CELEX: 62006CJ0441
Valstybės pagalba
Įpareigojimas išieškoti
Pareiga bendradarbiauti

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad per nustatytą terminą neįvykdžiusi 2004 m. rugpjūčio 2 d. Komisijos sprendimo 2005/709/EB dėl valstybės pagalbos, Prancūzijos teikiamos įmonei „France Télécom“ (
OL L 269, 2005, p. 30
, toliau – ginčijamas sprendimas), Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šio sprendimo 2 ir 3 straipsnius, EB 249 straipsnio ketvirtąją pastraipą ir EB 10 straipsnį.
Ginčo aplinkybės
France Télécom
(toliau – FT) vykdo telekomunikacijų paslaugų bei tinklų tiekėjo ir operatoriaus veiklą. Konkrečiai kalbant, FT veikia šiose rinkose: fiksuoto telefono ryšio, mobiliojo telefono ryšio, interneto ir kitų informavimo paslaugų, paslaugų įmonėms, televizijos programų transliavimo ir kabelinės televizijos.
Nukrypstant nuo Prancūzijoje taikomo bendro verslo mokesčio režimo (Bendrojo mokesčių kodekso (toliau – BMK) 1447 ir kiti straipsniai), pagal kurį fiziniai arba juridiniai asmenys, kurie nuolat verčiasi savarankiška profesine veikla, kiekvienais metais turi mokėti verslo mokestį, kaip bendrosios teisės išimtis FT buvo nustatyti du vienas po kito galioję mokesčių režimai, t. y. nuo 1991 m. sausio 1 d. iki 1993 m. gruodžio 31 d. taikomas pereinamojo laikotarpio režimas ir nuo 1994 m. sausio 1 d. taikomas galutinis režimas. Nuo 2002 m. gruodžio 31 d. pastarasis režimas buvo panaikintas.
Remiantis 1990 m. liepos 2 d. Įstatymo Nr. 90-568 dėl viešosios pašto ir telekomunikacijų paslaugos organizavimo (JORF, 1990 m. liepos 8 d., p. 8069) 19 straipsniu pagal pereinamojo laikotarpio režimą (1991–1993 m.) numatyta, kad per šį laikotarpį FT, kaip ir valstybė, neturėjo mokėti nei verslo mokesčio, nei nekilnojamojo turto mokesčio, nei įmonių pelno mokesčio.
Pagal galutinį režimą (1994–2002 m.) buvo numatyta, kad taikant minėto įstatymo 18 straipsnį ir BMK 1654 straipsnį nuo 1994 m. sausio 1 d. FT buvo apmokestinama pagal bendrąją teisę, išskyrus tiesioginius atskaitymus į vietos savivaldos institucijų biudžetą, kuriems taikomos teisės aktų nuostatos nustatė dydžio, bazės ir apmokestinimo sąlygų ypatumus.
Dėl šių dviejų režimų buvo atliktos dvi formalios tyrimo procedūros pagal EB 88 straipsnio 2 dalį, remiantis Komisijos sprendimu (
OL C 57, p. 5
), apie kurį Prancūzijos Respublikai pranešta 2003 m. sausio 31 dieną.
Ginčijamo sprendimo motyvų 33 ir 53 punktuose Komisija pripažino, kad pereinamojo laikotarpio režimas nėra valstybės pagalba. Tačiau šių motyvų 42 ir 60 punktuose ji padarė išvadą, jog skirtumas tarp verslo mokesčio, kurį realiai sumokėjo FT, ir to verslo mokesčio, kurį ji būtų turėjusi mokėti, jei būtų apmokestinta pagal bendrąjį režimą nuo 1994 m. sausio 1 d. iki 2003 m. sausio 1 d., yra pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį neteisėtai įgyvendinta valstybės pagalba.
Ginčijamame sprendime nebuvo tiksliai nustatyta, kokią sumą reikia susigrąžinti. Vis dėlto šio sprendimo motyvų 59 punkte Komisija nusprendė, kad ši suma sudaro nuo 798 mln. eurų iki 1140 mln. eurų, į kurią dar turi būti įskaičiuoti delspinigiai nuo to momento, kai pagalba buvo suteikta pagalbos gavėjui, iki pagalbos susigrąžinimo. Šiuo klausimu tame pačiame punkte nurodyta, kad tiksli grąžintina suma, Komisijai bendradarbiaujant su Prancūzijos valdžios institucijomis, bus nustatyta per susigrąžinimo procedūrą ir ne vėliau kaip 2004 m. lapkričio 1 dieną.
Ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje nustatyta:
„
1 straipsnis
Valstybės pagalba, kurią Prancūzija neteisėtai, pažeisdama (EB) 88 straipsnio 3 dalį, suteikė įmonei „France Télécom“ taikydama jai verslo mokesčio režimą (numatytą Įstatyme Nr. 90-568 (18 straipsnis) ir BMK 1654 straipsnyje) nuo 1994 m. sausio 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d., yra nesuderinama su bendrąja rinka.
2 straipsnis
1.   Prancūzija imasi visų priemonių, kurios yra būtinos susigrąžinti iš įmonės „France Télécom“ pagalbą, minimą 1 straipsnyje.
2.   Pagalbai susigrąžinti terminas nenustatomas ir susigrąžinimas vyksta pagal nacionalinės teisės procedūras su sąlyga, kad jos leidžia nedelsiant ir efektyviai įvykdyti šį sprendimą.
3.   Susigrąžinama pagalba apima ir delspinigius, skaičiuojamus nuo datos, kai pagalba buvo suteikta, iki jos susigrąžinimo dienos.
4.   Delspinigiai skaičiuojami pagal 2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 794/2004 dėl Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio EB sutarties 93 straipsnio taikymo sąlygas, įgyvendinimo (
OL L 140, p. 1
) V skyriaus nuostatas.
3 straipsnis
Prancūzija per du mėnesius nuo oficialaus pranešimo apie šio sprendimo priėmimą dienos praneša Komisijai apie priemones, kurių ji imsis ar jau ėmėsi šiam sprendimui įgyvendinti. Tam Prancūzija turi pasinaudoti prie šio sprendimo pridedama anketa.
<…>“
Nuo 2004 m. rugsėjo 17 d. iki 2006 m. rugpjūčio 10 d. Komisija ir Prancūzijos valdžios institucijos pasikeitė daugeliu laiškų, susijusių su priemonėmis, kurių reikia imtis siekiant užtikrinti ginčijamo sprendimo vykdymą. Be to, šiuo tikslu buvo surengti keli Komisijos ir šių valdžios institucijų susitikimai.
Per šiuos pasikeitimus laiškais 2005 m. gruodžio 23 d. pranešimu Komisija pasiūlė nustatyti tokią pagalbos, kurią gavo
FT
, sumą:
—
už 1994–1999 m. laikotarpį – 635 mln. eurų neįskaičiavus delspinigių ir
—
už 2000–2002 m. laikotarpį – 293 mln. eurų neįskaičiavus delspinigių.
Taigi, Komisijos nuomone, šios pagalbos suma yra 928 mln. eurų neįskaičiavus delspinigių. Tame pačiame pranešime Komisija nurodė Prancūzijos valdžios institucijoms imtis visų priemonių, kurios yra būtinos, iš gavėjo susigrąžinti šią sumą bei delspinigius ir apie tai jai pranešti iki 2006 m. sausio 20 dienos.
Minėtame pranešime Komisija taip pat nurodė, kad jei Prancūzijos valdžios institucijos pageidauja, jos gali iki tos pačios datos pateikti jai konkrečius ir konstruktyvius pateikto pasiūlymo patikslinimus ar pakeitimus.
Minėtų institucijų veiksmai, kurių jos ėmėsi pateikus šį prašymą, Komisijos netenkino, todėl ji nusprendė kreiptis į Teisingumo Teismą.
Dėl ieškinio
Šalių argumentai
Komisija nustatė, kad, praėjus daugiau nei dvejiems metams po ginčijamo sprendimo priėmimo, nagrinėjama pagalba visiškai nebuvo grąžinta. Šio sprendimo vykdymo procedūra nacionaliniu lygiu nebuvo pradėta net ir tiek, kiek jis susijęs su suma, atitinkančia žemesnę ginčijamo sprendimo motyvų 59 punkte nurodyto intervalo ribą, t. y. 798 mln. eurų su delspinigiais.
Komisija primena, kad pagalbos nesusigrąžinimo negalima pateisinti praktiniais sunkumais, su kuriais buvo susidurta nustatant grąžintiną sumą. Jei taip būtų, Komisija ir suinteresuotoji valstybė narė, remdamosi EB 10 straipsnyje įtvirtinta pareiga, turėtų sąžiningai bendradarbiauti tam, kad tokius sunkumus įveiktų.
Komisija teigia, kad ji pateikė pasiūlymus dėl grąžintinos pagalbos sumos, ir paragino Prancūzijos valdžios institucijas šiuo klausimu pateikti savuosius. Tačiau šios valdžios institucijos niekada nepateikė alternatyvų, o tik ginčijo Komisijos pasiūlymus.
Komisija nurodo, jog ginčijamo sprendimo motyvų 59 punkte nurodytas intervalas pateisinamas tuo, kad grąžintina pagalbos suma gali būti įvertinta tik nuo 798 mln. eurų iki 1140 mln. eurų, o tai yra atitinkamai minimali ir maksimali sumos, kuriomis remiantis turi būti nustatyta galutinė suma.
Komisija mano, kad, siekiant užtikrinti veiksmingą FT gautos valstybės pagalbos susigrąžinimą, galima susigrąžinti tik minimalią sumą, atitinkančią žemesnę intervalo ribą, t. y. 798 mln. eurų.
Komisija iš to daro išvadą, kad Prancūzijos Respublika nesiėmė būtinų priemonių, kad užtikrintų teisingą, neatidėliotiną ir veiksmingą ginčijamo sprendimo įgyvendinimą. Toks elgesys prieštarauja EB 10 straipsnyje apibrėžtai lojalaus bendradarbiavimo pareigai. Iš tiesų atitinkamų šios valstybės narės valdžios institucijų elgesys niekada nebuvo konstruktyvus, leidžiantis nustatyti grąžintinos pagalbos sumą.
Prancūzijos Respublika teigia, kad ginčijamu sprendimu nebuvo nustatyta grąžintinos pagalbos suma ir apskaičiavimo kriterijai arba parametrai. Iš tiesų šio sprendimo motyvų 59 punkte Komisija pasiliko kompetenciją nustatyti grąžintinos pagalbos sumą.
Ši valstybė narė tvirtina, kad bet kuriuo atveju Komisija turėjo pateikti pakankamai tikslų ir patikimą apskaičiavimo metodą, leidžiantį nustatyti grąžintinos pagalbos sumą. Jo neturint, nacionalinėms institucijoms buvo neįmanoma susigrąžinti šios pagalbos.
Prancūzijos Respublikos nuomone, tokio ginčijamo sprendimo aiškinimo negali paneigti faktas, kad pagal šio sprendimo 2 straipsnį nacionalinės valdžios institucijos turi imtis priemonių, būtinų nagrinėjamai pagalbai susigrąžinti. Iš tiesų minėto sprendimo rezoliucinės dalies negalima atskirti nuo jo motyvų ir ji turi būti aiškinama atsižvelgiant į argumentus, kuriais vadovaujantis jis buvo priimtas.
Šiuo klausimu ši valstybė narė nurodo, kad net žemesnę ginčijamo sprendimo motyvų 59 punkte minėto intervalo ribą atitinkanti suma nėra svarbi, nes šis intervalas yra tik orientacinio pobūdžio, todėl pagalbos susigrąžinimo tikslais jame nurodytomis sumomis remtis neįmanoma.
Prancūzijos Respublika primena, kad Komisijai pasiūlius ji susitarė su FT dėl didelės, t. y. 500 mln. ar net 600 mln. eurų, sumos atidavimo trečiajam asmeniui, kol bus išspręstas ginčas. Dėl šio atidavimo FT prarado konkurencinę naudą, kurią ji turėjo gauti dėl nagrinėjamos pagalbos. Tačiau Komisija tokio pasiūlymo atsisakė.
Ši valstybė narė pridūrė, kad nacionalinės valdžios institucijos nustatė Komisijos naudojamo apskaičiavimo metodo silpnąsias vietas. Be to, nuo 2004 m. rugsėjo mėn. iki 2006 m. rugpjūčio mėn. šios valdžios institucijos ir Komisija pasikeitė daugeliu laiškų ir dalyvavo daugelyje susitikimų. Todėl niekaip negalima remtis EB 10 straipsnyje numatytos bendradarbiavimo pareigos pažeidimu.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl ginčijamo sprendimo 2 ir 3 straipsnių pažeidimo
Pirmiausia reikia priminti, kad vienintelis pagrindas, kuriuo valstybė narė gali remtis atsikirsdama į EB 88 straipsnio 2 dalies pagrindu Komisijos pareikštą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, yra absoliutus negalėjimas vykdyti nagrinėjamą sprendimą (visų pirma žr. 1995 m. balandžio 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
,
C-348/93, Rink. p. I-673
, 16 punktą; 2001 m. kovo 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
,
C-261/99, Rink. p. I-2537
, 23 punktą ir 2002 m. liepos 2 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
,
C-499/99, Rink. p. I-6031
, 21 punktą).
Iš Teisingumo Teismo praktikos taip pat matyti, kad valstybė narė, vykdydama Komisijos sprendimą valstybės pagalbos srityje, susidūrusi su nenumatytais ir nenumatomais sunkumais, nepaisant to, ar jie yra politinio, teisinio ar praktinio pobūdžio, arba supratusi, kad atsirado Komisijos nenumatytos pasekmės, turi pateikti šias problemas pastarosios vertinimui ir pasiūlyti tinkamus nagrinėjamo sprendimo pakeitimus. Tokiu atveju Komisija ir atitinkama valstybė narė turi sąžiningai bendradarbiauti tam, kad įveiktų sunkumus visiškai laikydamosi EB sutarties nuostatų, visų pirmą susijusių su pagalba (žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
24 punktą; 2001 m. liepos 3 d. Sprendimo
Komisija prieš Belgiją
,
C-378/98, Rink. p. I-5107
, 31 punktą ir minėto sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
24 ir 25 punktus).
Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, jog jokia Bendrijos teisės nuostata nereikalauja, kad Komisija, nurodydama grąžinti su bendrąja rinka nesuderinama paskelbtą pagalbą, nustatytų tikslią grąžintinos pagalbos sumą. Pakanka, kad Komisijos sprendime būtų pateikta informacija, leidžianti jo adresatui be pernelyg didelių sunkumų pačiam nustatyti šią sumą (visų pirma žr. 2000 m. spalio 12 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
,
C-480/98, Rink. p. I-8717
, 25 punktą ir 2005 m. gegužės 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
,
C-415/03, Rink. p. I-3875
, 39 punktą).
Prancūzijos Respublikos argumentai turi būti vertinami atsižvelgiant į šį teisinį pagrindą.
Kalbant apie argumentą, kad Komisija pasiliko kompetenciją nustatyti pagalbos, kurią turi grąžinti gavėjai, sumą, reikia priminti, jog ginčijamo sprendimo motyvų 59 punkte nurodyta, kad ši suma turi sudaryti nuo 798 mln. eurų iki 1140 mln. eurų.
Iš šio sprendimo motyvų 54 punkto matyti, kad paskutinę iš šių sumų Komisija nustatė gavusi 2003 m. gegužės 15 d. Prancūzijos valdžios institucijų pranešimą dėl sumažinto verslo mokesčio, kuris FT buvo taikomas nuo 1994 m. iki 2002 metų. Pagal šių motyvų 58 punktą pirmoji šių sumų nustatyta remiantis 2004 m. liepos 16 d. minėtų valdžios institucijų pranešimu. Be to, kaip matyti iš minėtuose punktuose esančių lentelių, abi sumos buvo padalytos į metines sumas už laikotarpį nuo 1994 m. iki 2002 metų.
Iš to aišku, kad 798 mln. eurų suma turi būti laikoma sudarančia minimalią grąžintinos pagalbos sumą pagal ginčijamo sprendimo 2 straipsnį. Iš tiesų sprendimo valstybės pagalbos srityje rezoliucinė dalis yra neatskiriama nuo jo motyvų ir turi būti aiškinama, jei būtina, atsižvelgiant į motyvus, kuriais vadovaujantis sprendimas buvo priimtas (visų pirma žr. 1997 m. gegužės 15 d. Sprendimo
TWD prieš Komisiją
,
C-355/95 P, Rink. p. I-2549
, 21 punktą).
Akivaizdu, kad ginčijamo sprendimo motyvų 59 punkte Komisija iš tiesų nurodė, jog tikslią grąžintinos pagalbos sumą ji nustatys pati. Tačiau tame pačiame punkte taip pat nurodyta, kad ši suma bus nustatyta bendradarbiaujant su Prancūzijos valdžios institucijomis vykstant susigrąžinimo procedūrai vėliausiai iki 2004 m. lapkričio 1 dienos. Taigi grąžinimo procedūra nepriklauso nuo minėtos sumos nustatymo. Todėl aplinkybė, kad tiksli grąžintinos pagalbos suma galutinai nebuvo nustatyta, nedaro kliūčių nei tam, kad šios valdžios institucijos vykdytų minimalios pagalbos sumos susigrąžinimo procedūrą, nei tam, kad jos veiksmingai bendradarbiautų nustatant galutinę jos sumą.
Šiomis aplinkybėmis Prancūzijos Respublikos argumentas, kad ginčijamo sprendimo motyvų 59 punkte nustatytos sumos yra tik orientacinio pobūdžio ir neturi privalomos teisinės galios, taip pat negali būti patvirtintas.
Dėl argumento, kad Komisija nepateikė patikimo apskaičiavimo metodo, leidžiančio nustatyti grąžintinos pagalbos sumą, reikia pripažinti, kad mokesčio, kuriuo FT buvo realiai apmokestinta, ir to mokesčio, kurį ji būtų turėjusi mokėti, jei būtų apmokestinta pagal bendrąsias verslo mokestį reglamentuojančias normas, palyginimas buvo išsamiai išanalizuotas nuo EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytos procedūros pradžios.
Iš tiesų vykstant šiai procedūrai Komisija nustatė parametrus, galinčius leisti Prancūzijos valdžios institucijoms pateikti galutinį grąžintinos pagalbos sumos pasiūlymą.
Šiuo klausimu būtinas nuorodas Komisija pateikė 2003 m. sausio 31 d. Sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą 25–38, 60–67 ir 72–80 punktuose, taip pat ginčijamo sprendimo 34–44 punktuose.
Taigi nacionalinės valdžios institucijos turi informacijos, joms leidžiančios pasiūlyti Komisijai tikslią sumą, nurodant sumažintą mokestį, kuris FT buvo taikomas nuo 1994 m. iki 2002 metų. Iš tiesų jos gali ne tik geriau apibrėžti tinkamas taisykles siekiant susigrąžinti netinkamai suteiktą valstybės pagalbą, bet taip pat geriau nustatyti tikslią grąžintiną sumą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Belgiją
50 ir 51 punktus).
Iš tiesų Komisijos sprendime yra tinkamų nuorodų, leidžiančių Prancūzijos Respublikai be pernelyg didelių sunkumų pačiai nustatyti galutinę grąžintinos pagalbos sumą, nes ši suma turi patekti į Komisijos nustatytą intervalą.
Iš to matyti, kad šios valstybės narės argumentas, jog Komisija nepateikė pakankamai patikimo apskaičiavimo metodo grąžintinos pagalbos sumai nustatyti, negali būti priimtinas.
Galiausiai, kalbant apie minėtos valstybės narės argumentą, kad neįmanoma tiksliai nustatyti grąžintinos pagalbos sumos, reikia priminti, jog Teisingumo Teismas pagalbos sumos, kurią turi grąžinti daugelis įmonių taikant daugelį individualių apskaičiavimo veiksnių, atvejais nusprendė, kad tokie atitinkamų sprendimų įgyvendinimo sunkumai nesudaro absoliutaus negalėjimo minėtos teismų praktikos prasme (visų pirma žr. 1998 m. sausio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
,
C-280/95, Rink. p. I-259
, 18 ir 23 punktus ir minėto sprendimo
Komisija prieš Belgiją
41 ir 42 punktus). Remiantis bylos medžiaga nebuvo įrodyta, kad dėl grąžintinos pagalbos sumos apskaičiavimo šioje byloje kilusios problemos yra svarbesnės už kilusias tomis aplinkybėmis, kuriomis buvo priimti minėti sprendimai.
Be to, reikia nurodyti, kad vidaus sunkumų baimė įgyvendinant sprendimą valstybės pagalbos srityje negali pateisinti valstybės narės įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę neįvykdymo (šiuo klausimu žr. 1995 m. gruodžio 7 d. Sprendimo
Komisija prieš
Prancūziją
,
C-52/95, Rink. p. I-4443
, 38 punktą; 1997 m. gruodžio 9 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
,
C-265/95, Rink. p. I-6959
, 55 punktą ir minėto 1998 m. sausio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
16 punktą).
Todėl reikia daryti išvadą, kad Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal ginčijamo sprendimo 2 ir 3 punktus bei EB 249 straipsnio ketvirtąją pastraipą.
Dėl EB 10 straipsnio pažeidimo
Pirmiausia reikia priminti, kad EB 10 straipsnyje nustatyta, jog valstybės narės padeda atlikti Bendrijos uždavinius ir nesiima jokių priemonių, kurios gali trukdyti siekti šios sutarties tikslų (žr. 2005 m. liepos 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
,
C-433/03, Rink. p. I-6985
, 63 punktą).
Dėl šiuo atžvilgiu Komisijos pateikto kaltinimo šioje byloje reikia pabrėžti, jog po ginčijamo sprendimo priėmimo keisdamasi laiškais su Prancūzijos valdžios institucijomis Komisija daugelyje pranešimų prašė tam tikros informacijos, kad, susitarusi su šiomis valdžios institucijomis, nustatytų galutinę grąžintinos pagalbos sumą.
Reikia pridurti, kad derėdamasi su Prancūzijos valdžios institucijomis dėl ginčijamo sprendimo įgyvendinimo Komisija 2005 m. gruodžio 23 d. pranešime nustatė grąžintinos pagalbos sumą, t. y. 928 mln. eurų, neįskaitant delspinigių.
Tačiau Prancūzijos valdžios institucijos nemanė, kad naudinga pateikti aiškią savo nuomonę šiuo klausimu nei Komisijai pateikti kitą konkretų skaičiais išreikštą pasiūlymą.
Be to, nors per visą pasikeitimo laiškais su Komisija po ginčijamo sprendimo priėmimo laikotarpį Prancūzijos Respublika manė, kad reikia ginčyti šio sprendimo pagrįstumą, būtent mokesčių režimo, kuris FT buvo taikomas nuo 1994 m. iki 2002 m., pripažinimą valstybės pagalba, ši aplinkybė jos visiškai neatleidžia nuo pareigos vykdyti minėtą sprendimą.
Prancūzijos Respublika taip pat iškėlė daugelį klausimų dėl grąžintinos pagalbos sumai nustatyti būtinų apskaičiavimo parametrų. Be to, ji daug kartų nurodė, kad techniškai neįmanoma nustatyti patikimos ir tikslios metodologijos ir todėl neįmanoma susigrąžinti tikslios ir neginčijamos verslo mokesčio sumos, kurią būtų turėjusi sumokėti FT, jeigu jai būtų taikytas bendrasis verslo mokesčio režimas. Ši valstybė narė iš to padarė išvadą, kurią pakartojo keliuose nuo 2005 m. iki 2006 m. parengtuose pranešimuose, kad nėra jokio pakankamai tvirto teisinio pagrindo, leidžiančio pradėti grąžinimo procedūrą be didelės ginčų kilimo rizikos.
Atsižvelgiant į šiuos teiginius ir į pirmiau pateiktus vertinimus, reikia pripažinti, kad Prancūzijos Respublika nebendradarbiavo su Komisija, siekdama suteikti ginčijamo sprendimo įgyvendinimui reikiamą paramą.
Todėl reikia daryti išvadą, kad minėtų valdžios institucijų elgesys turi būti laikomas EB 10 straipsnio pažeidimu.
Taigi visas Komisijos ieškinys yra pagrįstas.
Iš to matyti, jog reikia pripažinti, kad per nustatytą terminą neįgyvendinusi ginčijamo sprendimo Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šio sprendimo 2 ir 3 straipsnius, EB 249 straipsnio ketvirtąją pastraipą ir EB 10 straipsnį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Prancūzijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1.
Per nustatytą terminą neįgyvendinusi 2004 m. rugpjūčio 2 d. Komisijos sprendimo 2005/709/EB dėl valstybės pagalbos, Prancūzijos teikiamos įmonei
France Télécom
, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šio sprendimo 2 ir 3 straipsnius, EB 249 straipsnio ketvirtąją pastraipą ir EB 10 straipsnį.

2.
Priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.