CELEX: 62004CJ0137
Laisvas darbuotojų judėjimas
Europos Bendrijų pareigūnai ir tarnautojai
Motinystės (tėvystės) pašalpa
Laikotarpio, kai asmuo buvo apsidraudęs pagal Europos Bendrijų bendrąją sveikatos draudimo sistemą, įskaitymas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB sutarties 48 straipsnio (po pakeitimo – EB 39 straipsnis) aiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp A.

Rockler ir Švedijos nacionalinės socialinės apsaugos administracijos (
Försäkringskassan
, anksčiau –
Riksförsäkringsverket
) dėl atsižvelgimo į laikotarpį, kai A.

Rockler buvo apsidraudusi pagal Europos Bendrijų bendrąją sveikatos draudimo sistemą, apskaičiuojant tėvystės (motinystės)
pašalpos dydį.

Teisinis pagrindas
Švedijos Įstatymo dėl socialinės apsaugos sistemos (lag (1962:381) om allmän försäkring, toliau ? ĮSAS) 4 skyriuje yra įtvirtintos
tėvystės (motinystės) pašalpas reglamentuojančios nuostatos.
Pagal ĮSAS 4 skyriaus 3 straipsnį, vaikui gimus tėvystės (motinystės) pašalpos tėvams mokamos ilgiausiai 450 dienų ir vėliausiai
iki tol, kol vaikui sueis 8 metai arba kol jis užbaigs pirmuosius mokslo metus, jei pastaroji data yra vėlesnė.
Pagal ĮSAS 4 skyriaus 6 straipsnį tėvystės (motinystės) pašalpos dydis yra mažiausiai 60 SEK per dieną (toliau ? garantuojamas
dydis). Taip pat numatyta, kad per pirmąsias 180 dienų tėvystės (motinystės) pašalpos dydis siekia dienos ligos draudimo išmokos
dydį, jei ne trumpiau nei 240 iš eilės einančių dienų iki vaiko gimimo ar numatomos jo gimimo datos vienas iš tėvų buvo apsidraudęs
pagal sveikatos draudimo sistemą didesnei negu garantuojamas dydis sumai.
Pagal ĮSAS 3 skyriaus 2 straipsnį dienos ligos draudimo išmokos apskaičiuojamos atsižvelgiant į metines pajamas, kurias apsidraudęs
asmuo gali tikėtis gauti kaip atlyginimą už jo profesinę veiklą Švedijoje, išskyrus jei pasikeičia aplinkybės.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Iki 1996 m. spalio 15 d. oro linijų bendrovėje dirbusi orlaivio palydovų vadove, Švedijos pilietė A.

Rockler nuo 1996 m. spalio 16 d. iki 1997 m. gruodžio 31 d. dirbo sekretore Europos Bendrijų Komisijoje Briuselyje. 1998 m.
sausio 1 d. ji sugrįžo į orlaivio palydovės pareigas. Tų pačių metų liepos 2 d. jai gimė dukra.
1998 m. sausio 16 d. ir kovo 20 d. sprendimais Švedijos nacionalinė socialinės apsaugos administracija atsisakė pirmąsias
180 A. Rockler motinystės atostogų dienų jai skirti motinystės pašalpas, atitinkančias dienos ligos draudimo išmokas, motyvuodama
tuo, kad ne trumpiau nei 240 iš eilės einančių dienų iki vaiko gimimo datos ji nebuvo apsidraudusi pagal nacionalinę ligos
draudimo sistemą didesnei negu garantuojamas dydis sumai, ir tuo, kad ji nebuvo apsidraudusi tam tikrą laikotarpį pagal kitos
valstybės narės teisės aktus.
Dėl šių sprendimų A. Rockler pareiškė ieškinį
länsrätten i Skåne län
, ir 1999 m. kovo 24 d. pastarasis šiuos sprendimus panaikino.
Nacionalinė socialinės apsaugos administracija šį sprendimą apeliacine tvarka apskundė
Kammarrätten i Göteborg
, ir šis 2000 m. gruodžio 27 d. sprendimu jį pakeitė.
Pastarąjį sprendimą A. Rockler apskundė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
Tokiomis aplinkybėmis
Regeringsrätten
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šį prejudicinį klausimą:
,,Ar (Sutarties 48) straipsnio nuostatos reiškia, kad taikant nacionalinės teisės nuostatą, numatančią, jog tam, kad tėvystės
(motinystės) atostogų metu darbuotojas galėtų gauti dienos ligos draudimo išmokų dydžio pašalpas, jis turi būti apsidraudęs
minimalų laikotarpį, draudimo laikotarpių bendra suma apima laikotarpį, kai darbuotojas buvo apsidraudęs pagal bendrąją sveikatos
draudimo sistemą vadovaujantis Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatais?“

Dėl prejudicinio klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą priėmęs teismas iš esmės klausia, ar tokių nacionalinės teisės aktų, kokie nagrinėjami
pagrindinėje byloje, taikymo atveju Sutarties 48 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad reikia atsižvelgti į darbo laikotarpį,
kai darbuotojas buvo apsidraudęs pagal Europos Bendrijų bendrąją sveikatos draudimo sistemą.
Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, kiekvienas Bendrijos pilietis, neatsižvelgiant į jo gyvenamąją vietą ir pilietybę,
pasinaudojęs laisvo darbuotojų judėjimo teise ir vykdęs profesinę veiklą kitoje valstybėje narėje negu jo gyvenamoji valstybė
narė patenka į EB sutarties 48 straipsnio taikymo sritį (2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
De Groot
, C‑385/00, Rink. p. I-11819, 76 punktas; 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo
Van Lent
, C‑232/01, Rink. p. I-11525, 14 punktas ir 2003 m. lapkričio 13 d. Sprendimo
Schilling ir Fleck-Schilling
, C‑209/01, Rink. p. I-13389, 23 punktas).
Be to, primintina, kad Europos Bendrijų pareigūnas turi darbuotojo migranto statusą. Iš tiesų, iš nusistovėjusios teismo praktikos
taip pat išplaukia, kad Bendrijos pilietis, dirbantis ne savo kilmės valstybėje narėje, nepraranda darbuotojo statuso Sutarties
48 straipsnio 1 dalies prasme, jei jis dirba tarptautinėje organizacijoje, net jeigu jo atvykimo ir apsigyvenimo sąlygos įdarbinimo
valstybėje yra konkrečiai reglamentuojamos tarptautine konvencija (1989 m. kovo 15 d. Sprendimo
Echternach ir Moritz
, 389/87 ir 390/87, Rink. p. 723, 11 punktas; minėto sprendimo
Schilling ir Fleck-Schilling
28 punktas ir 2004 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
My
, C‑293/03, Rink. p. I-12013, 37 punktas).
Taigi iš darbuotojo, kuris yra valstybės narės pilietis, kaip A. Rockler, negali būti atimtos Sutarties 48 straipsniu suteiktos
teisės ir socialinės privilegijos (minėto sprendimo
Echternach ir Moritz
12 punktas ir minėto sprendimo
My
38 punktas).
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad visomis Sutarties nuostatomis, susijusiomis su laisvu asmenų judėjimu, siekiama
palengvinti Bendrijos piliečiams visoje Bendrijos teritorijoje bet kokio pobūdžio profesinės veiklos vykdymą bei draudžiamos
priemonės, galinčios sudaryti mažiau palankias sąlygas šiems piliečiams, kai jie siekia vykdyti ekonominę veiklą kitos valstybės
narės teritorijoje (1992 m. liepos 7 d. Sprendimo
Singh
, C‑370/90, Rink. p. I‑4265, 16 punktas; minėto sprendimo
De Groot
77 punktas ir minėto sprendimo
Van Lent
15 punktas).
Šiuo atžvilgiu nuostatos, kliudančios valstybės narės piliečiui siekiant pasinaudoti laisvo judėjimo teise išvykti iš savo
kilmės valstybės arba jį nuo to atgrasančios, yra kliūtys šiai laisvei, net jei jos taikomos neatsižvelgiant į atitinkamų
darbuotojų pilietybę (minėto sprendimo
De Groot
78 punktas;
Van Lent
16 punktas bei
Schilling ir Fleck-Schilling
25 punktas).
Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos apskaičiuojant tėvystės (motinystės) pašalpos dydį neatsižvelgiama į laikotarpį,
kai darbuotojas buvo apsidraudęs pagal Europos Bendrijų bendrąją sveikatos draudimo sistemą, valstybės narės piliečius gali
atgrasinti nuo išvykimo iš šios valstybės siekiant profesinę veiklą vykdyti kitos valstybės narės teritorijoje esančioje Europos
Sąjungos institucijoje, kadangi, priimdami tokios institucijos pasiūlymą dirbti, darbuotojai prarastų galimybę pasinaudoti
išmoka šeimai pagal šią nacionalinę sveikatos draudimo sistemą, į kurią jie turėtų teisę, jeigu nebūtų priėmę pasiūlymo dėl
šio darbo (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
My
47 punktą).
Iš to išplaukia, kad tokie nacionalinės teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, yra kliūtis laisvam darbuotojų
judėjimui, kurią iš principo draudžia EB sutarties 48 straipsnis.
Vis dėlto nagrinėtina, ar ši kliūtis gali būti pateisinta atsižvelgiant į Sutarties nuostatas.
Pagal Teisingumo Teismo praktiką Sutartimi garantuotas pagrindines laisves ribojanti priemonė gali būti pateisinama, tik jei
ja siekiama teisėto, su Sutartimi suderinamo tikslo ir laikomasi proporcingumo principo. Tam būtina, kad tokia priemonė būtų
tinkama pasiekti numatytam tikslui ir neviršytų to, kas būtina jam pasiekti (žr., pavyzdžiui, 1993 m. kovo 31 d. Sprendimo
Kraus
, C‑19/92, Rink. p. I-1663, 32 punktą ir 2002 m. lapkričio 26 d. Sprendimo
Oteiza Olazabal
, C‑100/01, Rink. p. I-10981, 43 punktą).
Švedijos vyriausybė tvirtina, kad ĮSAS yra pagrįstas objektyviomis priežastimis, nesusijusiomis su suinteresuotų asmenų pilietybe
ir proporcingomis teisėtai siekiamam tikslui kovoti su piktnaudžiavimu taikant draudimo laikotarpių sumavimo principą. Šios
vyriausybės teigimu, didesnių negu garantuojamas dydis tėvystės (motinystės) pašalpų skyrimas darbuotojams migrantams, kurie
dirbo Europos Sąjungos institucijoje, būtų didelė finansinė našta nacionalinėms socialinės pagalbos sistemoms, ir todėl valstybės
narės, kaip ir Švedijos Karalystė, mokančios didesnes tėvystės (motinystės) pašalpas, galėtų būti priverstos šias sumas sumažinti.
Šiuo atžvilgiu grynai ekonominio pobūdžio priežastys negali pateisinti to, kad pažeidžiamos teisės, kurios asmenims kyla iš
laisvam darbuotojų judėjimui skirtų Sutarties nuostatų.
Be to, primintina, kad kartu su pateisinamomis priežastimis, kuriomis valstybė narė gali remtis, turi būti pateikiamas šios
valstybės priimtos ribojančios priemonės tinkamumo ir proporcingumo įvertinimas (2004 m. kovo 18 d. Sprendimo
Leichtle
, C‑8/02, Rink. p. I-2641, 45 punktas).
Tačiau reikia konstatuoti, kad nagrinėjamu atveju tokio įvertinimo nėra. Iš tiesų Švedijos vyriausybė, nepateikdama tikslių
įrodymų, galinčių paremti jos argumentus, apsiriboja užuomina apie tariamą finansinę naštą, kuri apsunkintų nacionalinę socialinės
pagalbos sistemą, jei į darbo laikotarpį, per kurį darbuotojas migrantas buvo apsidraudęs pagal Europos Bendrijų bendrąją
sveikatos draudimo sistemą, būtų atsižvelgiama taikant ĮSAS 4 skyriaus 6 straipsnį.
Iš to išplaukia, kad kliūtis laisvam darbuotojų judėjimui, kurią lemia atsisakymas apskaičiuojant tėvystės (motinystės) pašalpos
dydį atsižvelgti į darbo laikotarpius, kai darbuotojai migrantai buvo apsidraudę pagal Europos Bendrijų bendrąją sveikatos
draudimo sistemą, nėra pateisinama.
Šiomis aplinkybėmis į prejudicinį klausimą atsakytina, jog Sutarties 48 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad taikant
tokius nacionalinės teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, turi būti atsižvelgiama į laikotarpį, kai darbuotojas
buvo apsidraudęs pagal Europos Bendrijų bendrąją sveikatos draudimo sistemą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
EB sutarties 48 straipsnis (po pakeitimo – EB 39 straipsnis) turi būti aiškinamas taip, kad taikant tokius nacionalinės teisės
aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, turi būti atsižvelgiama į laikotarpį, kai darbuotojas buvo apsidraudęs pagal
Europos Bendrijų bendrąją sveikatos draudimo sistemą.
Parašai.
*
Proceso kalba: švedų.