89/665 tulkittava siten, että sen vastaista on, että välitoimista päättävä tuomari määrää, että hankintaviranomaisen on tehtävä
sellainen julkista hankintaa koskeva päätös, jonka todetaan myöhemmässä pääasiaa koskevassa oikeudenkäynnissä olevan ristiriidassa
direktiivin 2004/18 kanssa.
Kuten edellä tämän tuomion 42 kohdassa on todettu, kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden
perusteella harkita, onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta.
Kansallisen tuomioistuimen esittämä kolmas kysymys perustuu lähtökohtaan, jonka mukaan välitoimista päättävä tuomari on määrännyt
pääasiassa, että hankintaviranomaisen on tehtävä kyseinen sopimus MFE:n kanssa.
Ennakkoratkaisupyynnössä tehtyjen toteamusten mukaan tämä lähtökohta ei pidä paikkaansa. Kuten ennakkoratkaisupyynnön esittänyt
tuomioistuin toteaa, välitoimista päättävä tuomari on kieltänyt Provincieta tekemästä sopimusta muun yrityksen kuin MFE:n
kanssa. Asiakirja-aineistoon liitetyistä asiakirjoista ei kuitenkaan käy ilmi, että välitoimista päättävä tuomari olisi määrännyt
Provincien tekemään sopimuksen MFE:n kanssa.
Combinatie, Alankomaiden hallitus ja komissio ovat todenneet tästä vastauksena unionin tuomioistuimen esittämään kysymykseen,
että Provincie saattoi toteuttaa 28.11.2007 annetun välitoimia koskevan ratkaisun johdosta useita muitakin jatkotoimenpiteitä
kuin tehdä pääasiassa kyseessä olevan sopimuksen MFE:n kanssa.
Unionin tuomioistuimelle toimitetuista vastauksista ilmenee lisäksi, että Provincie olisi voinut pidättäytyä tekemästä sopimusta,
saattaa asian pääasiaa käsittelevälle tuomioistuimelle, valittaa 28.11.2007 annetusta välitoimia koskevasta ratkaisusta tai
odottaa ennen sopimuksen tekemistä, valittaisiko Combinatie tästä välitoimia koskevasta ratkaisusta.
Tämän neljännen mahdollisuuden osalta asiakirja-aineistosta käy ilmi, että Combinatie todella valitti välitoimia koskevasta
ratkaisusta 11.12.2007 ja että Provincie teki sopimuksen MFE:n kanssa 3.12.2007.
Näin ollen olettama, jonka mukaan välitoimista päättävä tuomari on määrännyt, että hankintaviranomaisen on tehtävä julkista
hankintaa koskeva päätös, ei pidä paikkaansa pääasiassa.
Jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voidaan antaa hyödyllinen vastaus, kolmas kysymys on muotoiltava uudelleen.
Tällä kysymyksellä kansallinen tuomioistuin pyrkii itse asiassa selvittämään, onko direktiiviä 89/665 tulkittava siten, että
sen vastaista on, että välitoimista päättävä tuomari, voidakseen määrätä välitoimesta, tulkitsee direktiiviä 2004/18 tavalla,
jonka pääasiaa käsittelevä tuomioistuin toteaa myöhemmin virheelliseksi.
Kuten edellä tämän tuomion 52–54 kohdassa on korostettu, direktiivissä 89/665 velvoitetaan jäsenvaltiot perustamaan kiireellisiä
menettelyjä, jotka koskevat muutoksenhakua julkisia hankintoja koskeviin päätöksiin, jotka voivat olla vastoin unionin oikeutta
tai sen saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä annettuja kansallisia sääntöjä.
Kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa säädetään, että tällaiset menettelyt voidaan käsitellä pääasiaa koskevia kanteita,
esimerkiksi vahingonkorvauskanteita, käsittelevistä laitoksista erillisissä laitoksissa.
Kun otetaan huomioon mahdollisuus säätää tällaisesta järjestelmästä, ei voi olla pois suljettua, että välitoimista päättävä
tuomari ja pääasiaa käsittelevä tuomari, joiden käsiteltäväksi sama oikeusriita on saatettu peräkkäin, tulkitsevat asiaan
soveltuvaa unionin oikeutta eri tavalla. Yhtäältä välitoimista päättävän tuomarin on annettava ratkaisu kiireellisessä menettelyssä,
jossa sekä näytön kerääminen että asianosaisten esittämien perusteiden tutkiminen on välttämättä summittaisempaa kuin pääasiaa
koskevassa menettelyssä. Toisaalta välitoimista päättävän tuomarin tehtävänä ei ole, toisin kuin pääasiaa käsittelevän tuomarin,
ratkaista lopullisesti sille esitettyjä vaatimuksia vaan suojata väliaikaisesti esillä olevia intressejä ja tarvittaessa verrata
niitä.
Unionin lainsäätäjä on tunnustanut välitoimista päättävän tuomarin tehtävän erityisen luonteen direktiivin 89/665 2 artiklan
1 kohdan a alakohdassa ja 4 kohdassa, joissa se korostaa erityisesti välitoimista päättävän tuomarin toteuttamien toimenpiteiden
väliaikaista luonnetta.
Tässä direktiivissä säädetylle muutoksenhakujärjestelmälle on ominaista, että pääasiaa käsittelevä tuomari voi tulkita unionin
oikeutta ja erityisesti direktiiviä 2004/18 eri tavalla kuin välitoimista päättävä tuomari. Tällainen erilainen arviointi
ei tarkoita, että pääasian kohteena olevan kaltainen tuomioistuinjärjestelmä ei täyttäisi direktiivissä 89/665 säädettyjä
edellytyksiä.
Näin ollen kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 89/665 on tulkittava siten, ettei sen vastaista ole, että
voidakseen määrätä välitoimesta välitoimista päättävä tuomari tulkitsee direktiiviä 2004/18 tavalla, jonka pääasiaa käsittelevä
tuomioistuin toteaa myöhemmin virheelliseksi.

Neljäs kysymys
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt kansallinen tuomioistuin tiedustelee neljännen kysymyksen a ja b kohdassa pääasiallisesti,
onko katsottava, että hankintaviranomainen on vastuussa, jos se on tehnyt välitoimista päättävän tuomarin määräyksestä sellaisen
hankintaa koskevan päätöksen, jonka todetaan myöhemmässä pääasiaa koskevassa oikeudenkäynnissä olevan ristiriidassa julkisia
hankintoja koskevan unionin oikeuden kanssa.
Nämä kysymykset perustuvat olettamaan, jonka mukaan välitoimista päättävä tuomari on määrännyt pääasiassa, että hankintaviranomaisen
on tehtävä kyseinen sopimus tietyn toimijan kanssa.
Kuten edellä tämän tuomion 69–73 kohdassa on todettu, tällainen olettama ei pidä paikkaansa pääasiassa.
Tässä tilanteessa neljännen kysymyksen a ja b kohtaan ei ole tarpeen vastata.
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee neljännen kysymyksensä c kohdassa pääasiallisesti, että mikäli katsotaan, että hankintaviranomaisen
on korvattava julkisia hankintoja koskevan unionin oikeuden rikkomisesta aiheutuva vahinko, sisältyykö unionin oikeuteen arviointiperusteita,
joiden avulla vahinko on todettava ja sen suuruus on määritettävä, ja jos näin on, mitä nämä arviointiperusteet ovat.
Direktiivin 89/665 2 artiklan 1 kohdan c alakohdassa todetaan selvästi, että jäsenvaltioiden on säädettävä mahdollisuudesta
korvata julkisia hankintoja koskevan unionin oikeussääntöjen rikkomisesta aiheutuvat vahingot, mutta siinä ei täsmennetä millään
tavalla, millä edellytyksillä hankintaviranomaisen voidaan katsoa olevan vastuussa tai miten sen vahingonkorvauksen, joka
se voidaan velvoittaa maksamaan, suuruus on määritettävä.
Tässä säännöksessä ilmaistaan konkreettisesti periaate, jonka mukaan jäsenvaltio vastaa sen syyksi luettavalla unionin oikeuden
rikkomisella yksityisille aiheutuneista vahingoista. Direktiivin 89/665 antamisen jälkeen vahvistetun, nykyisin jo vakiintuneen
oikeuskäytännön mukaan tämä periaate on erottamaton osa unionin oikeusjärjestystä. Oikeuskäytännössä on katsottu, että vahinkoa
kärsineillä yksityisillä on oikeus korvaukseen silloin, kun kolme edellytystä täyttyy, eli kun unionin rikotun oikeussäännön
tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, kun rikkominen on riittävän ilmeinen ja kun yksityiselle aiheutunut vahinko
on välittömässä syy-yhteydessä tähän rikkomiseen (yhdistetyt asiat C-6/90 ja C-9/90, Francovich ym., tuomio 19.11.1991, Kok.,
s. I‑5357, Kok. Ep. XI, s. I-467, 35 kohta; yhdistetyt asiat C-46/93 ja C-48/93, Brasserie du pêcheur ja Factortame, tuomio
5.3.1996, Kok., s. I‑1029, 31 ja 51 kohta sekä asia C-445/06, Danske Slagterier, tuomio 24.3.2009, Kok., s. I‑2119, 19 ja
20 kohta).
Tällä hetkellä oikeuskäytännössä ei ole ilmaistu julkisia hankintoja koskevien muutoksenhakujen alalla yksityiskohtaisempia
arviointiperusteita, joiden avulla vahinko on todettava ja sen suuruus on määritettävä.
Unionin lainsäädännöstä on todettava, että direktiiviä 89/665 on laajalti muutettu direktiivien 89/665/ETY ja 92/13/ETY muuttamisesta
11.12.2007 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2007/66/EY (EUVL L 335, s. 31), joka annettiin pääasian
tosiseikkojen tapahtumahetken jälkeen. Unionin lainsäätäjä ei kuitenkaan antanut tuolloin tätä koskevia säännöksiä.
Koska unioni ei ole antanut tätä alaa koskevia säännöksiä, jokaisen jäsenvaltion sisäisessä oikeusjärjestyksessä on vahvistettava
perusteet, joiden avulla julkisten hankintojen tekemistä koskevan unionin oikeuden rikkomisesta aiheutuva vahinko on todettava
ja sen suuruus on määritettävä (ks. analogisesti asia C-315/01, GAT, tuomio 19.6.2003, Kok., s. I‑6351, 46 kohta ja asia C-314/09,
Strabag ym., tuomio 30.9.2010, 33 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), edellyttäen kuitenkin, että vastaavuus-
ja tehokkuusperiaatteita noudatetaan (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-295/04–C-298/04, Manfredi ym., tuomio 13.7.2006,
Kok., s. I‑6619, 98 kohta).
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan
unionin oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, eivät saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia luonteeltaan
jäsenvaltion sisäisiä oikeussuojakeinoja (vastaavuusperiaate), eivätkä ne saa olla sellaisia, että unionin oikeusjärjestyksessä
vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate) (ks. mm. asia
33/76, Rewe-Zentralfinanz ja Rewe-Zentral, tuomio 16.12.1976, Kok., s. 1989, Kok. Ep. III, s. 271, 5 kohta; asia C-432/05,
Unibet, tuomio 13.3.2007, Kok., s. I‑2271, 43 kohta; asia C-268/06, Impact, tuomio 15.4.2008, Kok., s. I‑2483, 46 kohta ja
asia C-246/09, Bulicke, tuomio 8.7.2010, 25 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Näin ollen neljännen kysymyksen c kohtaan on vastattava, että siltä osin kuin kyse on jäsenvaltion vastuusta sen syyksi luettavasta
unionin oikeuden rikkomisesta yksityisille aiheutuneesta vahingosta, vahinkoa kärsineillä yksityisillä on oikeus korvaukseen
silloin, kun rikotun unionin oikeussäännön tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, kun rikkominen on riittävän ilmeinen
ja kun yksityiselle aiheutunut vahinko on välittömässä syy-yhteydessä tähän rikkomiseen. Koska unionin oikeudessa ei ole tätä
alaa koskevia säännöksiä, jokaisen jäsenvaltion sisäisessä oikeusjärjestyksessä on vahvistettava perusteet, joiden avulla
julkisia hankintoja koskevan unionin oikeuden rikkomisesta aiheutuva vahinko on todettava ja sen suuruus on määritettävä näiden
edellytysten täyttyessä, edellyttäen kuitenkin, että vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita noudatetaan.
Kun tämä vastaus otetaan huomioon, neljännen kysymyksen d kohtaan ei ole tarpeen vastata.

Viides kysymys
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt kansallinen tuomioistuin tiedustelee viidennellä kysymyksellään, mitä kansallisen tuomioistuimen
on tehtävä, jos on käytännössä mahdotonta tai erittäin vaikeaa panna täytäntöön vastuuta.
Kun otetaan huomioon edellisiin kysymyksiin annetut vastaukset ja asian asiakirja-aineisto, mistään ei käy ilmi, että näin
olisi käsiteltävässä asiassa.
Näin ollen tähän kysymykseen ei ole tarpeen vastata.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Julkisia tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin liittyvien muutoksenhakumenettelyjen soveltamista koskevien
lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 21.12.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/665/ETY,
sellaisena kuin se on muutettuna 18.6.1992 annetulla neuvoston direktiivillä 92/50/ETY, 1 artiklan 1 ja 3 kohdan sekä 2 artiklan
1 ja 6 kohdan vastaista ei ole, että ratkaisun saamiseksi nopeasti käytettävissä on vain sellainen menettely, jolle on tunnusomaista,
että se on lähtökohtaisesti tarkoitettu järjestystoimenpiteiden kiireellistä toteuttamista varten, että asianajajilla ei ole
oikeutta vaihtaa kirjelmiä, että siinä ei voida pääsääntöisesti esittää muuta kuin kirjallista näyttöä, että siinä ei sovelleta
näyttöä koskevia oikeussääntöjä ja että asiassa annettavalla ratkaisulla ei anneta lopullista ratkaisua oikeussuhteisiin eikä
se ole osa päätöksentekoprosessia, joka johtaa tällaiseen oikeusvoimaiseen ratkaisuun.
2)
Direktiiviä 89/665, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 92/50, on tulkittava siten, ettei sen vastaista ole, että
voidakseen määrätä välitoimesta välitoimista päättävä tuomari tulkitsee julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja
palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston
direktiiviä 2004/18/EY tavalla, jonka pääasiaa käsittelevä tuomioistuin toteaa myöhemmin virheelliseksi.
3)
Siltä osin kuin kyse on jäsenvaltion vastuusta sen syyksi luettavasta unionin oikeuden rikkomisesta yksityisille aiheutuneesta
vahingosta, vahinkoa kärsineillä yksityisillä on oikeus korvaukseen silloin, kun rikotun unionin oikeussäännön tarkoituksena
on antaa oikeuksia yksityisille, kun rikkominen on riittävän ilmeinen ja kun yksityiselle aiheutunut vahinko on välittömässä
syy-yhteydessä tähän rikkomiseen. Koska unioni ei ole antanut tätä alaa koskevia säännöksiä, jokaisen jäsenvaltion sisäisessä
oikeusjärjestyksessä on vahvistettava perusteet, joiden avulla julkisia hankintoja koskevan unionin oikeuden rikkomisesta
aiheutuva vahinko on todettava ja sen suuruus on määritettävä näiden edellytysten täyttyessä, edellyttäen kuitenkin, että
vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita noudatetaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.