CELEX: 62007CJ0297
Konvencija, įgyvendinanti Šengeno susitarimą
54 straipsnis
Ne bis in idem principas
Taikymo sritis
Nuteisimas kaltinamajam nedalyvaujant už tą pačią veiką
"Galutinai baigto" teismo proceso sąvoka
Nacionalinės proceso teisės nuostatos
"Nebegalinčios būti įvykdyta bausmės" sąvoka

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra pateiktas dėl 1990 m. birželio 19 d. Šengene (Liuksemburgas) pasirašytos Konvencijos, įgyvendinančios 1985 m. birželio 14 d. Šengeno susitarimą tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo (
OL L 239, 2000, p. 19
, toliau – Konvencija), 54 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant 2002 m. gruodžio 11 d. Vokietijoje šios šalies piliečiui K. Bourquain iškeltą baudžiamąją bylą dėl nužudymo, kai tam pačiam asmeniui dėl tos pačios veikos kitos Susitariančiosios Valstybės teisminės įstaigos iškeltoje baudžiamojoje byloje 1961 m. sausio 26 d. jau buvo priimtas nuosprendis kaltinamajam nedalyvaujant.
Teisinis pagrindas
Europos Sąjungos teisė
Pagal Protokolo dėl Šengeno
acquis
integravimo į Europos Sąjungos sistemą, Amsterdamo sutartimi pridėto prie Europos Sąjungos sutarties ir Europos bendrijos steigimo sutarties (toliau – Protokolas), 1 straipsnį trylikai Europos Sąjungos valstybių narių, tarp jų Vokietijos Federacinei Respublikai bei Prancūzijos Respublikai, leidžiama glaudžiau tarpusavyje bendradarbiauti šio Protokolo priede apibrėžto Šengeno
acquis
taikymo srityje.
Apibrėžto Šengeno
acquis
dalis, be kita ko, yra 1985 m. birželio 14 d. Šengene pasirašytas susitarimas tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo (
OL L 239, 2000, p. 13
, toliau – Šengeno susitarimas) bei Konvencija.
Taikydama Protokolo 2 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos antrą sakinį, Europos Sąjungos Taryba 1999 m. gegužės 20 d. priėmė Sprendimą 1999/436/EB, nustatantį kiekvienos nuostatos arba sprendimo, sudarančių Šengeno
acquis
, teisinį pagrindą, atsižvelgiant į atitinkamas Europos bendrijos steigimo sutarties ir Europos Sąjungos sutarties nuostatas (
OL L 176, p. 17
). Iš šio sprendimo 2 straipsnio, skaitomo kartu su sprendimo A priedu, matyti, kad Taryba, kaip Konvencijos 54–58 straipsnių teisinį pagrindą, nurodė ES 34 ir 31 straipsnius.
Pagal Konvencijos 54 straipsnį, patenkantį į III antraštinės dalies „Policija ir saugumas“ 3 skyrių „
Ne bis in idem
principo taikymas“:
„Asmuo, kurio teismo procesas vienoje Susitariančiojoje Šalyje yra galutinai baigtas, už tas pačias veikas negali būti persekiojamas kitoje Susitariančiojoje Šalyje, jei jam paskirta bausmė, ji jau įvykdyta, faktiškai vykdoma arba pagal nuosprendį priėmusios Susitariančiosios Šalies įstatymus nebegali būti vykdoma.“
Konvencijos 57 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Jei Susitariančioji Šalis pareiškia kaltinimą asmeniui ir tos Susitariančiosios Šalies kompetentingos institucijos turi pagrindo manyti, kad šis kaltinimas yra susijęs su tomis pačiomis veikomis, dėl kurių to asmens teismo procesas kitoje Susitariančioje Šalyje yra galutinai baigtas, tos institucijos savo nuožiūra prašo Susitariančiosios Šalies, kurios teritorijoje nuosprendis jau priimtas, pateikti atitinkamą informaciją.
2.   Prašoma informacija pateikiama kuo skubiau ir į ją atsižvelgiama priimant sprendimą dėl tolesnio bylos nagrinėjimo.“
Konvencijos 58 straipsnyje nustatyta:
„Pirmiau išdėstytos nuostatos neužkerta kelio užsienyje priimtiems teismo sprendimams taikyti platesnes nacionalines
ne bis in idem
principo nuostatas.“
Iš Sprendimo 1999/436 6 straipsnio matyti, kad Konvencijos 54–58 straipsnių taikymo teritoriją apibrėžta šios Konvencijos 138 straipsnyje. Šiame straipsnyje nustatyta:
„Šios Konvencijos nuostatos taikomos tik europinei Prancūzijos Respublikos teritorijai.
<…>“
Iš 1999 m. gegužės 1 d.
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
(
OL L 114, p. 56
) paskelbto pranešimo dėl Amsterdamo sutarties įsigaliojimo datos matyti, kad Vokietijos Federacinė Respublika padarė pareiškimą pagal ES 35 straipsnio 2 dalį, kuriuo ji pripažino Teisingumo Teismo jurisdikciją nagrinėti bylas remiantis ES 35 straipsnio 3 dalies b punkte numatyta tvarka.
Nacionalinė teisė
Prancūzijos sausumos pajėgų karo teisingumo kodekso redakcijos, galiojusios 1961 m. sausio 26 d. (JORF, 1928 m. kovo 15 d.), 120 straipsnio septintojoje–devintojoje pastraipose nustatyta:
„Įprasta tvarka priimtas nuosprendis kaltinamajam nedalyvaujant <…> įteikiamas nedalyvavusiam kaltinamajam arba jo gyvenamojoje vietoje.
Per penkias dienas nuo šio įteikimo nedalyvavęs kaltinamasis gali pateikti protestą. Jei pasibaigus šiam terminui protestas nepateiktas, nuosprendis laikomas priimtas dalyvaujant kaltinamajam.
Tačiau jei apie nuosprendį niekam nebuvo pranešta arba jei iš nuosprendžio vykdymo dokumento nematyti, kad nuteistasis apie jį žinojo, protestą galima pateikti iki bausmės vykdymo senaties termino pabaigos.“
Minėto kodekso iš dalies pakeistame 121 straipsnyje, galiojusiame pagrindinės bylos faktinių aplinkybių metu, nustatyta, darant nuorodą į Prancūzijos baudžiamojo proceso kodekso 639 straipsnį, kad jeigu asmuo, nuteistas jam nedalyvaujant, atsiranda iki bausmės vykdymo senaties termino pabaigos, bausmė jam nevykdoma, o bylos nagrinėjimas pradedamas iš naujo dalyvaujant kaltinamajam.
Pagal Baudžiamojo proceso kodekso 763 straipsnį Karo teisingumo kodekso 120 straipsnio 9 dalyje ir 121 straipsnyje nurodytos bausmės vykdymo senaties terminas yra dvidešimt metų.
1968 m. liepos 31 d. Amnestijos įstatymo Nr. 68–697 (JORF, 1968 m. rugpjūčio 2 d., p. 7521) I antraštinėje dalyje „Bendroji amnestija dėl visų su įvykiais Alžyre susijusių padarytų nusikaltimų“ esančiame 1 straipsnyje nustatyta:
„Visiems asmenims, padariusiems su įvykiais Alžyre susijusių nusikaltimų, taikoma visiška amnestija.
Su įvykiais Alžyre susijusiais laikomi visi nusikaltimai, padaryti Alžyre tarnavusių karių šio straipsnio pirmojoje pastraipoje apibrėžtu laikotarpiu.“
Minėto įstatymo 4 straipsnio 1 dalyje patikslinama, kad šio įstatymo įtvirtintos amnestijos pasekmės apibrėžtos 1966 m. birželio 17 d. Įstatymo Nr. 66–396 dėl amnestijos už nusikaltimus valstybės saugumui ar susijusius su įvykiais Alžyre (JORF, 1966 m. birželio 18 d., p. 4915) 9–16 straipsniuose.
Įstatymo Nr. 66–396 9 straipsnyje nustatyta:
„Amnestijos aktu atleidžiama nuo visų pagrindinių, lydinčių ir papildomų bausmių, kaip antai ištrėmimo, teisnumo apribojimo ar teisių atėmimo, be galimybės kada nors jas atkurti. Nusikaltimą padariusiam asmeniui vėl leidžiama taikyti už ankstesnius nusikaltimus skirtos bausmės vykdymo atidėjimą, jei jis gali būti taikomas.“
Minėto įstatymo 15 straipsnyje patikslinama:
„Bet kuriam asmeniui, kuris apie amnestijos aktu panaikintus nuteisimus baudžiamąja tvarka sužinojo vykdydamas savo tarnybines pareigas, draudžiama bet kuria forma juos priminti arba palikti bet kuriame dokumente nuorodas į juos. Šis draudimas netaikomas teismų sprendimų ir nutarčių originalams.“
Faktinės baudžiamosios bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas
1961 m. sausio 26 d. Bône mieste (Alžyras) K. Bourquain, Prancūzijos užsienio legiono narys, Est Constantinoise zonos nuolatinio karo teismo jam nedalyvaujant buvo nuteistas mirties bausme už dezertyravimą ir tyčinį nužudymą.
Šis teismas, taikydamas Prancūzijos sausumos pajėgų karo teisingumo kodeksą, pripažino įrodytu faktą, kad 1960 m. gegužės 4 d. K. Bourquain, planuodamas dezertyruoti Alžyro–Tuniso pasienyje, nušovė kitą legiono narį, taip pat Vokietijos pilietį, mėginusį sutrukdyti jam dezertyruoti.
Pabėgęs į Vokietijos Demokratinę Respubliką K. Bourquain nežinojo apie jam nedalyvaujant priimto nuosprendžio įteikimą, o nuosprendžiu, laikomu priimtu kaltinamajam dalyvaujant, paskirta bausmė negalėjo būti įvykdyta.
Vėliau K. Bourquain nebuvo persekiojamas baudžiamąja tvarka nei Alžyre, nei Prancūzijoje. Be to, Prancūzijoje visiems su karu Alžyre susijusiems nusikaltimams pirmiau minėtais įstatymais buvo pritaikyta amnestija. Tačiau Vokietijos Federacinėje Respublikoje šiam asmeniui buvo iškelta baudžiamoji byla dėl tų pačių veikų, o 1962 m. buvusios Vokietijos Demokratinės Respublikos valdžios institucijoms nusiųstas arešto orderis, kurį jos atmetė.
2001 m. pabaigoje nustatyta, kad K. Bourquain gyveno Regensburgo regione (Vokietija). 2002 m. gruodžio 11 d. Regensburgo prokuratūra (
Staatsanwaltschaft Regensburg
), remdamasi Vokietijos baudžiamojo kodekso 211 straipsniu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme dėl tos pačios veikos pareiškė jam kaltinimus nužudymu.
Šiomis aplinkybėmis 2003 m. liepos 17 d. raštu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis Konvencijos 57 straipsnio 1 dalimi, kreipėsi į Prancūzijos teisingumo ministeriją informacijos, siekdamas sužinoti, ar 1961 m. sausio 26 d. Est Constantinoise zonos nuolatinio karo teismo nuosprendis yra kliūtis iškelti baudžiamąją bylą Vokietijoje dėl tos pačios veikos, taikant Konvencijos 54 straipsnyje numatytą pakartotinio persekiojimo draudimą.
Paryžiaus karo teismo prokuroras į šį informacijos prašymą atsakė pažymėdamas:
„1961 m. sausio 26 d. (K. Bourquain) paskelbtas nuosprendis kaltinamajam nedalyvaujant įsiteisėjo. Nuteisimas mirties bausme tapo neatšaukiamas 1981 metais. Kadangi Prancūzijos teisėje kriminalinės bausmės vykdymo senaties terminas yra 20 metų, nuosprendis Prancūzijoje nebegali būti įvykdytas.“
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paprašė Makso Planko užsienio ir tarptautinės baudžiamosios teisės instituto (
Max-Planck-Institut für ausländisches und internationales Strafrecht
) konsultacinės nuomonės dėl Konvencijos 54 straipsnio aiškinimo pagrindinės bylos aplinkybėmis. Savo 2006 m. gegužės 9 d. Nuomonėje šis institutas padarė išvadą, kad nors dėl Prancūzijos procesinės teisės ypatumų kaltinamajam nedalyvaujant priimto nuosprendžio vykdymas nedelsiant nebuvo įmanomas, pagrindinėje byloje yra įvykdytos Konvencijos 54 straipsnio taikymo sąlygos, todėl draudžiama iškelti naują baudžiamąją bylą K. Bourquain. Atsakydamas į prašymą dėl papildomų pastabų, šis institutas 2007 m. vasario 14 d. raštu patvirtino savo nuomonę.
Manydamas, kad Konvencijos 54 straipsnį galima aiškinti taip, jog pirmasis nuteisimas Susitariančiojoje Valstybėje turėjo tapti vykdytinu kuriuo nors momentu praeityje, kad galėtų užkirsti kelią naujam persekiojimui kitoje Susitariančiojoje Valstybėje,
Landgericht Regensburg
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar asmuo, kurio teismo procesas vienoje Susitariančiojoje Šalyje yra galutinai baigtas, už tą pačią veiką gali būti persekiojamas kitoje Susitariančiojoje Šalyje, jei šiam asmeniui paskirta bausmė pagal nuosprendį priėmusios Susitariančiosios Šalies teisę niekada negalėjo būti įvykdyta?“
Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos
Pirmiausia reikia pažymėti, kad šiuo atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 10 punkto, Teisingumo Teismas pagal ES 35 straipsnį turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl Konvencijos aiškinimo.
Antra, reikia patikslinti, kad Konvencijos 54 straipsnis taikomas
ratione temporis
tokiame baudžiamajame procese, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje. Iš tiesų, nors Konvencija dar negaliojo Prancūzijoje šios valstybės kompetentingam teismui skelbiant pirmąjį nuosprendį K. Bourquain, ji galiojo abiejose suinteresuotose valstybėse, antrąją baudžiamąją bylą, kurioje buvo pateiktas šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, nagrinėjančiam teismui vertinant
ne bis in idem
principo taikymo sąlygas (šiuo klausimu žr. 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo
Kraaijenbrink
,
C-367/05, Rink. p. I-6619
, 22 punktą).
Trečia, kalbant apie Konvencijos 54–58 straipsnių taikymą teritorijos atžvilgiu, pažymėtina, kad nors, kaip matyti iš Sprendimo 1999/436 6 straipsnio, skaitomo atsižvelgiant į Konvencijos 138 straipsnį, Konvencijos 54 straipsnis niekada negaliojo Alžyro teritorijoje, kur K. Bourquain buvo nuteistas pirmą kartą, šiam nuteisimui būdingomis ypatingomis sąlygomis 54 straipsnio taikymas nepriklauso nuo nuosprendžio paskelbimo vietos, nes lemiamas veiksnys yra tai, kad jį paskelbė Konvencijos šalimi tapusios valstybės kompetentingas teismas.
Kadangi, kaip teisingai pažymėjo Europos Bendrijų Komisija, Konvencijos 54 straipsnyje nenumatyta, jog suinteresuotasis asmuo turi būtinai būti teisiamas Susitariančiųjų Šalių teritorijoje, šios nuostatos, kuria siekiama apsaugoti asmenį galutinai pasibaigus jo teismo procesui nuo naujų parsekiojimų dėl tų pačių veikų, negalima aiškinti taip, kad Konvencijos 54–58 straipsniai niekada nebus taikomi asmenims, nuteistiems Susitariančiosios Šalies, vykdančios savo jurisdikciją už į šios Konvencijos taikymo sritį patenkančios teritorijos ribų.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Est Constantinoise zonos nuolatinis karo teismas buvo Prancūzijos teismas, kuris, 1961 m. sausio 26 d. nuteisdamas K. Bourqain, taikė nagrinėjamas Prancūzijos teisės normas.
Be to, reikia pridurti, kad bet kuriuo atveju Konvencijos 58 straipsniu leidžiama Vokietijos Federacinei Respublikai taikyti platesnes nacionalines
ne bis in idem
principo nuostatas. Taigi Susitariančiosioms Valstybėms leidžiama taikyti šį principą taip pat į minėto 54 straipsnio taikymo sritį nepatenkantiems teismo sprendimams (dėl baudžiamosios bylos nutraukimo procedūros žr. 2003 m. vasario 11 d. Sprendimo
Gözütok ir Brügge
,
C-187/01 ir C-385/01, Rink. p. I-1345
, 45 punktą).
Dėl prejudicinio klausimo
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Konvencijos 54 straipsnyje įtvirtintas
ne bis in idem
principas gali būti taikomas vienoje Susitariančiojoje Valstybėje pradėtam baudžiamajam procesui dėl veikos, dėl kurios kaltinamojo procesas kitoje Susitariančiojoje Valstybėje yra galutinai baigtas, nors pagal valstybės, kurioje jis buvo nuteistas, teisę jam skirta bausmė niekada negalėjo būti įvykdyta.
Pirmiausia reikia patikslinti, kad nuteisimui kaltinamajam nedalyvaujant, kaip savo rašytinėse pastabose teigia Komisija, iš esmės taip pat gali būti taikomas Konvencijos 54 straipsnis, todėl jis gali tapti procesine kliūtimi naujai bylai iškelti.
Visų pirma, iš paties Konvencijos 54 straipsnio teksto matyti, kad nuteisimai kaltinamajam nedalyvaujant nėra pašalinti iš jo taikymo srities, o vienintelė šio 54 straipsnio taikymo išankstinė sąlyga yra galutinio teismo sprendimo priėmimas Susitariančiojoje Šalyje.
Antra, reikia priminti, kad Konvencijos 54 straipsnio taikymas nepriklauso nuo Susitariančiųjų Valstybių baudžiamųjų įstatymų nuosprendžių priėmimo kaltinamajam nedalyvaujant srityje suvienodinimo ar derinimo (šiuo klausimu žr., kiek tai susiję su baudžiamosios bylos nutraukimu, minėto sprendimo
Gözütok ir Brügge
32 punktą).
Šiomis aplinkybėmis KŠSĮ 54 straipsnis, taikomas tiek pagal Susitariančiosios Valstybės nacionalinius įstatymus priimtam nuosprendžiui kaltinamajam nedalyvaujant, tiek įprasta tvarka priimtam nuosprendžiui, neišvengiamai reiškia, kad Susitariančiosios Valstybės turi pasitikėti viena kitos baudžiamosios teisės sistemomis ir kad kiekviena šių valstybių turi priimti kitoje Susitariančiojoje Valstybėje galiojančią baudžiamąją teisę tokią, kokia ji taikoma, net jei jos pačios teisės taikymas lemtų kitokį sprendimą (minėto sprendimo
Gözütok ir Brügge
33 punktas).
Kita vertus, reikia patikrinti, kaip savo rašytinėse pastabose pažymėjo kelios valstybės narės ir Komisija, ar Est Constantinoise zonos nuolatinio karo teismo kaltinamajam nedalyvaujant paskelbtas nuosprendis yra „galutinis“ Konvencijos 54 straipsnio prasme, atsižvelgiant į negalėjimą nedelsiant įvykdyti bausmę dėl Prancūzijos teisėje nustatytos pareigos atsiradus nuteistajam nagrinėti bylą iš naujo jam dalyvaujant.
Šiuo klausimu Čekijos ir Vengrijos vyriausybės abejoja, ar šio nuolatinio karo teismo nuosprendis galutinai užkerta kelią baudžiamajam persekiojimui, būtent dėl minėtos pareigos nagrinėti bylą iš naujo sulaikius nedalyvavusį kaltinamąjį.
Iš tikrųjų vien dėl to, kad pagal Prancūzijos teisę išnagrinėjus bylą kaltinamajam nedalyvaujant būtų privaloma atnaujinti jos nagrinėjimą, jei K. Bourquain būtų sulaikytas nesibaigus nuosprendžio vykdymo terminui ir iki amnestijos paskelbimo, t. y. nuo 1961 m. sausio 26 d. iki 1968 m. liepos 31 d., savaime neatmetama galimybė nuteisimą kaltinamajam nedalyvaujant vis tiek pripažinti galutiniu nuosprendžiu Konvencijos 54 straipsnio prasme.
Siekiant nepažeisti Konvencijos 54 straipsnio tikslo užkirsti kelią asmens, kuris įgyvendina savo teisę į laisvą judėjimą, persekiojimui už tas pačias veikas kelių valstybių narių teritorijoje (žr. minėto sprendimo
Gözütok ir Brügge
38 punktą), būtina Europos Sąjungoje laikytis sprendimo, kokį 1961 m. sausio 26 d. priėmė Est Constantinoise zonos nuolatinis karo teismas, galutinai nuspręsdamas dėl suinteresuotajam asmeniui inkriminuojamų veikų, remdamasis Susitariančiosios Valstybės, kurioje buvo iškelta pirmoji baudžiamoji byla, teise.
Minėtam tikslui būtų pakenkta, jei nacionalinio proceso ypatumai, kokie įtvirtinti Prancūzijos sausumos pajėgų karo teisingumo kodekso 120 ir 121 straipsniuose, neleistų aiškinti galutinio nuosprendžio sąvokos Konvencijos 54 straipsnio prasme kaip apimančios remiantis nacionaline teise priimtus nuosprendžius kaltinamajam nedalyvaujant.
Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad Paryžiaus karo teismo prokuroras, visai neminėdamas, jog 1968 m. K. Bourquain buvo amnestuotas dėl jo padarytų nusikaltimų, pažymi, kad apkaltinamasis nuosprendis jam tapo neatšaukiamas 1981 m., t. y. dar prieš iškeliant antrą baudžiamąją bylą Vokietijoje 2002 metais.
Šiuo klausimu reikia pridurti, jog nors Amnestijos įstatymo Nr. 68–697 pasekmė yra tai, kad jam įsigaliojus K. Bourquain nebegali būti baudžiamas už savo padarytus nusikaltimus, šio įstatymo padarinių, aprašytų Įstatymo Nr. 66–396 9 ir 15 straipsniuose, negalima suprasti taip, kad nebėra pirmojo nuosprendžio Konvencijos 54 straipsnio prasme.
Kadangi nagrinėjamos bylos aplinkybėmis nuosprendis, paskelbtas nedalyvaujant suinteresuotajam asmeniui, turi būti laikomas galutiniu Konvencijos 54 straipsnio taikymo tikslais, reikia nustatyti, ar šiame straipsnyje numatyta įvykdymo sąlyga, t. y. kad bausmės nebegalima įvykdyti, tenkinama ir tuomet, kai jokiu momentu praeityje, net prieš taikant amnestiją ar sueinant senaties terminui, pirmuoju nuosprendžiu paskirta bausmė negalėjo būti vykdoma nedelsiant.
Šiuo klausimu Vengrijos vyriausybė nurodė, kad Konvencijos 54 straipsnyje esančią frazę, jog pagal nuosprendį priėmusios Susitariančiosios Šalies įstatymus bausmė „nebegali būti vykdoma“, reikia aiškinti taip, kad paskirtą bausmę turi būti galima įvykdyti bent jau jos paskelbimo dieną pagal nuosprendį priėmusios Susitariančiosios Valstybės įstatymus.
Vis dėlto minėta vykdymo sąlyga nenumato, kad pagal nuosprendį priėmusios valstybės teisę bausmę turėjo būti galima įvykdyti nedelsiant, o tik reikalauja, kad galutiniu nuosprendžiu paskirta bausmė „nebegalėtų būti vykdoma“. Žodis „nebegali“ susijęs su naujo baudžiamojo persekiojimo pradžios momentu ir kitos Susitariančiosios Valstybės kompetentingas teismas šio persekiojimo atžvilgiu turi patikrinti Konvencijos 54 straipsnyje numatytų sąlygų vykdymą.
Vadinasi, minėtame straipsnyje numatyta vykdymo sąlyga tenkinama nustačius, kad antrosios baudžiamosios bylos tam pačiam asmeniui dėl tų pačių veikų, dėl kurių jis buvo nuteistas pirmojoje Susitariančiojoje Valstybėje, iškėlimo momentu šioje pirmojoje Susitariančiojoje Valstybėje paskirtos bausmės nebegalima įvykdyti pagal šios valstybės įstatymus.
Šį aiškinimą patvirtina Konvencijos 54 straipsnio tikslas užkirsti kelią asmens, kuris įgyvendina savo teisę į laisvą judėjimą, persekiojimui už tas pačias veikas kelių valstybių narių teritorijoje.
Tokioje padėtyje, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, ši teisė į laisvą judėjimą gali būti tinkamai užtikrinta tik tuomet, kai asmuo yra tikras, kad jį nuteisus ir pagal nuosprendį priėmusios Susitariančiosios Valstybės įstatymus nebegalint įvykdyti jam skirtos bausmės, jis gali judėti Šengeno erdvėje, nebijodamas persekiojimo kitoje Susitariančiojoje Valstybėje, dėl to, kad bausmė negalėjo būti įvykdyta nedelsiant dėl pirmosios Susitariančiosios Valstybės nacionalinės proceso teisės ypatumų.
Taigi pagrindinėje byloje nustačius, kad paskirtos bausmės nebegalima buvo įvykdyti 2002 m., kai Vokietijoje iškelta antroji baudžiamoji byla, Konvencijos 54 straipsnio veiksmingam taikymui prieštarautų atsisakymas jį taikyti vien dėl Prancūzijos baudžiamojo proceso ypatumų, dėl kurių įvykdyti bausmę galima tik iš naujo nuteisus kaltinamąjį jam dalyvaujant.
Šiomis aplinkybėmis į prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad Konvencijos 54 straipsnyje įtvirtintas
ne bis in idem
principas taikomas vienoje Susitariančiojoje Valstybėje pradėtam baudžiamajam procesui dėl veikos, dėl kurios kaltinamojo procesas kitoje Susitariančiojoje Valstybėje yra galutinai baigtas, nors pagal valstybės, kur jis buvo nuteistas, teisę jam skirta bausmė niekada negalėjo būti įvykdyta nedelsiant dėl tokių procesinių ypatumų, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1990 m. birželio 19 d. Šengene (Liuksemburgas) pasirašytos Konvencijos, įgyvendinančios 1985 m. birželio 14 d. Šengeno susitarimą tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško bendrų sienų kontrolės panaikinimo, 54 straipsnyje įtvirtintas
ne bis in idem
principas taikomas vienoje Susitariančiojoje Valstybėje pradėtam baudžiamajam procesui dėl veikos, dėl kurios kaltinamojo procesas kitoje Susitariančiojoje Valstybėje yra galutinai baigtas, nors pagal valstybės, kur jis buvo nuteistas, teisę jam skirta bausmė niekada negalėjo būti įvykdyta nedelsiant dėl tokių procesinių ypatumų, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.