CELEX: 62008FJ0039
Civildienesta lietas
Ierēdņi
Prettiesiska neesamība

Prasības pieteikumā, kas Civildienesta tiesā tika saņemts pa faksu 2008. gada 28. martā (oriģināls tika iesniegts 31. martā),
prasītājs lūdz atcelt 2007. gada 29. maija, 20. jūnija, 28. jūnija un 6. jūlija lēmumus, kā arī divus 2007. gada 26. jūlija
lēmumus un 2007. gada 2. augusta lēmumu, kuri visi attiecas uz 32 dienu atskaitīšanu no ikgadējā atvaļinājuma par 2007. gadu.

Atbilstošās tiesību normas

Ierēdņu tiesības uz atvaļinājumu
Atbilstoši Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 57. panta pirmajai daļai:
“Ierēdņiem ir tiesības uz ikgadējo atvaļinājumu, kas ir vismaz 24 darba dienas, bet ne vairāk par 30 darba dienām katrā kalendārajā
gadā, saskaņā ar noteikumiem, par kuriem Kopienu iestādes vienojušās pēc apspriedes ar Civildienesta noteikumu komiteju.”
Civildienesta noteikumu 59. pantā ir paredzēts:
“1.      Ierēdnis, kurš pierāda, ka viņš nespēj veikt savus pienākumus slimības vai nelaimes gadījuma dēļ, ir tiesīgs saņemt slimības
atvaļinājumu.
Attiecīgais ierēdnis iespējami drīz paziņo iestādei par savu darbnespēju un vienlaikus norāda savu pašreizējo adresi. Neierodoties
darbā ilgāk nekā trīs dienas, viņš uzrāda medicīnisko izziņu. Šo izziņu nosūta vēlākais piektajā prombūtnes dienā, ko apliecina
pasta zīmogs. Ja to neievēro un ja vien izziņa nav nosūtīta no ierēdņa neatkarīgu apstākļu dēļ, ierēdņa prombūtni uzskata
par neatļautu.
[..]
2.      Ja divpadsmit mēnešu laikā ierēdnis slimības dēļ pa trīs dienām reizē kavē darbu vairāk nekā divpadsmit dienu kopā, tad turpmāk
slimības gadījumā iesniedzama ārsta izziņa. Viņa prombūtni uzskata par neattaisnotu, sākot no trīspadsmitās prombūtnes dienas,
kas ir slimības dēļ, bet bez ārsta izziņas.
3.      Neierobežojot disciplinārlietu noteikumu piemērošanu, ja nepieciešams, jebkāda prombūtne, ko uzskata par nepamatotu saskaņā
ar 1. un 2. punktu, tiek atvilkta no attiecīgā ierēdņa ikgadējā atvaļinājuma. Gadījumā, ja ierēdnim nav neizmantotu tiesību
uz atvaļinājumu, viņš zaudē savu atlīdzību par attiecīgo laikposmu.
[..]”
Atbilstoši Civildienesta noteikumu 60. panta pirmajai daļai:
“Izņemot slimību vai negadījumu, ierēdnis var neierasties darbā tikai ar iepriekšēju sava tiešā priekšnieka atļauju. Neskarot
jebkurus disciplinārus pasākumus, kas uz to var attiekties, jebkuru neatļautu prombūtni, kas tiek attiecīgi konstatēta, atskaita
no attiecīgā ierēdņa ikgadējā atvaļinājuma. Ja viņš ir pilnībā izmantojis savu ikgadējo atvaļinājumu, viņš zaudē atlīdzību
par attiecīgo periodu.”

Personāla pārstāvība
Civildienesta noteikumu 10.c pantā ir paredzēts:
“Katra iestāde var slēgt vienošanos par tās personālu ar pārstāvju arodbiedrībām un personāla apvienībām. Šādas vienošanās
neizdara grozījumus Civildienesta noteikumos vai citā budžeta saistībās, kā arī neietekmē attiecīgās iestādes darbu. Pārstāvju
arodbiedrības un personāla apvienības, kuras ir parakstītājas, darbojas katrā iestādē, kas pakļauta personāla komitejas likumā
noteiktajām pilnvarām.”
Personāla pārstāvju tiesības
Attiecībā uz Personāla komiteju (turpmāk tekstā – “PK”) Civildienesta noteikumu 1. panta sestajā daļā ir paredzēts:
“Pienākumus, ko uzņemas veikt [PK] locekļi un ierēdņi, kurus komiteja ieceļ struktūrvienībās, kas izveidotas saskaņā ar Civildienesta
noteikumiem vai ko izveidojusi attiecīgā iestāde, uzskata par daļu no viņu dienesta attiecīgajā iestādē. Šādu pienākumu veikšanas
fakts nekādā veidā neietekmē attiecīgo personu.”
Ietvarlīguma par attiecībām starp Eiropas Kopienu Komisiju un arodbiedrībām un personāla apvienībām (turpmāk tekstā – “APA”),
kurš ir stājies spēkā 2006. gada 27. janvārī uz 18 mēnešu laika posmu (turpmāk tekstā – “ietvarlīgums”), 1. panta 2. punktā
ir paredzēts:
“Piederība APA, dalība arodbiedrības darbībās vai arodbiedrības pārstāvja pilnvaru izmantošana nekādā veidā un ne uz kāda
pamata nedrīkst radīt kaitējumu attiecīgās personas profesionālajam stāvoklim vai karjeras attīstībai.”
Personāla pārstāvēšanai piešķirtie līdzekļi
Par personāla pārstāvēšanu Komisijā ir noslēgtas vairākas vienošanās starp iestādi un APA, kas attiecas arī uz PK un tostarp
attiecas uz resursiem, kas ir piešķirti personāla pārstāvēšanai.
2001. gada 4. aprīļa “vienošanās starp [Komisijas] priekšsēdētāja vietnieku un [APA]” (turpmāk tekstā – “vienošanās par līdzekļiem
2001”) bija norādīts, ka APA apņemas nodrošināt līdzekļu sadali gan starp APA, gan centrālo personāla komiteju un vietējām
personāla komitejām, balstoties uz APA biedru skaitu, ievērojot vietējos ierobežojumus. Tur bija arī paredzēts, ka līdzekļu
sadali regulē APA parakstīts protokols, kuru ir līdzparakstījis ģenerāldirektorāts (ĢD) “Personāls un administrācija”. Visbeidzot
tika secināts, ka Komisija piešķir APA 31,5 norīkojuma štata vietas, no kurām 19,5 vietas bija paredzētas PK, visas norīkojuma
štata vietas sadalot starp APA, ievērojot to biedru skaitu.
Šīs lietas sakarā “vienošanās protokols starp [APA] un [ĢD “Personāls un administrācija”] par līdzekļu piešķiršanu personāla
pārstāvēšanai 2007. gadam” paredzēja piešķirt PK, proti – centrālajai personāla komitejai un vietējām personāla komitejām
– 20 norīkojuma štata vietas. Attiecībā uz šo 20 vietu sadali 10 vietas tika piešķirtas
Alliance confédérale des Syndicats libres
.
Praksē vienam un tam pašam ierēdnim vai norīkotajam darbiniekam var pastāvēt vairāki veidi norīkojumam APA kā arodbiedrības
pārstāvim un/vai PK saskaņā ar Civildienesta noteikumiem, proti
–        100 % saskaņā ar Civildienesta noteikumiem centrālajā vai vietējā personāla komitejā vai 100 % kā arodbiedrības pārstāvim;
–        50 % saskaņā ar Civildienesta noteikumiem un 50 % kā arodbiedrības pārstāvim;
–        50 % saskaņā ar Civildienesta noteikumiem vai kā arodbiedrības pārstāvim, attiecīgajam darbiniekam pavadot 50 % no atlikušā
darba laika Komisijas dienestā.
Personāla pārstāvjus, kuri tiek norīkoti kā arodbiedrības pārstāvji un/vai saskaņā ar Civildienesta noteikumiem, izvēlas APA,
bet lēmumus par norīkojumu pieņem Komisija.

Prāvas rašanās fakti
Prasītājs, Komisijas ierēdnis
Eurostat
(Eiropas Kopienu Statistikas birojā), ar Reihenbaha [
Reichenbach
], toreizējā ĢD “Personāls un administrācija” ģenerāldirektora, 2004. gada 12. marta lēmumu tika 100 % norīkots kā arodbiedrības
pārstāvis no 2004. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada 31. decembrim, kad viņam vajadzēja atgriezties darbā savā sākotnējā dienestā
Eurostat
. Šī lēmuma par norīkojumu laikā prasītājs ieņēma
Alliance confédérale des Syndicats libres
politiskā sekretāra amatu.
2004. gada oktobrī prasītājs tika ievēlēts par vietējās personāla komitejas Luksemburgā (turpmāk tekstā – “VPK”) priekšsēdētāja
vietnieku.
Ar Šēne [
Chêne
], Reihenbaha pēcteča ĢD “Personāls un administrācija”, 2004. gada 23. decembra lēmumu, kuru aizstāja jauns Šēne 2005. gada
10. februāra lēmums, prasītājs no 2005. gada 1. janvāra tika norīkots darbam 50 % apmērā
Eurostat
. Līdz ar to viņš atlikušos 50 % no laika pavadīja norīkojumā kā arodbiedrības pārstāvis.
Tomēr patiesībā visu 2005. un 2006. gadu prasītājs darbojās tikai kā personāla pārstāvis saskaņā ar Civildienesta noteikumiem
vai kā arodbiedrības pārstāvis (skat. attiecīgi šī sprieduma 14. un 15. punktu), šīm darbībām (turpmāk tekstā – “personāla
pārstāvības darbības”) veltot 100 % no sava darba laika, līdz ar to viņš neveltīja savu darba laiku dienestam, kurā tas strādāja.
Nav strīda par to, ka tas neietekmēja tā tiesības uz atvaļinājumu.
2006. gada 27. septembra vēstulē, kas bija adresēta prasītājam, E direktorāta “Lauksaimniecības un vides statistika, sadarbība
statistikā” E.5 nodaļas “Starptautiskā sadarbība statistikā” vadītājs (turpmāk tekstā – “prasītāja nodaļas vadītājs” vai “viņa
nodaļas vadītājs”) pieprasīja prasītājam, lai viņš no šī brīža strādātu E.5 nodaļā 50 % no sava darba laika, pildītu sava
amata pienākumus un sasniegtu mērķus, kuri tika apspriesti un noteikti 2005. gadam, kā arī katra mēneša beigās viņam atskaitītos
par “sasniegto progresu”. Prasītāja nodaļas vadītājs viņam norādīja, ka “tas neietekmē iespējamās sekas, kuras izriet no neierašanās
[viņa] darba vietā un darba pienākumu nepildīšanas kopš [viņa] iecelšanas amatā E.5 nodaļā”.
2006. gada 5. oktobra vēstulē, kas bija adresēta viņa nodaļas vadītājam, prasītājs, atsaucoties uz savu “daļējo norīkojumu”
un VPK priekšsēdētāja vietnieka pienākumiem, pauda izbrīnu par savas vainas esamību, jo Pirmās instances tiesa esot atcēlusi
lēmumus to nepaaugstināt tā dēļ, ka viņš neesot strādājis
Eurostat
labā, par laika posmu, kurā viņš neatradās norīkojumā un veica mazāk personāla pārstāvības darbību (skat. 2004. gada 17. marta
spriedumus lietās T‑175/02
Lebedef
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑73. lpp. un II‑313. lpp., un T‑4/03
Lebedef
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑79. lpp. un II‑337. lpp.). Prasītājs piebilda, ka “tas neietekmē sekas, kas izriet no šķēršļiem [viņa] darbībai arodbiedrībā,
Civildienesta noteikumu 24.b panta pārkāpuma, Komisijas un APA noslēgtā ietvarlīguma pārkāpuma un psiholoģiskās vardarbības
[..], kas ir ciesta gadiem ilgi [no]
Eurostat
puses”.
2006. gada 3. novembra vēstulē prasītājs, atsaucoties uz iepriekš minēto 2004. gada 17. marta spriedumu lietā T‑4/03
Lebedef
/Komisija (60. un 64. punkts), cita starpā norādīja, ka viņa dalība un darbs, pārstāvot personālu, “deva labumu arī
Eurostat
”. Viņš arī piedāvāja “vienoties” par viņa klātbūtnes personāla pārstāvībā kontroles sistēmu, ja šāda kontrole būtu vajadzīga
praktisku un formālu iemeslu dēļ.
2006. gada 17. novembra vēstulē
Eurostat
ģenerāldirektors norādīja prasītājam, ka tā lieta tika uzticēta
Eurostat
A direktorāta “Resursi” A.1 nodaļas “Personāls” (turpmāk tekstā – “
Eurostat
personāla daļa”) vadītājam.
2007. gada 16. janvāra vēstulē prasītāja nodaļas vadītājs to informēja, ka pēc konsultācijas ar kompetentajiem ĢD “Personāls
un administrācija” dienestiem viņam nevajadzētu akceptēt prasītāja nostāju, kas bija pausta tā 2006. gada 5. oktobra vēstulē.
Viņš piebilda:
“Pilnīga darba neesamība attiecīgās nodaļas labā nav iespējama bez formāla norīkojuma. Līdz ar to es uzskatu, ka šī prombūtne
neatbilst Civildienesta noteikumiem un līdz ar to tā ir neatļauta. Man ir jāatsaucas uz norādījumiem manā 2006. gada 27. septembra
vēstulē [..], ka jums ir jāievēro parastais darba laiks, strādājot
Eurostat
. Es jums pieprasu man iepriekš paziņot par katru prombūtni, lai kāds arī nebūtu tās iemesls. Šai prombūtnei ir jāsaņem mana
iepriekšēja atļauja.”
Prasītājs norāda, ka no 2007. gada 29. janvāra viņš pamanīja, ka katru reizi, kad viņš darba dienā nebija darba vietā, tostarp
dienās, kad viņš bija komandējumā, pārstāvot arodbiedrību, personāla vadības informātikas sistēmā “SysPer 2” (turpmāk tekstā
– “
SysPer 2
”) tika veikts ieraksts par pusi dienas kā neatļautu prombūtni.
2007. gada 5. februāra vēstulē prasītāja nodaļas vadītājam prasītāja pārstāvis atgādināja, ka laiks, kurā viņš nepildīja
Eurostat
uzdotos pienākumus, bija atkarīgs “tikai no darba apjoma, pārstāvot personālu saskaņā ar Civildienesta noteikumiem”, un atkārtoja
prasītāja argumentus par “tiesību uz dalību arodbiedrībā” un Civildienesta noteikumu 24.b panta pārkāpumu, kas paredz, ka
ierēdņi ir tiesīgi izmantot tiesības apvienoties un viņi var būt APA biedri.
2007. gada 12. marta un 14. maija vēstulēs, kuras bija adresētas
Eurostat
personāla daļas vadītājam, Frankins [
Frankin
], VPK priekšsēdētājs, attiecībā uz 2007. gada janvāri, februāri, martu un aprīli, pirmkārt, apliecināja prasītāja dalību,
veicot arodbiedrības pārstāvību vai pārstāvību saskaņā ar Civildienesta noteikumiem, vai arī viņa piedalīšanos komandējumos
uz Briseli kā arodbiedrības pārstāvim (komandējumi 2007. gada 11. un 30. janvārī, 2007. gada 14. februārī un 2007. gada 2. un
22. martā), un, otrkārt, norādīja prasītāja atvaļinājuma laikus un slimības laiku; 2007. gada 9. janvārī un no 2007. gada
19. līdz 28. februārim prasītājs atradās
Eurostat
apstiprinātā atvaļinājumā un no 2007. gada 18. janvāra līdz 26. janvārim viņš slimoja, par to informējot
Eurostat
, bet no 2007. gada 26. līdz 30. martam un no 2. līdz 30. aprīlim viņš vispirms tika hospitalizēts, bet pēc tam bija
Eurostat
“apstiprinātā” slimības atvaļinājumā. Šajās vēstulēs VPK priekšsēdētājs piebilda, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumiem
un ietvarlīgumu prasītāja darbība, pārstāvot personālu, tiek uzskatīta par darbību savā darba vietā un līdz ar to par atrašanos
darbā
Eurostat
.
Kā tas izriet no tabulas ar nosaukumu “Évolution du quota”, kas acīmredzami ir izvilkums no
SysPer2
(turpmāk tekstā – “tabula
SysPer2
”), 2007. gada 29. maijā no prasītāja tiesībām uz ikgadējo atvaļinājumu tika atvilktas piecpadsmit ar pusi dienas, kā arī
20. jūnijā – divas dienas, 28. jūnijā – trīs dienas un 6. jūlijā – trīs dienas. Šīs atskaitītās atvaļinājuma dienas attiecās
uz četriem laika posmiem, proti no 2007. gada 29. janvāra līdz 23. martam, no 2007. gada 15. jūnija līdz 20. jūnijam, no 2007. gada
21. jūnija līdz 28. jūnijam un visbeidzot no 2007. gada 29. jūnija līdz 6. jūlijam.
2007. gada 5. jūlija vēstulē, kura bija adresēta
Eurostat
personāla daļas vadītājam, VPK priekšsēdētājs attiecībā uz 2007. gada maiju un jūniju, pirmkārt, apliecināja prasītāja dalību,
ieskaitot dienas, kurās viņš strādāja pusi dienas medicīnisku iemeslu dēļ (proti – divpadsmit dienas no 2007. gada 2. līdz
25. maijam, pēc tam astoņas dienas no 2007. gada 4. jūnija līdz 15. jūnijam), veicot arodbiedrības pārstāvību vai pārstāvību
saskaņā ar Civildienesta noteikumiem, vai arī viņa piedalīšanos komandējumos uz Briseli kā arodbiedrības pārstāvim (komandējumi
2007. gada 2., 15. un 16. maijā un 2007. gada 7., 14. un 28. jūnijā), un, otrkārt, apliecināja atrašanos
Eurostat
apstiprinātā atvaļinājumā no 2007. gada 28. maija līdz 1. jūnijam. Šajā pašā vēstulē VPK priekšsēdētājs piebilda, ka saskaņā
ar Civildienesta noteikumiem un ietvarlīgumu prasītāja darbība, pārstāvot personālu, tiek uzskatīta par darbību savā darba
vietā un līdz ar to par atrašanos darbā
Eurostat
.
2007. gada 16. jūlija vēstulē, kas bija adresēta prasītājam, viņa nodaļas vadītājs atteicās apmierināt viņa atvaļinājuma pieprasījumu
par 34 dienām no 2007. gada 30. jūlija līdz 14. septembrim, jo viņa atlikušais atvaļinājums ietvēra tikai astoņas ar pusi
dienas. Prasītāja nodaļas vadītājs uzskatīja, ka katru reizi, kad prasītājs neieradās darbā vai neuzrādīja atbilstošu izziņu,
Eurostat
administrācija bija spiesta tā prombūtni uzskatīt par neatļautu, kā tas bija norādīts 2007. gada 16. janvāra vēstulē.
2007. gada 23. jūlija vēstulē prasītājs atbildēja uz iepriekš minēto 2007. gada 16. jūlija vēstuli, nosaucot sava nodaļas
vadītāja lēmumus “par pastāvīgu un atkārtojošos psiholoģisko vardarbību”.
Savā 2007. gada 26. jūlija vēstulē prasītāja nodaļas vadītājs apstiprināja savu atteikumu apstiprināt prasību pēc 34 dienu
atvaļinājuma, precizējot, ka prasītāja prombūtne nebija iepriekš apstiprināta, un norādot, ka viņam atliekot vairs tikai četras
ar pusi atvaļinājuma dienas. Tajā pašā dienā un kā tas izriet no tabulas
SysPer2
no prasītāja tiesībām uz ikgadējo atvaļinājumu tika atskaitītas trīs un pēc tam četras dienas. Šīs atskaitītās atvaļinājuma
dienas attiecās attiecīgi uz laika posmu no 2007. gada 9. līdz 16. jūlijam un no 2007. gada 17. līdz 26. jūlijam.
2007. gada 1. augusta vēstulē savam nodaļas vadītājam prasītājs norādīja, pirmkārt, ka no 1. līdz 24. augustam viņš atradās
slimības atvaļinājumā, kas turklāt izriet no tabulas
SysPer2
, un, otrkārt, ka viņš bija pieprasījis septiņu dienu atvaļinājumu no 2007. gada 27. augusta līdz 4. septembrim.
2007. gada 2. augusta vēstulē prasītāja nodaļas vadītājs noraidīja viņa lūgumu piešķirt atvaļinājumu, jo tā atlikušās tiesības
uz atvaļinājumu ietvēra vairs tikai pusotru dienu, vienlaicīgi norādot, ka viņš būtu gatavs akceptēt lūgumu, kas attiecas
uz piecām vai mazāk dienām. Tajā pašā dienā, kā tas izriet no tabulas
SysPer2
, no prasītāja tiesībām uz atvaļinājumu tika atskaitīta pusotra diena. Šis atvaļinājums attiecās uz laika posmu no 2007. gada
27. līdz 31. jūlijam.
2007. gada 27. augusta vēstulē
Eurostat
personāla daļas vadītājam VPK priekšsēdētājs, pirmkārt, attiecībā uz 2007. gada jūliju apliecināja prasītāja dalību, veicot
arodbiedrības pārstāvību vai pārstāvību saskaņā ar Civildienesta noteikumiem, vai arī viņa piedalīšanos komandējumos uz Briseli
kā arodbiedrības pārstāvim (komandējumi 2007. gada 12., 18. un 26. jūlijā), un, otrkārt, attiecībā uz 2007. gada augustu apliecināja
prasītāja atrašanos slimības atvaļinājumā visu šo mēnesi, izņemot, saskaņā ar vēstulē norādīto, 2007. gada 2. augustu, kad
prasītājs bija komandējumā Briselē kā arodbiedrības pārstāvis. Tāpat kā iepriekšējās izziņās, kas ir minētas šī sprieduma
24. un 26. punktā, VPK priekšsēdētājs piebilda, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumiem un ietvarlīgumu prasītāja darbība,
pārstāvot personālu, tiek uzskatīta par darbību savā darba vietā un līdz ar to par atrašanos darbā
Eurostat
.
2007. gada 29. augustā prasītājs iesniedza sūdzību par 2007. gada 29. maija, 20. jūnija, 28. jūnija un 6. jūlija lēmumiem,
kā arī abiem 2007. gada 26. jūlija lēmumiem un 2007. gada 2. augusta lēmumu par 32 dienu atskaitīšanu no viņa tiesībām uz
atvaļinājumu par 2007. gadu (turpmāk tekstā – “apstrīdētie lēmumi”). Savā sūdzībā prasītājs atsaucās, pirmkārt, uz Civildienesta
noteikumu 57., 59. un 60. panta, Civildienesta noteikumu II pielikuma 1. panta sestās daļas, kā arī ietvarlīguma 1. panta
2. punkta pārkāpumu, šķēršļiem dalības arodbiedrībā brīvībai un, otrkārt, tiesiskās paļāvības aizsardzības principa un noteikuma
patere legem quam ipse fecisti
pārkāpumu.
2007. gada 18. decembrī iesniedzējinstitūcija skaidri noraidīja prasītāja sūdzību, pamatojoties uz to, ka viņš nevarēja atsaukties
uz savu personāla pārstāvja statusu, lai nepildītu pienākumus, kas viņam bija noteikti kā ierēdnim, kurš uz 50 % no sava darba
laika bija norīkots darbam
Eurostat
. Turklāt, tā kā
Eurostat
esot precīzi ievērojis procedūras un neatļautas prombūtnes dienu pārvēršana atvaļinājuma dienās tieši izrietot no Civildienesta
noteikumu 59. un 60. panta, apstrīdētajos lēmumos neesot konstatējams neviens pārkāpums.

Pušu prasījumi un tiesvedība
Prasītājs lūdz Civildienesta tiesu:
–        atcelt 2007. gada 29. maija, 20. jūnija, 28. jūnija un 6. jūlija lēmumus, kā arī abus 2007. gada 26. jūlija lēmumus un 2007. gada
2. augusta lēmumu par 32 dienu atskaitīšanu no viņa tiesībām uz atvaļinājumu par 2007. gadu;
–        lemt par izdevumiem un honorāriem un piespriest Komisijai tos atlīdzināt.
Komisija lūdz Civildienesta tiesu:
–        noraidīt prasību
–        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Saskaņā ar Reglamenta 56. pantu Civildienesta tiesa veica procesa organizatoriskos pasākumus, par kuriem puses tika informētas
2009. gada 8. janvāra un 2009. gada 3. februāra vēstulēs. Puses izpildīja šos pasākumus.
Atbildot uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem, prasītājs, tiesas sēdē Komisijai par to neiebilstot, norādīja, ka attiecībā
uz laika posmu no 2007. gada 1. augusta līdz 2007. gada 6. septembrim viņš bija slimības atvaļinājumā no 2007. gada 1. līdz
24. augustam (skat. arī šī sprieduma 32. punktu) un pēc tam no 2007. gada 27. augusta līdz 6. septembrim. Turklāt attiecībā
uz laika posmu no 2007. gada 10. septembra līdz 21. decembrim, Komisijai par to neiebilstot, viņš paziņoja, ka viņš strādāja
uz pusslodzi medicīnisku iemeslu dēļ un visu atlikušo laiku viņš veltīja personāla pārstāvēšanai saskaņā ar Civildienesta
noteikumiem un kā arodbiedrības pārstāvis, bet
Eurostat
, kas uzskatīja, ka viņš šajā laikā atradās darbā, viņam par to neatskaitīja atvaļinājuma dienas.

Juridiskais pamatojums

Pušu argumenti
Pamatojot prasījumu atcelt minētos lēmumus, prasītājs norāda uz diviem pamatiem, no kuriem pirmais, pirmkārt, izriet no Civildienesta
noteikumu 57., 59. un 60. panta, Civildienesta noteikumu II pielikuma 1. panta sestās daļas, kā arī ietvarlīguma 1. panta
2. punkta pārkāpuma, šķēršļiem dalības arodbiedrībā brīvībai un otrais izriet no tiesiskās paļāvības aizsardzības principa
un noteikuma
patere legem quam ipse fecisti
pārkāpuma.
Attiecībā uz pirmo pamatu prasītājs, atsaucoties uz iepriekš minētajiem 2004. gada 17. marta spriedumiem lietās T‑175/02
Lebedef
/Komisija un T‑4/03
Lebedef
/Komisija, apgalvo, ka tā darbības, pārstāvot personālu, aizņem vairāk par septiņām ar pusi stundām dienā, nepastāvot iespējamībai
skaidri nodalīt darbības, kas tiek veiktas kā arodbiedrības pārstāvim un kas tiek veiktas kā pārstāvība saskaņā ar Civildienesta
noteikumiem. Turklāt prasītājs apgalvo, ka norādītie pārkāpumi ir kļuvuši vēl jo smagāki, jo
Eurostat
esot pat atteicies apstiprināt prombūtni sakarā ar komandējumiem kā arodbiedrības pārstāvim, un pauž neizpratni, kāpēc prombūtne
pirms 2007. gada janvāra netika uzskatīta par nepamatotu. Turklāt, norādot, ka Civildienesta noteikumi neparedz robežas attiecībā
uz personāla pārstāvēšanas darbībām, prasītājs apgalvo, ka viņa gadījums esot
ad hoc
gadījums un ka nevajagot “vispārināt”.
Attiecībā uz otro pamatu prasītājs atsaucas uz pamatotām cerībām, apgalvo, ka
Eurostat
sāka atskaitīt viņam pienākošās atvaļinājuma dienas, viņu nekad neinformējot, ka administrācija nebija paredzējusi ņemt vērā
VPK priekšsēdētāja izziņas (šī sprieduma 24., 26. un 32. punktā minētās izziņas), un uzskata, ka saskaņā ar principu
pacta sunt servanda
Komisijai ir jāievēro Civildienesta noteikumu 57., 59. un 60. pants, Civildienesta noteikumu II pielikuma 1. panta sestā
daļa, kā arī ietvarlīguma 1. panta 2. punkts.
Runājot par pirmo pamatu, Komisija norāda, ka nekas neatbrīvo prasītāju no tā pienākuma prombūtnes gadījumā iepriekš saņemt
tā priekšnieka atļauju un to iepriekš informēt. Tomēr šajā lietā nevienu reizi nav saņemta šāda atļauja vai notikusi šāda
informēšana. Turklāt Komisija uzskata, ka Civildienesta noteikumu II pielikuma 1. panta sestajā daļā ir paredzēts, ka papildus
pienākumiem, kurus ir uzņēmušies personāla pārstāvji, pārējie pienākumi obligāti ir jāpilda sava dienesta interesēs, izņemot
pilna laika norīkojumu. Papildus Komisija piezīmē, ka iepriekš minētajos 2004. gada 17. marta spriedumos lietās T‑175/02
Lebedef
/Komisija un T‑4/03
Lebedef
/Komisija ir vienīgi atcelti lēmumi, kas paredz nepaaugstināšanu, nemaz neaplūkojot, vai prasītājam bija pienākums veikt darbu
sava dienesta labā. Vēl Komisija apgalvo, ka šajā lietā pastāvot tiesību ļaunprātīga izmantošana un ka Civildienesta tiesas
2008. gada 7. maija spriedums lietā F‑36/07
Lebedef
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑000. lpp., apliecinot, ka prasītājs nekādā gadījumā nevarot pats lemt par savu
darba laiku norīkojuma
Eurostat
laikā. Visbeidzot Komisija esot vairākas reizes paziņojusi prasītājam, it īpaši 2007. gada 16. janvāra vēstulē, atsaucoties
uz 2006. gada 27. septembra vēstuli, par tā pienākumiem; tādējādi atvaļinājuma dienu atskaitīšana par neatļautu prombūtni
izrietot vienīgi no precīzas Civildienesta noteikumu 59. un 60. panta piemērošanas.
Attiecībā uz otro pamatu Komisija norāda, ka esot jānoraida arguments par iespējamo
patere legem quam ipse fecisti
noteikuma pārkāpumu, jo visas atbilstošās normas šajā gadījumā esot pareizi piemērotas. Šī paša iemesla dēļ apgalvojums par
iespējamo tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu nevarot tikt atbalstīts, jo prasītājs nekad neesot saņēmis individuālu
solījumu un, gluži pretēji, viņš esot brīdināts par “iespējamām savas prettiesiskās uzvedības sekām”. Visbeidzot Komisija
norāda, ka, kaut arī prasītājs atsaucas uz ietvarlīgumu, tomēr prasītājs ir saistīts ar Komisiju ar Civildienesta noteikumiem,
nevis līgumu, un līdz ar to princips
pacta sunt servanda
neesot piemērojams.
Replikas rakstā prasītājs apgalvo, ka viņa nodaļas vadītājs un tā priekšniecība bija informēti par viņa darbību. Viņš arī
norāda, ka nepastāvot tiesību ļaunprātīga izmantošana, bet gan drīzāk “interešu” konflikts vai – precīzāk – konflikts starp
viņa uzdevumiem un pienākumiem pret savu dienestu, no vienas puses, un pārstāvot personālu, no otras puses. Visbeidzot prasītājs
uzskata, ka, kaut arī iepriekš minētajā 2008. gada 7. maija spriedumā lietā
Lebedef
/Komisija Civildienesta tiesa piekrita dažai Komisijas kritikai attiecībā uz prasītāja uzvedību, tomēr tā “nesprieda par tā
saucamo [..] prombūtni”.
Atbildē uz repliku Komisija apgalvo, ka tas, ka prasītāja nodaļas vadītājs un viņa priekšniecība bija informēti par viņa kā
personāla pārstāvja darbību, nav uzskatāms par iepriekšēju informēšanu vai iepriekšēju piekrišanu.

Civildienesta tiesas vērtējums
Par pamatu, kas izriet, pirmkārt, no par Civildienesta noteikumu 57., 59. un 60. panta, Civildienesta noteikumu II pielikuma
1. panta sestās daļas, kā arī ietvarlīguma 1. panta 2. punkta pārkāpuma un, otrkārt, šķēršļiem dalības arodbiedrībā brīvībai
Personāla pārstāvībai ir ļoti liela nozīme Kopienu iestāžu veiksmīgā darbībā un sekojoši – to uzdevumu izpildē.
Atzīstot šo nozīmīgumu, likumdevējs, kas ir pieņēmis Civildienesta noteikumus, to II pielikuma 1. panta sestajā daļā ir paredzējis,
ka PK locekļu pienākumi ir uzskatāmi par “daļu no viņu dienesta attiecīgajā iestādē” un ka “šādu pienākumu veikšanas fakts
nekādā veidā neietekmē attiecīgo personu”. Līdzīgā veidā ietvarlīguma 1. panta 2. punktā ir paredzēts, ka arodbiedrības pārstāvja
darbības “nekādā veidā un ne uz kāda pamata nedrīkst radīt kaitējumu attiecīgās personas profesionālajam stāvoklim vai karjeras
attīstībai”.
Turklāt pieredze Kopienu iestādēs personāla pārstāvības jomā ļāva konstatēt priekšrocības šī sprieduma 11. punktā izklāstītajai
sistēmai, kuru piemērojot daži ierēdņi vai darbinieki pārstāvības pienākumiem velta 50 % vai 100 % no sava darba laika.
Tomēr nav ne iespējams, ne arī vēlams, lai personāla pārstāvību nodrošinātu vienīgi norīkoti ierēdņi vai darbinieki uz 50 %
vai 100 % no to darba laika. Pastāv skaidra interese, lai daļu no personāla pārstāvības pienākumiem veiktu personas, kas neatrodas
norīkojumā. Tomēr sistēma, kas ir minēta iepriekšējā punktā un īpaši paredz norīkojuma piešķiršanu noteiktiem personāla pārstāvjiem,
nozīmē to, ka ierēdņu vai darbinieku, kuri neatrodas norīkojumā, dalība personāla pārstāvībā ir gadījuma rakstura un tā attiecas
uz relatīvi ierobežotu darba laika daļu, ko aprēķina reizi pusgadā vai ceturksnī.
Ir taisnība, ka precīza dalības personāla pārstāvībā “gadījuma rakstura” noteikšana, kā arī precīza tam veltītā laika noteikšana
pati par sevi nav iespējama un to var noteikt tikai katrā atsevišķā gadījumā. Tomēr ir jākonstatē, ka, akceptējot, ka ierēdnis
vai darbinieks, kas neatrodas norīkojumā, personāla pārstāvībai velta gandrīz visu vai pat pilnīgu visu savu darba laiku,
līdz ar to savam dienestam viņš velta maz vai pat nemaz no sava darba laika, nozīmētu apiet sistēmu, ko paredz dažādas starp
Komisiju un APA noslēgtās vienošanās (skat. šī sprieduma 8., 9. un 10. punktu) un varētu atkarībā no lietas apstākļiem radīt
tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, par ko Kopienu tiesnesim var nākties pieņemt sankcijas (skat. Pirmās instances tiesas 2007. gada
8. maija spriedumu lietā T‑271/04
Citymo
/Komisija, Krājums, II‑1375. lpp., 100. un nākamie punkti; specifiskāk civildienesta jomā – Pirmās instances tiesas 1997. gada
18. decembra spriedumus lietās T‑222/95
Angelini
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑491. un II‑1277. lpp., 35. un 36. punkts, un T‑57/96
Costantini
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑495. un II‑1293. lpp., 28. un 29. punkts; Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūnija rīkojumu lietā T‑95/98 DEP
Gogos
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑123. un II‑571. lpp., 24. punkts).
Jebkurā gadījumā, lai atrisinātu izskatāmo spriedumu, Civildienesta tiesai nav jālemj par precīzām robežām, kuras personāla
pārstāvjiem, veicot to pārstāvības darbības, būtu jāievēro, ja tie neatrodas norīkojumā vai arī atrodas norīkojumā 50 % no
to darba laika. Civildienesta tiesai nav arī jālemj par jautājumu, vai prasītājs ir ļaunprātīgi izmantojis tiesības, ne arī,
lai konstatētu to pastāvēšanu, jāaplūko iestādes rīcība, proti – stabila un pastāvīga piemērojamo Civildienesta noteikumu
interpretēšana un īstenošana, kā arī tās attieksmes pret prasītāju skaidrība un saskanība, kas ir elementi, kuru neesamība
var veicināt šādas ļaunprātīgas izmantošanas rašanos.
Ir jākonstatē, ka visu 2007. gadu prasītājs nav vispār veltījis darba laiku savam dienestam. Laika posmu, uz kuru attiecas
apstrīdētie lēmumi, proti – no 2007. gada 29. janvāra līdz 23. martam un no 2007. gada 15. jūnija līdz 31. jūlijam – viņš,
kā tas ir arī norādīts viņa prasības pieteikumā, ir veltījis 60 % no sava darba laika arodbiedrības pārstāvēšanai, attiecībā
uz kuriem viņam bija 50 % norīkojums, un atlikušo laiku viņš veltīja pārstāvībai saskaņā ar Civildienesta noteikumiem. Turklāt
no prasītāja atbildēm uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem izriet, ka visu atlikušo 2007. gadu viņš bija vai nu slimības
atvaļinājumā, vai strādāja uz nepilnu laiku medicīnisku iemeslu dēļ, vai arī viņa darba laiks šajos ietvaros bija veltīts
“personāla pārstāvēšanai saskaņā ar Civildienesta noteikumiem un kā arodbiedrības pārstāvim” (par šo pēdējo laika posmu no
viņa tiesībām uz atvaļinājumu netika atskaitīta neviena diena).
Nevienas prombūtnes gadījumā, ko pēc tam
Eurostat
administrācija uzskatīja par neattaisnotu un kas tika atskaitītas no prasītāja atvaļinājuma atbilstoši darba laikam, kurš
viņam bija jāveic savā dienestā, proti – 50 % apmērā – prasītāja tiešais priekšnieks
Eurostat
, t.i., viņa nodaļas vadītājs, nebija viņam sniedzis iepriekšēju atļauju, ne arī viņu prasītājs bija iepriekš informējis par
savu prombūtni.
Tādējādi prasītājs neievēroja Civildienesta noteikumu 60. pantu, kurš pieprasa attiecīgās personas tiešā priekšnieka iepriekšēju
atļauju visa veida prombūtnei, izņemot slimību vai negadījumu, ne arī sniedza to, ko Komisija būtu akceptējusi, kā tā to apgalvoja
tiesas sēdē, proti – tāda veida informāciju, kas ir paredzēta 6. panta 1. punktā Komisijas 2005. gada 15. jūlija lēmumā C(2005) 2665
par sociālā dialoga uzlabošanu šajā iestādē, kas ir citēts ĢD “Personāls un administrācija” B.5 nodaļas “Sociālais dialogs,
paplašināšanās un attiecības ar valstu administrācijām” vadītāja 2007. gada 4. janvāra vēstulē, kas bija adresēta
Eurostat
personāla daļas vadītājam un pievienota Komisijas atbildēm uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem (minētajā pantā ir teikts,
ka komisiju un apvienoto komiteju locekļiem, tostarp personāla pārstāvjiem, ir iepriekš jāpaziņo saviem tiešajiem priekšniekiem
par jebkuru prombūtni sakarā ar viņu darbu komisijā vai komitejā).
Turklāt un attiecībā uz iepriekš minēto VPK priekšsēdētāja 2007. gada 12. marta, 14. maija, 5. jūlija un 27. augusta apliecinājumi
ex post
, kas bija adresēti
Eurostat
personāla daļas vadītājam, nevarēja ļaut vēlāk apstiprināt prasītāja neatļauto prombūtni, jo šāda apstiprināšana saskaņā
ar Civildienesta noteikumu 60. pantu var notikt tikai slimības vai nelaimes gadījuma sakarā. Jebkurā gadījumā, pat pastāvot
ex post
apliecinājumiem, kompetentajai administrācijai ir jābūt iespējai saglabāt noteiktas kontroles tiesības un izvērtēt vēlāka
prombūtnes, kas bija uzskatīta par neattaisnotu, apstiprinājuma pamatotību.
Tā ir taisnība, ka, lai pamatotu iepriekšējas atļaujas nepieprasīšanu vai iepriekšēju sava nodaļas vadītāja neinformēšanu,
prasītājs norāda uz praktiskām grūtībām un konfidencialitāti, kas piemīt tā darbībām kā personāla pārstāvim.
Tomēr Civildienesta tiesa norāda, ka Komisija, nepastāvot iebildumiem no prasītāja puses šajā sakarā, ir norādījusi, ka citi
Komisijas ierēdņi vai darbinieki varēja apvienot savus dienesta pienākumus ar personāla pārstāvību, ievērojot Civildienesta
noteikumu 60. pantu. Turklāt, kaut arī var pieļaut, ka noteiktos apstākļos praktiskas grūtības vai konfidencialitātes pienākums
var traucēt personāla pārstāvjiem ievērot iepriekšējas atļaujas saņemšanas no tiešā priekšnieka pienākumu (vai vismaz iepriekšējas
informēšanas pienākumu, ka tas ir minēts šī sprieduma 54. punktā), ir jāatgādina, ka prasītājs šajā lietā nekad neprasīja
iepriekšēju atļauju no sava nodaļas vadītāja (vai vismaz to iepriekš informēja) par savu prombūtni. Turklāt prasītājs ne reizi,
tostarp arī tiesas sēdē, neminēja nevienu konkrētu gadījumu, kurā praktiskas grūtības vai konfidencialitātes pienākums to
būtu traucējis ievērot iepriekš minēto pienākumu. Precīzāk, attiecībā uz jautājumu par konfidencialitāti, papildus apstāklim,
ka daudzu veidu informācija par personāla pārstāvību nav konfidenciāla, it īpaši, oficiālo sanāksmju vieta, laiks un dalībnieki,
un ka konfidencialitātes pienākums attiecas tikai uz daļu no tā darbības, ir jāpieļauj, ka, pat pastāvot konfidenciālai informācijai,
vienmēr pastāv iespēja personāla pārstāvim sniegt savam tiešajam priekšniekam nekonfidenciālu informāciju, kā, piemēram, aptuveno
sanāksmes ilgumu. Līdz ar to prasītāja argumenti par praktiskām grūtībām vai konfidencialitātes pienākumu, pildot savus personāla
pārstāvja pienākumus, kas vēl aizvien nav pamatoti, jebkurā gadījumā nevar pilnībā atbrīvot no pienākuma saņemt iepriekšēju
sava nodaļas vadītāja atļauju (vai vismaz atbilstoši šī sprieduma 54. punktā minētajam viņu iepriekš informēt).
Turklāt apstāklis, ka
Eurostat
administrācija un tādējādi prasītāja nodaļas vadītājs zināja par viņa personāla pārstāvja darbībām, kas ir veiktas ārpus
darba laika, kurš ir veltīts norīkojumam arodbiedrībā, arī nevar pamatot prasītāja uzvedību. Dienesta vispārējas un plašas
zināšanas, kā tas ir šajā lietā, par ierēdņa darbībām personāla pārstāvēšanā neatsver iepriekšēju informēšanu šī sprieduma
54. punktā aprakstītajā nozīmē, ne arī
a fortiori
tiešā priekšnieka iepriekšēju atļauju.
Turklāt, kaut arī prasītājs 2006. gada 3. novembra vēstulē savam nodaļas vadītājam piedāvāja ieviest viņa prombūtnes “pārstāvot
personālu” kontroli, šī kontrole nebūtu izmantojama tādā gadījumā kā šis. Nav strīda par to, ka prasītājs atrodas divās hierarhiskās
struktūrās, no kurām pirmā ir personālā pārstāvība, veicot darbības kā arodbiedrības pārstāvim, bet otrā ir
Eurostat
, strādājot šajā dienestā. Kaut arī personāla pārstāvība var kontrolēt prasītāja prombūtni attiecībā uz tā norīkojumu arodbiedrībā,
tas tomēr neattiecas uz prombūtni, kura attiecas uz darba laiku, kas viņam ir jāpavada savā dienestā, jo šo prombūtni var
kontrolēt tikai
Eurostat
.
Visbeidzot apstāklis, ka, pirmkārt, (kā to prasītājs paziņoja tiesas sēdē un uzskatot, ka tas tā ir) lielākā daļa personāla
pārstāvju, kas neatrodas norīkojumā, ieguldot maz laika personāla pārstāvībā, bet citas personas, tostarp arī prasītājs, veicot
nozīmīgas un svarīgas darbības, lai sagatavotu PK sanāksmes un nodrošinātu to optimālu norisi, un, otrkārt, ka prasītāja prombūtne
nav saistīta ar privāto sfēru, bet gan ar personāla pārstāvja darbībām, nevar apšaubīt Civildienesta tiesas nostāju.
No iepriekš norādītajiem apsvērumiem izriet, ka šajā gadījumā prasītāja atvaļinājuma dienu atskaitīšana, ko veikusi
Eurostat
administrācija, nepārkāpj Civildienesta noteikumu 60. pantu.
Tas pats attiecas uz citām normām, uz kurām atsaucas prasītājs, lai pamatotu savu pirmo pamatu, kā arī uz šķēršļiem dalības
arodbiedrībā brīvībai. Tā tas ir īpaši attiecībā uz prasītāja minēto Civildienesta noteikumu 57. panta pārkāpumu, jo šis pants
paredz tikai ierēdņu tiesības uz atvaļinājumu, kas šajā gadījumā prasītājam netika liegts. Attiecībā uz Civildienesta noteikumu
59. pantu, tas attiecas uz ierēdņiem, kuri nevar pildīt savus pienākumus sakarā ar slimību vai negadījumu, bet šajā gadījumā
jautājums par atskaitīšanu no atvaļinājuma tiesībām neattiecas uz šādiem gadījumiem. Jebkurā gadījumā prasītājs nesniedz nevienu
argumentu, lai pamatotu apgalvoto šo abu pantu pārkāpumu. Turklāt ne no PK locekļu pienākumu pielīdzināšanas pakalpojumiem,
kas tiem ir jāsniedz savā iestādē (kas ir minēts Civildienesta noteikumu II pielikuma 1. panta sestajā daļā), ne no aizlieguma
iestādēm radīt jebkāda veida kaitējumu personāla pārstāvjiem (kas ir minēts Civildienesta noteikumu II pielikuma 1. panta
sestajā daļā un ietvarlīguma 1. panta 2. punktā), ne visbeidzot no pašas dalības arodbiedrībā brīvības, ko piemin prasītājs,
nevar izsecināt vispārējas personāla pārstāvju tiesības neatrasties darba vietā savā dienestā bez tiešā priekšnieka iepriekšējas
atļaujas (vai vismaz iepriekšējas informēšanas, kā tas ir minēts šī sprieduma 54. punktā) un neveltīt darba laiku savam dienestam.
Tā tas ir
a fortiori
, kad šāda prombūtne attiecas uz būtisku daļu vai pat visu darba laiku un kad netiek pat apgalvots, nemaz nerunājot par pierādīšanu,
ka administrācija būtu atteikusi šai personai piešķirt iespējas, kas ir vajadzīgas tā pārstāvības pienākumu pildīšanai.
Secinājumi, kurus ir izdarījusi Civildienesta tiesa šī sprieduma 61. un 62. punktā, attiecas arī uz atvaļinājuma dienām, kuras
tika atskaitītas sakarā ar prasītāja komandējumiem uz Briseli, pārstāvot arodbiedrību, 2007. gada 30. janvārī, 14. februārī,
2. un 22. martā, 28. jūnijā, kā arī 12., 18. un 26. jūlijā. Prasītājam bija pienākums pieprasīt iepriekšēju atļauju no sava
nodaļas vadītāja
Eurostat
arī sakarā ar šiem komandējumiem (vai vismaz to iepriekš informēt, kā tas ir minēts šī sprieduma 54. punktā). Tas tā ir vēl
jo vairāk tādēļ, ka, tā kā tās bija iepriekš paredzētas oficiālās sanāksmes, tad to sakarā nepastāvēja tāda veida problēmas,
kuras ir aprakstītas šī sprieduma 57. punktā, proti – praktiskas grūtības vai konfidencialitātes pienākums.
Papildus, kaut arī sakarā ar katru komandējumu, ko prasītājs pavadīja Briselē, pārstāvot arodbiedrību, bija pamatots tas,
ka prasītājs komandējumā pavada pilnu darba dienu un tādējādi pārsniedz darba laiku, ko viņš varētu veltīt šādām darbībām,
jo viņam ir piešķirts norīkojums arodbiedrības interesēs tikai uz 50 %, tomēr prasītājam vajadzēja kompensēt šādu situāciju,
strādājot pilnu dienu savā nodaļā
Eurostat
par katru Briselē pavadīto komandējuma dienu. Jebkurā gadījumā tas attiecas tikai uz iebildumu par četru dienu atskaitīšanu
no atvaļinājuma sakarā ar astoņām komandējuma dienām Briselē, pārstāvot arodbiedrību. Apstrīdētajos lēmumos minētajā laika
posmā
Eurostat
neatskaitīja atvaļinājuma dienas par dienām, kad prasītājs strādāja nepilnu laiku medicīnisku iemeslu dēļ un tomēr savam
dienestam neveltīja nemaz no sava darba laika.
Eurostat
administrācija akceptēja, ka šajās dienās (skat. šī sprieduma 26. punktu) prasītājs veltīja atlikušos 50 % no sava darba
laika personāla pārstāvībai, kaut arī, kā Komisija to norādīja, atbildot uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem,
Eurostat
šajā sakarā varēja atskaitīt dienas no prasītāja atvaļinājuma (par lielāku skaitu dienu nekā par komandējumiem Briselē atskaitīto
dienu skaits) un uzskatīja sevi par tiesīgu šādi rīkoties, ja “Civildienesta tiesa neņemtu vērā [Komisijas] argumentus”. Tāpat
no prasītāja atbildēm uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem izriet, ka laika posmā (uz kuru neattiecas apstrīdētie lēmumi),
kurā viņš strādāja nepilnu laiku medicīnisku iemeslu dēļ, proti, no 2007. gada 10. septembra līdz 21. decembrim,
Eurostat
neatskaitīja nevienu dienu no viņa atvaļinājuma, kaut arī viņš bija veltījis visu savu darba laiku vienīgi personāla pārstāvībai
saskaņā ar Civildienesta noteikumiem vai kā arodbiedrības pārstāvis.
No tā izriet, ka šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par pamatu, kas izriet no tiesiskās paļāvības aizsardzības principa un noteikuma
patere legem quam ipse fecisti
pārkāpuma.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesības pieprasīt tiesiskās paļāvības aizsardzību ir katrai personai, kura var atsaukties
uz administrācijas precīziem, beznosacījuma un saskaņotiem apliecinājumiem (Pirmās instances tiesas 1996. gada 27. februāra
spriedums lietā T‑235/94
Galtieri
/Parlaments,
Recueil FP
, I‑A‑43. un II‑129. lpp., 63. un 65. punkts, kā arī 2005. gada 16. marta spriedums lietā T‑329/03
Ricci
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑69. un II‑315. lpp., 79. punkts; Civildienesta tiesas 2008. gada 21. februāra spriedums lietā
F‑4/07
Skoulidi
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 79. punkts, un 2008. gada 4. novembra spriedums lietā F‑126/07
Van Beers
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. lpp. un II‑A‑1‑0000. lpp., 70. punkts).
Šajā gadījumā, pat pieļaujot, ka
Eurostat
bezdarbība 2005. un 2006. gadā attiecībā uz ilgstošo prasītāja prombūtni tā dienestā ir pielīdzināma iepriekš minētās judikatūras
izpratnē “precīziem, beznosacījuma un saskaņotiem apliecinājumiem” no administrācijas puses, kura pacieta, pirmkārt, ka šī
persona veic personāla pārstāvības darbības, neveicot nekādu darbu savā nodaļā, un, otrkārt, ka viņš nepilda savu iepriekšējas
atļaujas no sava nodaļas vadītāja saņemšanas pienākumu (vai vismaz iepriekšējas informēšanas pienākumu, kā tas ir minēts šī
sprieduma 54. punktā), šāds konstatējums jebkurā gadījumā ir spēkā tikai līdz brīdim, kad prasītājam tika nosūtīta 2006. gada
27. septembra vēstule, vai vēlākais – 2007. gada 16. janvāra vēstule. Šajās vēstulēs viņa nodaļas vadītājs viņam prasīja turpmāk
atrasties sava dienestā 50 % no darba laika un pildīt uzdotos uzdevumus, pēc tam norādīja, ka pilnīga nestrādāšana attiecīgā
dienesta labā, nepastāvot formālam norīkojumam, neatbilst Civildienesta noteikumiem un tādēļ esot prettiesiska, un visbeidzot
pieprasīja viņu iepriekš informēt par katru prombūtni, lai sniegtu iepriekšēju atļauju. Papildus 2006. gada 27. septembra
vēstulē prasītāja nodaļas vadītājs paziņoja, ka šīs vēstules saturs “neietekmē iespējamās sekas, kuras izriet no neierašanās
darba vietā un darba pienākumu nepildīšanas kopš iecelšanas amatā E.5 nodaļā”.
Tādējādi pēc šo vēstuļu saņemšanas, proti, apstrīdētajos lēmumos minētajā laika posmā, prasītājs nevarēja atsaukties ne uz
kādiem apliecinājumiem, ko viņam būtu sniegusi
Eurostat
administrācija, un vēl jo mazāk – uz tiesisko paļāvību šī sprieduma 66. punktā minētās judikatūras izpratnē, ne arī uz tādas
situācijas saglabāšanu, kāda pastāvēja 2005. un 2006. gadā.
Turklāt no lietas materiāliem izskatās, ka, kaut arī šajā gadījumā Civildienesta noteikumu interpretācija un īstenošana no
Eurostat
puses nebija vienveidīga un pastāvīga un ka administrācijas attieksme pret prasītāju nebija vienmēr skaidra un saskanīga,
tomēr
Eurostat
rīkojās rūpīgi, brīdinot prasītāju ar iepriekš minētajām 2006. gada 27. septembra un 2007. gada 16. janvāra vēstulēm par
viņa pienākumu turpmāk atrasties
Eurostat
dienestā, par viņa prombūtnes neatbilstību Civildienesta noteikumiem un vajadzību iepriekš brīdināt par savu prombūtni un
saņemt atļauju.
Attiecībā uz iebildumiem par Komisijas pienākumu saskaņā ar principu
pacta sunt servanda
ievērot Civildienesta noteikumu 57., 59. un 60. panta, Civildienesta noteikumu II pielikuma 1. panta sestās daļas normas,
kā arī ietvarlīguma 1. panta 2. punktu un papildus apstāklim, ka attiecībā uz Komisijas pienākumu ievērot šīs normas saikne
starp prasītāju un administrāciju izriet no Civildienesta noteikumiem, nevis no līguma, ir jākonstatē, ka, ievērojot apsvērumus,
kas ir izklāstīti attiecībā uz pirmo pamatu, arī šis iebildums ir jānoraida.
Līdz ar to pamats, kas izriet no tiesiskās paļāvības aizsardzības principa un noteikuma
patere legem quam ipse fecisti
pārkāpuma, ir jānoraida kā nepamatots.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Civildienesta tiesas Reglamenta 87. panta 1. punktam, ievērojot citus minētā reglamenta otrās sadaļas astotās nodaļas
noteikumus, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis
lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī panta 2. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa
var nolemt, ka lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tikai daļēji
vai pat vispār atbrīvo no šā pienākuma
Šajā lietā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs. Tādējādi un neesot iemesliem, kas pamatotu Reglamenta 87. panta 2. punkta
piemērošanu, tam jāpiespriež atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
G. Lebedef
sedz visus tiesāšanās izdevumus.
Gervasoni
Kreppel
Tagaras
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 7. jūlijā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
W. Hakenberg

S. Gervasoni
Šī nolēmuma teksts, kā arī tajā minēto un Krājumā vēl nepublicēto Kopienu tiesu nolēmumu teksti ir pieejami Tiesas interneta
vietnē www.curia.europa.eu
*
Tiesvedības valoda – franču.