CELEX: 62003CJ0350
Tarbijakaitse
Koduukseleping
Kinnisvaraost
Hüpoteeklaenuga rahastatav investeering
Taganemisõigus
Taganemise tagajärjed

Eelotsusetaotlus käsitleb EÜ artikli 95 lõike 3 ja nõukogu 20. detsembri 1985. aasta direktiivi 85/577/EMÜ tarbija kaitsmise
kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral (EÜT L 372, lk 31; ELT eriväljaanne 15/01, lk 262; edaspidi „direktiiv”),
eriti selle artikli 3 lõike 2 ning artiklite 4, 5 ja 7 tõlgendamist.
Eelotsusetaotlus esitati Elisabeth ja Wolfgang Schulte ning Deutsche Bausparkasse Badenia AG (edaspidi „pank”) vahelise vaidluse
raames, mis on seotud nimetatud abielupaari ja panga vahel sõlmitud kinnisvaralaenulepingust taganemisega koduukselepinguid
käsitleva siseriikliku õiguse alusel.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Direktiivi eesmärk on tagada liikmesriikide tarbijate miinimumkaitse koduukselepingute valdkonnas, et kaitsta tarbijaid ohtude
eest, mis tulenevad lepingu sõlmimisest väljaspool äriruume. Direktiivi neljas ja viies põhjendus on sõnastatud järgmiselt:
„väljaspool ettevõtja äriruume sõlmitud lepingute tunnusjooneks on asjaolu, et läbirääkimised lepingu sõlmimiseks algatab
üldjuhul ettevõtja ning tarbija ei ole nendeks valmistunud ega tea neid oodata; tarbijal puudub sageli võimalus pakkumise
kvaliteeti ja hinda muude pakkumistega võrrelda; […]
tarbijale tuleks anda õigus vähemalt seitsme päeva jooksul leping tühistada, et võimaldada tal hinnata lepingust tulenevaid
kohustusi”.
Direktiivi artikli 1 lõige 1 sätestab:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse lepingute suhtes, mille alusel ettevõtja tarnib tarbijale kaupa või osutab teenuseid ning
mis on sõlmitud:
[…]
–        ettevõtja külastuse ajal
i)      selle tarbija või mõne teise tarbija koju,
[…]
kusjuures külastus ei toimu tarbija selgesti väljendatud kutsel.”
Direktiivi artikli 3 lõike 2 punkt a sätestab:
„Käesolevat direktiivi ei kohaldata järgmiste lepingute suhtes:
a)      kinnisvara ehitus-, müügi- ja rendilepingud või muude kinnisvara õigustega seotud lepingud.
[…]”.
Direktiivi artikkel 4 sätestab:
„Artikliga 1 reguleeritavate tehingute puhul peavad ettevõtjad andma tarbijale kirjalikult teada, et tarbijal on õigus leping
tühistada artikliga 5 sätestatud aja jooksul, ning esitama selle isiku nime ja aadressi, kelle poole kõnealust õigust kasutades
pöörduda.
Teade peab sisaldama kuupäeva ja lepingu kindlaksmääramist võimaldavaid üksikasju. Teade antakse tarbijale:
a)      artikli 1 lõikega 1 sätestatud juhul lepingu sõlmimise ajal;
[…]
Liikmesriigid tagavad, et nende siseriiklikes õigusaktides on vajalikud tarbijakaitsemeetmed juhtudeks, kui käesolevas artiklis
nimetatud teavet ei esitata.”
Direktiivi artikkel 5 sätestab:
„1.      Tarbija võib siseriiklike õigusaktidega sätestatud korras loobuda võetud kohustusest, saates asjakohase teate vähemalt seitsme
päeva jooksul alates artiklis 4 nimetatud teate kättesaamisest. […]
2.      Teatamine vabastab tarbija kõigist ülesöeldud lepinguga seotud kohustustest.”
Direktiivi artikkel 7 näeb ette, et „[k]ui tarbija kasutab loobumisõigust, reguleeritakse kõnealuse loobumise õiguslikke tagajärgi
siseriiklike õigusaktidega, eelkõige tarnitud kauba või osutatud teenustega seotud maksete hüvitamist ja vastuvõetud kauba
tagastamist.”
Direktiivi artiklis 8 on täpsustatud, et direktiiv „ei takista liikmesriike vastu võtmast või säilitamast tõhusamaid tarbijakaitsesätteid
direktiiviga reguleeritavas valdkonnas.”

Euroopa Kohtu praktika
13. detsembri 2001. aasta otsuses kohtuasjas C-481/99: Heininger (EKL 2001, lk I-9945) tõlgendas Euroopa Kohus direktiivi
kolmest aspektist.
Esiteks leidis Euroopa Kohus, et direktiiv on kohaldatav kinnisvaralaenulepingute suhtes, st lepingute suhtes, mille eesmärk
on kinnisvaraostu rahastamine. Nimetatud kohtuotsuse punktis 32 sedastas Euroopa Kohus, et isegi kui selline leping on seotud
kinnisvaraõigusega, kuivõrd antud laen tuleb tagada kinnispandiga, ei piisa sellisest lepingutingimusest, et pidada kõnealust
lepingut seotuks kinnisvara õigustega artikli 3 lõike 2 punkti a mõttes.
Seejärel märkis Euroopa Kohus, et tarbijal, kes on sõlminud kinnisvaralaenulepingu koduukselepinguna, on direktiivi artiklis
5 ettenähtud õigus lepingust taganeda. Otsuse punktis 35 täpsustas Euroopa Kohus, et direktiivi kohaselt kinnisvaralaenulepingust
võimaliku taganemise mõju kinnisvaraostulepingule ja kinnispandi seadmisele reguleerib siseriiklik õigus.
Viimaseks märkis Euroopa Kohus, et taganemiseks ettenähtud seitsmepäevast tähtaega arvutatakse sellest hetkest, kui tarbija
saab ettevõtjalt teate taganemisõiguse kohta. Eespool viidatud Heiningeri otsuse punktis 48 sedastas Euroopa Kohus, et direktiiviga
on vastuolus see, kui siseriiklik seadusandja sätestab direktiivi artiklis 5 ettenähtud taganemisõiguse kasutamise tähtajaks
ühe aasta arvates lepingu sõlmimisest, juhul kui tarbija ei ole saanud direktiivi artiklis 4 ettenähtud teadet.

Siseriiklikud õigusnormid
Direktiiv võeti Saksa õigusesse üle 16. jaanuari 1986. aasta seadusega, mis käsitleb koduukselepingutest ja samalaadsetest
tehingutest taganemist (Gesetz über den Widerruf von Haustürgeschäften und ähnlichen Geschäften (BGBl. 1986 I, lk 122, edaspidi
„HWiG”).
Põhikohtuasja aluseks olevate asjaolude toimumise ajal kehtinud versioonis sätestas HWiG § 1 lõige 1:
„Kui klienti on kallutatud tegema tahteavaldust tasulise lepingu sõlmimiseks
1.      suuliste läbirääkimistega tema töö- või elukohas,
[…]
jõustub selline tahteavaldus ainult siis, kui klient ei tagane sellest kirjalikult nädala jooksul.”
HWiG § 3 sätestab:
„(1)      Taganemise korral on kumbki pool kohustatud saadu teisele poolele tagastama. Taganemist ei välista saadud eseme riknemine
või hävimine või muul põhjusel tagastamise võimatus. Kui eseme riknemise, hävimise või muu tagastamist võimatuks tegeva asjaolu
eest vastutab klient, peab ta teisele lepingupoolele hüvitama eseme väärtuse vähenemise või kogu väärtuse.
(2)      Kui klienti ei ole § 2 kohaselt informeeritud ja talle ei olnud muul viisil teada tema taganemisõigus, vastutab ta eseme riknemise,
hävimise või muu tagastamist võimatuks tegeva asjaolu eest ainult juhul, kui ta ei ole üles näidanud samasugust hoolsust nagu
tavaliselt oma asjade ajamisel.
(3)      Kasutuse üleandmise või eseme kasutamise eest ning muude hüvede eest kuni taganemisõiguse kasutamiseni tuleb tasuda; arvesse
ei võeta eseme või hüve väärtuse vähenemist eesmärgipärase kasutamise tõttu.
(4)      Kliendil on õigus teiselt poolelt nõuda esemele tehtud vajalike kulutuste hüvitamist.”
Peale selle võttis Saksa seadusandja üle nõukogu 22. detsembri 1986. aasta direktiivi 87/102/EMÜ tarbijakrediiti käsitlevate
liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (EÜT 1987, L 42, lk 48; ELT eriväljaanne 15/01, lk 326), võttes
vastu 17. detsembri 1990. aasta seaduse tarbijakrediidi kohta (Verbraucherkreditgesetz) (BGBl. 1990 I, lk 2840, edaspidi „VerbrKrG”).
See seadus kehtis oma algses versioonis põhikohtuasja aluseks olnud asjaolude toimumise ajal ja kuni 30. septembrini 2000.
VerbrKrG § 9 sätestab:
„1.      Müügileping on laenulepinguga seotud tehing juhul, kui laenu kasutatakse müügihinna tasumiseks ja kui neid kahte lepingut
tuleb käsitada majandusliku tervikuna. Majandusliku tervikuga on tegemist eelkõige juhul, kui müüja teeb laenuandjaga koostööd
laenulepingu ettevalmistamisel või sõlmimisel.
2.      Tarbija tahteavaldus seotud müügilepingu sõlmimiseks jõustub ainult siis, kui tarbija ei tagane § 7 lõike 1 alusel oma tahteavaldusest
laenulepingu sõlmimiseks.
Taganemisõigust käsitlevas teates […] peab olema märgitud, et taganemise korral kaotab kehtivuse ka laenulepinguga seotud
müügileping. […] Kui laenu netosumma on müüjale juba üle kantud, võtab laenuandja tarbija ees enda kanda müügilepingust tulenevad
müüja õigused ja kohustused, mis on seotud taganemise õiguslike tagajärgedega […].
[…]”.
VerbrKrG § 3 lõige 2 sätestab:
„Muu hulgas ei kohaldata
[…]
2.      § 4 lõike 1 neljanda lause punkti 1 alapunkti b ning § 7, 9 ja 11–13 laenulepingute suhtes, mille kohaselt on laen seotud
kinnispandiga ja laenu antakse tingimustel, mis on tavalised kinnisvaraga tagatud laenude ja nende vaherahastamise puhul […]”.

Põhikohtuasi
Eelotsusetaotluse kohaselt rahastab pank vanade korterite ostmist alates 1980. aastate lõpust. Üldreeglina on tegemist 1960.
ja 1970. aastatel sotsiaalkorterite ehitamise käigus püstitatud korterelamutega, mille ostis ning pani pärast osalist renoveerimist
müüki Allgemeine Wohnungsvermögens AG. Äriühing Heinen & Biege GmbH (edaspidi „Heinen & Biege”), kelle tegevusalaks on kinnisvara-
ja finantsteenuste vahendus, võttis enda peale nende korterite tegeliku müügi ning rahastamise vahendamise.
Kõnealuse müügi raames võttis 1992. aasta veebruaris Elisabeth ja Wolfgang Schultega ühendust Heinen & Biege esindaja, kes
tegi neile investeerimisettepaneku: omandada laenuga kinnisvara. Müüdavas korteris elaksid kolmandad isikud ning maksustamisega
seotud põhjustel tuleks kogu selle ostuhind tasuda laenuga.
Elisabeth ja Wolfgang Schulte ostsid 28. aprillil 1992 korteri hinnaga 90 519 Saksa marka. Müügileping allkirjastati notari
juures vastavalt siseriiklikele õigusnormidele.
Ainuüksi selle ostu rahastamise eesmärgil sõlmisid Elisabeth ja Wolfgang Schulte 7. aprillil 1992 pangaga laenulepingu 105 000
marga suuruses summas, kusjuures laenu tagatiseks oli omandatud korterile 8. mai 1992. aasta notariaalaktiga seatud samasuuruses
summas kinnisvõlg. Notariaalaktis kohustusid Elisabeth ja Wolfgang Schulte isiklikult vastutama kinnisvõla tasumise eest ja
nõustusid võimalusega, et laenuleping pööratakse viivitamatule sundtäitmisele kogu nende vara vastu. Panga nõudmisel pidid
nad ka kohustuma ühinema üüritulude ühissüsteemiga, mis pidi tagama kogu kinnisvarakompleksi üüritulude võrdse jaotamise.
Veel kohustusid nad sõlmima pangaga kaks ehitus-säästulepingut, millest kumbki katab poole laenusummast. Lepiti kokku, et
laenu tagasimaksmine hakkab toimuma alles pärast esimese ehitus-säästulepingu järgse kogumisaja möödumist. Laenuleping ei
sisaldanud mingit teavet taganemisõiguse kohta HWiG-i mõttes.
Pärast kõigi laenulepingus ettenähtud lepingute sõlmimist ja tagatiste seadmist kandis pank otse kinnisvara müüvale äriühingule
üle 101 850 marka vastavalt Elisabeth ja Wolfgang Schulte antud kirjalikule korraldusele.
Kuna Elisabeth ja Wolfgang Schulte ei täitnud igakuiste maksete kohustust vastavalt laenulepingule, lõpetas pank lepingu,
nõudis laenu viivitamatut tagasimaksmist ning tagasi maksmata jätmise korral laenulepingu sundtäitmist vastavalt 8. mai 1992. aasta
notariaalaktile.
Elisabeth ja Wolfgang Schulte taganesid laenulepingust HWiG § 1 alusel 2002. aasta novembris ning vaidlustasid sundtäitmise
Landgericht Bochum’is.
Elisabeth ja Wolfgang Schulte väitsid selles kohtus, et 1992. aasta veebruaris võttis nendega nende kodus ühendust Heinen
& Biege esindaja, kes tegi neile ettepaneku, kuidas maksude arvelt säästa, ning seejärel toimus lühikese aja jooksul samuti
nende kodus kolm nõustamist, mille käigus neile pakuti peale kinnisvara ka täielikku rahastamist, konkreetsel juhul eranditult
pangapoolset rahastamist. Schultedele öeldi otsesõnu, et kinnisvara rahastamise tagavad valitud investeerimismudeli kaudu
selle investeeringuga seotud maksusoodustused ja üüritulud. Nii laenuleping kui ka ehitus-säästulepingud allkirjastati seejärel
nende korteris.
Nad leidsid, et koduuksetehingu eest on vastutav pank, sest ta tegi vahendusühinguga aastate jooksul tihedat koostööd ning
kõik lepinguläbirääkimised toimusid panga arvel.
Elisabeth ja Wolfgang Schulte väitsid veel, et müügilepingut ja laenulepingut tuleb pidada majanduslikuks tervikuks, nii et
vastavalt VerbrkrG § 9 lõike 2 neljandale lausele, mis on analoogia põhjal igal juhul kohaldatav, on nad kohustatud tagastama
üksnes omandiõiguse korterile.
Pank eitas, et laenuleping oleks sõlmitud koduuksetehinguna. Ja isegi kui see nii oleks, ei saaks teda pidada juriidiliselt
vastutavaks, kuna esindaja oli vahendusühingu kaastöötaja, kelle osa laenulepingu sõlmimisel seisnes vaid toimiku koostamises
ja andmete edastamises.
Muu hulgas leidis pank, et küsimus ei ole selles, kas Elisabeth ja Wolfgang Schultel on taganemisõigus vastavalt HWiG-le,
sest isegi kui tunnistada HWiG § 1 kohase taganemise kehtivust, on nad kohustatud tagasi maksma saadud laenu, st laenu netosumma
ja hüvitise raha kasutamise eest lepingulise või turuintressi ulatuses. Teise võimalusena nõudis pank vastuhagi korras Elisabeth
ja Wolfgang Schultelt saadud summa ehk 101 850 marga tagasimaksmist, millele lisandub seaduslik intress.

Eelotsuse küsimused
Landgericht Bochum selgitab, et siseriiklikus õiguses on kinnisvaralaenulepingust taganemise tagajärg selle lepingu tühistamine
ning vastavalt HWiG § 3 lõigetele 1 ja 3 on kumbki lepingupool kohustatud saadu tagastama teisele lepingupoolele ja hüvitama
selle kasutamise kuni lepingust taganemiseni. Nimetatud kohus lisab, et Bundesgerichtshofi väljakujunenud kohtupraktika kohaselt
käsitatakse laenusaajat laenu saanuna ka juhul, kui laenusummat ei ole üle kantud talle, vaid tema korralduse kohaselt kolmandale
isikule.
Sellest tuleneb, et koduuksetehinguna sõlmitud kinnisvaralaenulepingust taganemise korral annavad HWiG § 3 lõiked 1 ja 3 laenuandjale
pangale õiguse saada tagasi ülekantud laenu netosumma pluss turul kehtiv intressimäär.
Landgericht Bochum selgitab, et põhikohtuasja lahendus sõltub peamiselt vastusest küsimusele, kas pärast seda, kui Elisabeth
ja Wolfgang Schulte on kasutanud oma õigust taganeda kinnisvaralaenulepingust, võib pank kasutada õigust nõuda kogu laenusumma
viivitamatut tagasimaksmist vastavalt HWiG § 3 lõikele 1, nagu seda on tõlgendanud Bundesgerichtshof. Landgericht Bochum peab
seda tagajärge tarbija jaoks karmiks ning leiab, et siseriiklike õigusnormide alusel on võimalikud muud lahendused.
Kinnisvaralaenulepingut ja kinnisvara müügilepingut võib pidada majanduslikuks tervikuks VerbrKrG § 9 lõike 2 mõttes, nii
et laenusaaja ei ole kinnisvaralaenulepingust taganemise tõttu enam seotud kinnisvara müügilepinguga ning selle sätte neljanda
lause kohaselt lähevad müüja õigused ja kohustused üle pangale. Laenusaaja ei ole seega enam kohustatud laenusummat pangale
tagasi maksma, vaid ta peab tagastama selle laenuga rahastatud kinnisvara ning hüvitama selle vahepealse kasutamise. VerbrKrG
§ 9 lõikele 2 tuginemata on nende kahe lepingu majandusliku terviklikkuse ideest lähtudes veel võimalik leida, et ühest lepingust
taganemine toob kaasa teise lepingu kehtetuse, kuna taganemist käsitleva sätte kaitse-eesmärk eeldab, et laenu tagasimaksmise
kohustust ei panda laenusaajale.
Landgericht Bochum täpsustab siiski, et eespool viidatud Heiningeri kohtuotsusega kinnitatud Bundesgerichtshofi väljakujunenud
kohtupraktika kohaselt ei ole VerbrKrG § 3 lõikest 2 tulenevalt VerbrKrG § 9 kinnisvaralaenude suhtes kohaldatav. Nimetatud
kohtupraktika kohaselt ei peeta kinnisvaralaenu ja laenuga rahastatud kinnisvaraostu seotud tehinguteks, mis moodustavad majandusliku
terviku. Järelikult ei mõjuta kinnisvaralaenulepingust taganemine selle laenuga finantseeritud kinnisvara müügilepingu kehtivust.
Landgericht Bochum kahtleb, kas selline siseriiklik õigusnorm nagu HWiG § 3 Bundesgerichtshofi tõlgenduses on ühenduse õigusega
kooskõlas, kuivõrd sellele sättele antud tõlgendusest tulenevad juriidilised tagajärjed ei vasta tema arvates taganemisõiguse
kaitse-eesmärgile.
Sellega seoses märgib ta, et sellisest tõlgendusest tulenev tagasimaksmiskohustus tähendab tarbija jaoks, kes on sõlminud
laenulepingu, ilma et teda oleks taganemisõigusest teavitatud, ja kes kasutab nimetatud õigust – mis eespool viidatud Heiningeri
otsuse kohaselt ei ole ajaliselt piiratud –, sattumist majanduslikult ebasoodsamasse olukorda kui laenulepingu säilitamise
korral. Viivitamatu ja täieliku tagasimaksmise kohustus, mille täitmine võib põhjustada tarbijate maksejõuetuse, võib olla
selline, et selle mõjul loobuvad tarbijad neile direktiivi artikliga 5 antud taganemisõiguse kasutamisest.
Neil asjaoludel otsustas Landgericht Bochum menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas direktiivi […] artikli 3 lõike 2 punkt a on kohaldatav ka selliste kinnisvara müügilepingute suhtes, mida tuleb pidada
osaks teatud liiki finantsinvesteeringust, mille rahastamine on tagatud laenuga ja mille lepingueelsed läbirääkimised on nii
kinnisvara müügilepingu kui ka ainult rahastamiseks mõeldud laenulepingu osas toimunud koduuksetehingu olukorras [HWiG] § 1
mõttes?
2.      Kas tarbijakaitse valdkonnas kaitstuse kõrget taset (EÜ artikli 95 lõige 3) ja direktiiviga […] tagatud tarbijakaitse tõhusust
käsitlevad nõuded on täidetud selliste siseriiklike õigusnormidega või neile antud tõlgendusega, mille kohaselt laenulepingu
sõlmimiseks – isegi kui tegemist on finantsinvesteeringuga, milleks ei oleks ilma kinnisvaraostuta mingil juhul laenu antud
– tehtud tahteavaldusest taganemise ainsaks tagajärjeks on laenulepingu tühistamine?
3.      Kas siseriiklik õigusnorm, mis näeb laenulepingust taganemise tagajärjena ette oma taganemisõigust kasutanud tarbija kohustuse
maksta laenusumma finantseerinud pangale tagasi, kuigi investeeringu jaoks kehtestatud süsteemi kohaselt oli laen mõeldud
vaid kinnisvara rahastamiseks ning kanti üle otse kinnisvaramüüjale, vastab direktiivi […] artikli 5 lõike 2 kaitse-eesmärgile
taganemise valdkonnas?
4.      Kas siseriiklik õigusnorm, mis näeb taganemise tagajärjena ette tarbija kohustuse maksta pärast taganemisõiguse kasutamist
viivitamatult tagasi laenusumma, mida ei ole vastavalt investeeringu jaoks kehtestatud süsteemile seni tagasi makstud, pluss
turul kehtiv intressimäär, on vastuolus kaitstuse kõrge taseme nõudega tarbijakaitse valdkonnas (EÜ artikkel 95, lõige 3)
ja direktiivis […] sätestatud tarbijakaitse tõhususe põhimõttega?”

Eelotsuse küsimused

Vastuvõetavus
Esitatud küsimused lähtuvad eeldusest, et põhikohtuasjas käsitletav laenuleping on sõlmitud koduuksetehinguna.
Pank kahtleb eelotsusetaotluse vastuvõetavuses, kuna tema arvates ei ole Landgericht Bochum lõplikult lahendanud küsimust,
kas laenuleping on tõepoolest sõlmitud koduuksetehinguna. Pank leiab, et kuni see küsimus on vastamata, jäävad esitatud eelotsuse
küsimused hüpoteetilisteks.
Sellega seoses tuleb märkida, et ainult siseriiklikul kohtul, kelle lahendada on vaidlus ja kes vastutab langetatava kohtuotsuse
eest, on pädevus kohtuasja eripära arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule
esitatavate küsimuste asjakohasust. Euroopa Kohus on siiski otsustanud, et ta ei saa vastata siseriikliku kohtu esitatud eelotsuse
küsimusele, kui on ilmselge, et siseriikliku kohtu taotletud ühenduse õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja
tegelike asjaoludega või selle esemega või kui tegemist on hüpoteetilise probleemiga (vt 15. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas
C-415/93: Bosman, EKL 1995, lk I-4921, punktid 59 ja 61).
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et kui Elisabeth ja Wolfgang Schulte oleksid kohustatud maksma viivitamata ja täielikult
tagasi laenusumma koos intressidega, ei peaks ta uurima küsimust, kas pank on lepingu õiguspäraselt lõpetanud või kas Elisabeth
ja Wolfgang Schulte on laenulepingu sõlmimisele suunatud tahteavaldusest õiguspäraselt taganenud kooskõlas HwiG-ga. Neil kahel
juhul oleksid Elisabeth ja Wolfgang Schulte kohustatud laenusumma viivitamata ja täielikult tagastama.
Neil asjaoludel ei ole võimalik kinnitada, et eelotsuse küsimused oleksid ilmselgelt hüpoteetilised või et neil puuduks igasugune
seos põhikohtuasja tegelike asjaoludega või selle esemega.

Põhiküsimus
Esialgsed märkused
–       Põhikohtuasjas käsitletav finantsinvesteering
Finantsinvesteeringul, milles Elisabeth ja Wolfgang Schulte osalesid, on eelkõige järgmised tunnused.
Vahendaja tegi abielupaarile ettepaneku, et nad ostaksid korteri, mille müüja oli äriühing, kes oli edasimüümise eesmärgil
omandanud ja renoveerinud suure hulga kortereid.
Maksustamisega seotud põhjustel tulnuks korteriostu rahastada täielikult laenuga.
Vahendaja tegi ettepaneku, et ostuhind ja tehingukulud rahastataks pangalt võetava laenuga, mis oleks tagatud kinnisvõlaga,
ning Elisabeth ja Wolfgang Schulte oleksid ka isiklikult vastutavad laenu tasumise eest.
Elisabeth ja Wolfgang Schulte kohustusid liituma süsteemiga, mis koondas kõnealuse maja korteritelt saadavad üüritulud, ning
selle süsteemi eesmärk oli tagada kogu üüritulu võrdne jaotamine.
Korterisse tehtud investeering, mis oli täielikult rahastatud laenuga, ei oleks pidanud eeldatavasti tooma Elisabeth ja Wolfgang
Schultele kaasa kulusid, sest rahastamise pidanuks saama tagasi maksta üürituludest, ühendades need eelkõige teatavate maksusoodustuste
mõjuga.
Euroopa Kohtus ei vaidlustatud seda, et lisaks ostuhetkel korteri väärtuse ülehindamise ohule kaasnes kõnealuse investeeringuga
oht, et loodetavat üüritulu ei saada ja et kinnisvarahindade arenguga seotud ootused osutuvad ekslikuks.
Tundub, et kaks viimati mainitud ohtu said Elisabeth ja Wolfgang Schulte puhul tõeks.
Põhikohtuasjas käsitletud juhtumil taganesid Elisabeth ja Wolfgang Schulte eespool viidatud Heiningeri kohtuotsuse järel laenulepingust
kooskõlas HwiG-ga, arvates, et see võimaldab neil vabaneda kõigist oma kohustustest panga ees.
–       Eelotsuse küsimuste ulatus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et vastavalt põhikohtuasja aluseks olevate asjaolude toimumise ajal kehtinud siseriiklikele
õigusnormidele peab laenusaaja, juhul kui ta lepingust taganemisega vabaneb kõigist laenulepinguga seotud kohustustest, maksma
viivitamata ja täielikult tagasi laenu koos intressidega. Nimetatud kohus täpsustab, et vastavalt kohaldatavatele siseriiklikele
õigusnormidele Bundesgerichtshofi tõlgenduses ei ole tähtsust sellel, et pank kandis laenusumma üle otse korteri müüjale ning
sellistel asjaoludel nagu käesolevas asjas ei saa laenulepingut ja ostulepingut pidada seotud lepinguteks, mis moodustavad
majandusliku terviku.
Euroopa Kohtus ei vaidlustata – ja pealegi on Bundesgerichtshof oma kohtupraktikas kinnitanud (12. novembri 2002. aasta otsus,
BGHZ 152, 331) –, et sellistes tingimustes on Saksa õiguses üldjuhul majanduslikult vähe või üldse mitte tasuv laenulepingust
taganeda. Tarbija satub samasugusesse olukorda nagu siis, kui taganemist ei oleks olnud, või veel ebasoodsamasse olukorda,
kuna ta peab tasuma oma võla viivitamata ja mitte osade kaupa, nagu nägi ette leping.
Seda tõdemust arvesse võttes küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas ühenduse õigusega on kooskõlas Saksa õigus selles
osas, milles see näeb ette, et koduuksetehinguna sõlmitud laenulepingust taganemisel on niisugused õiguslikud tagajärjed.
Eelotsuse küsimustest kaks esimest käsitlevad taganemise mõju müügilepingule ja kaks viimast taganemise mõju laenulepingule.
–       Kohaldatav ühenduse õigus
Teises ja neljandas küsimuses viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus EÜ artikli 95 lõikele 3, milles on sätestatud, et komisjon
võtab nimetatud artikli lõikes 1 ettenähtud tarbijakaitset käsitlevates ettepanekutes aluseks kaitstuse kõrge taseme ning
ka Euroopa Parlament ja Euroopa Liidu Nõukogu püüavad oma vastavate volituste piires saavutada sama eesmärki.
Kõigepealt tuleb märkida, et see säte, mis lisati EÜ asutamislepingusse 1986. aastal ühtse Euroopa aktiga, ei olnud kohaldatav
direktiivi vastuvõtmise ajal 1985. aastal.
Isegi kui oletada, et säte oli kohaldatav, on see säte adresseeritud erinevatele institutsioonidele, kellel igaühel on ühenduse
õigusloomeprotsessis oma roll, järelikult ei saa seda sätet pidada liikmesriigi kohustuste otseseks aluseks. Seda sätet saab
kõige rohkem kasutada ühe elemendina direktiivi tõlgendamisel.
Seega on esitatud küsimustele vastamisel asjakohased ühenduse õigusnormid direktiivi sätted.
Esmalt tuleb märkida, et artikli 8 kohaselt ei takista direktiiv liikmesriike vastu võtmast või säilitamast tõhusamaid tarbijakaitsesätteid
direktiiviga reguleeritavas valdkonnas.
Teiseks, vastavalt artiklile 1 kohaldatakse direktiivi kõikidele ettevõtjate ja tarbijate vahelistele lepingutele, välja arvatud
teatavatele direktiivi artikli 3 lõikes 2 ammendavalt loetletud lepingutele ja eelkõige kinnisvara müügilepingutele.
Viimaks, koduukselepingu sõlminud tarbijale tagatud kaitse seisneb vastavalt direktiivi artikli 5 lõikele 1 konkreetsemalt
võimaluses, et tarbija taganeb lepingust seitsme päeva jooksul arvates ettevõtjalt taganemisõigust käsitleva teate saamisest
ning sellise teate edastamine on direktiivi artikli 4 esimese lõigu kohaselt ettevõtja kohustus.
Seda märkis Euroopa Kohus eespool viidatud Heiningeri kohtuotsuse punktis 38, rõhutades, et esiteks on direktiivi eesmärk
kaitsta tarbijat väljaspool ettevõtja äriruume lepingu sõlmimisest tulenevate ohtude eest ja teiseks on tarbijakaitse direktiivis
tagatud taganemiseõiguse sätestamisega.
Taganemise tagajärgede kohta on direktiivi artikli 5 lõikes 2 sätestatud, et taganemine vabastab tarbija kõigist lepinguga
seotud kohustustest ja direktiivi artiklis 7 on sätestatud, et taganemise õiguslikke tagajärgi reguleeritakse siseriiklike
õigusaktidega.
Eespool viidatud Heiningeri kohtuotsuse punktis 35 osutas Euroopa Kohus viimati mainitud sättele, lisades, et kuigi kinnisvaralaenuleping
kuulub direktiivi kohaldamisalasse, kuuluvad tagajärjed, mis on direktiivi reeglite kohasel lepingust taganemisel kinnisvaraostu
lepingule ja kinnispandi seadmisele, siseriikliku õiguse kohaldamisalasse.
Kuigi lepingust taganemise õiguslike tagajärgede reguleerimine on liikmesriikide pädevuses, peavad nad seda pädevust kasutades
järgima ühenduse õigust ja konkreetsemalt direktiivi reegleid, mida tõlgendatakse direktiivi eesmärgist lähtudes ja nii, et
oleks tagatud direktiivi kasulik mõju. Direktiivist tulenevate kohustuste täitmisel peavad liikmesriigid võtma kõik vajalikud
meetmed direktiivi täieliku mõju tagamiseks kooskõlas direktiivi eesmärgiga (vt eelkõige 17. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas
C‑336/97: komisjon
v.
Itaalia, EKL 1999, lk I-3771, punkt 19, ja 5. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑324/01: komisjon
v.
Belgia, EKL 2002, lk I-11197, punkt 18).
Tuleb lisada, et Euroopa Kohus on leidnud, et direktiivi kui sellisega ei saa panna üksikisikule kohustusi ning seda ei saa
kasutada üksikisiku vastu (vt eelkõige 14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑91/92: Faccini Dori, EKL 1994, lk I-3325,
punkt 20, ja 5. oktoobri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-397/01–C‑403/01: Pfeiffer jt, EKL 2004, lk I-8835, punkt 108).
Kuid arutades eraisikute vahelisi kohtuasju, peab siseriiklik kohus direktiiviga ettenähtud kohustuste ülevõtmiseks vastu
võetud siseriiklike õigusnormide rakendamisel võtma arvesse siseriikliku õiguse norme tervikuna ning lähtuma nende tõlgendamisel
võimalikult suures ulatuses asjaomase direktiivi sõnastusest ja eesmärgist, et saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev
tulemus (vt eespool viidatud Pfeifferi jt kohtuotsus, punkt 120).

Esimene ja teine küsimus, mis käsitlevad laenulepingust taganemise mõju müügilepingule
Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus tõlgendust direktiivi artikli 3 lõikele 2, mis arvab direktiivi
kohaldamisalast välja muu hulgas kinnisvara müügilepingud. Nimetatud kohus soovib teada, kas see väljaarvamine kehtib ka kinnisvara
müügilepingute suhtes, mida tuleb käsitada osana teatud liiki finantsinvesteeringust, mille rahastamine on tagatud laenuga
ja mille lepingueelsed läbirääkimised on nii kinnisvara müügilepingu kui ka ainult rahastamiseks mõeldud laenulepingu osas
toimunud koduuksetehingu olukorras.
Teise küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada sisuliselt seda, kas direktiiviga on vastuolus siseriiklikud
reeglid, mis näevad laenulepingust taganemise ainsa tagajärjena ette selle tühistamise, isegi kui tegemist on finantsinvesteeringuga,
milleks ei oleks antud laenu ilma kinnisvara ostmiseta.
Eelotsusetaotlusest nähtub, et neid kahte küsimust esitades on kõnealune kohus olnud seisukohal, et sellistel asjaoludel nagu
põhikohtuasjas võivad need kaks lepingud olla seotud ja moodustada majandusliku terviku, nii et laenulepingust taganemine
võib mõjutada müügilepingu kehtivust ja laenusaaja võib esimesest lepingust taganemise tõttu enam mitte olla seotud teise
lepinguga.
Sellega seoses tuleb kõigepealt tõdeda, et direktiiv arvab otsesõnu ja ühemõtteliselt oma kohaldamisalast välja kinnisvara
müügilepingud.
Samas kui teised tarbijate huvide kaitsmise eesmärgiga ühenduse direktiivid – eelkõige eespool viidatud direktiiv 87/102 –
sisaldavad seotud lepinguid käsitlevaid reegleid, ei sisalda käsitletav direktiiv ühtegi seda liiki reeglit ega anna mingit
alust eeldada selliste reeglite vaikimisi olemasolu.
Teatavates Euroopa Kohtule esitatud märkustes, eelkõige Prantsuse valitsuse märkustes kinnitatakse, et 22. aprilli 1999. aasta
otsusest kohtuasjas C‑423/97: Travel Vac (EKL 1999, lk I-2195) tuleneb, et direktiiv on kohaldatav koduuksemüügi olukorrale,
mis päädib sellise kinnisvara müügilepingu sõlmimisega, mis on lahutamatu laiemast lepingute rühmast, kuhu kuuluvad veel kinnisvõlaga
tagatud laenuleping, ehitus-säästuleping ja kinnisvara haldamise leping, kusjuures neid viimaseid lepinguid tuleb käsitada
teenuste osutamise lepinguna, mille väärtus on suurem kui kinnisvaral.
Selle seisukohaga ei saa nõustuda. Eespool viidatud Travel Vaci kohtuotsuses käsitletud ehitise ajutise kasutamise leping,
mis leiti mitte kuuluvat direktiivi artikli 3 lõikes 2 sätestatud erandi alla, ei ole võrreldav põhikohtuasjas käsitletavate
lepingutega juba sellepärast, et nimetatud otsuses oli tegemist üheainsa kinnisvaraõigusi ja teenuseid käsitleva lepinguga,
milles teenused olid esikohal, samas kui põhikohtuasjas on tegemist õiguslikult eraldi seisvate tehingutega, millel on põhimõtteliselt
erinevad eesmärgid.
Pealegi on Euroopa Kohus eespool viidatud Heiningeri kohtuotsuse punktis 35 juba rõhutanud, et direktiivi kohaselt kinnisvaralaenulepingust
taganemise mõju laenuga rahastatud kinnisvaraostu lepingule ja kinnispandi seadmisele kuulub siseriikliku õiguse kohaldamisalasse.
Seega kuigi direktiiv ei välista, et juhul, kui kaks seotud lepingut moodustavad majandusliku terviku, näeb siseriiklik õigus
ette, et kinnisvaralaenulepingust taganemine mõjutab kinnisvara müügilepingut, ei nõua direktiiv ka seda, et eelotsusetaotluses
kirjeldatud juhtumil peaks see nii olema.
Kahele esimesele küsimusele tuleb seega vastata, et
–        direktiivi artikli 3 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on kinnisvara müügilepingud arvatud direktiivi kohaldamisalast
välja ka sellisel juhul, kui need on vaid osa finantsinvesteeringust, mille rahastamine on tagatud laenuga ja mille lepingueelsed
läbirääkimised on nii kinnisvara müügilepingu kui ka ainult rahastamiseks mõeldud laenulepingu osas toimunud koduuksetehingu
olukorras;
–        direktiiviga ei ole vastuolus siseriiklikud reeglid, mis näevad laenulepingust taganemise ainsa tagajärjena ette selle tühistamise,
isegi kui tegemist on finantsinvesteeringuga, milleks ei oleks antud laenu ilma kinnisvara ostmiseta.

Kolmas ja neljas küsimus, mis käsitlevad taganemise mõju laenulepingule
Esiteks küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas direktiiviga ja eelkõige selle artikli 5 lõikega 2 on vastuolus, kui direktiivi
kohaselt oma taganemisõigust kasutanud tarbija peab maksma laenusumma tagasi laenuandjale, kuigi investeeringu jaoks kehtestatud
süsteemi kohaselt oli laen mõeldud vaid kinnisvara rahastamiseks ning kanti üle otse kinnisvaramüüjale.
Elisabeth ja Wolfgang Schulte ning Itaalia valitsuse arvates ei vasta selline kohustus direktiivi artikli 5 lõike 2 kaitse-eesmärgile.
Elisabeth ja Wolfgang Schulte leiavad, et majanduslikku tervikut kujutava tehingu puhul, mis oli kunstlikult jagatud ostutehinguks
ja rahastamistehinguks, jääb direktiiviga antud taganemisõigus ebatõhusaks, kui tehingust taganemine piirdub ainult ühega
neist kahest tehingust, s.o laenulepinguga. Tehingu terviklikkuse kontseptsioonist tulenevalt ei ole nende sõnutsi saanud
tarbija ise kunagi kätte laenuraha ega mõjutanud kuidagi selle ülekandmist. Kirjeldatud juhul oleks kasuliku mõju põhimõttega
vastuolus, kui tarbija peaks maksma pangale tagasi laenusumma, mille summat ei ole talle endale kunagi üle kantud.
Sellega seoses piisab panga, Saksamaa valitsuse ja komisjoni eeskujul tõdemisest, et selles küsimuses mainitud kaks asjaolu
– st et laen on mõeldud üksnes kinnisvaraostu rahastamiseks ja kantakse üle otse müüjale – vastavad laialt levinud tavale.
Pealegi ei saa nõustuda Elisabeth ja Wolfgang Schulte seisukohaga, et laenusaaja ei ole laenatud summat kunagi saanud, kui
laenuandja pank kannab selle otse üle kinnisvara müüjale, sest pank on – nagu põhikohtuasjas – tegutsenud vastavalt tarbijate
korraldusele, kes on vastutasuna laenatud summa ülekandmise eest saanud omandiõiguse kinnisvarale.
Seega isegi kui laen on mõeldud ainult kinnisvaraostu rahastamiseks ja kantakse üle otse kinnisvaramüüjale, ei ole direktiiviga
vastuolus, kui tarbija on kohustatud laenusumma tagasi maksma.
Teiseks tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas sellises olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav olukord on direktiiviga
vastuolus, kui nõutakse laenusumma viivitamatut tagasimaksmist.
Sellega seoses tuleb panga, Saksamaa valitsuse ja komisjoni eeskujul märkida, et vastavalt direktiivi artikli 5 lõikele 2
vabastab teatamine tarbija kõigist lõpetatud lepinguga seotud kohustustest. Tarbija kohustuste selline tühistamine tähendab
nii tarbija kui ka laenuandja jaoks algse olukorra taastamist.
Seega ei ole direktiiviga vastuolus tarbija kohustus kinnisvaralaenulepingust taganemise korral maksta laenatud summa laenuandjale
viivitamata tagasi.
Kolmandaks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas sellises olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav olukord on
direktiiviga vastuolus, kui siseriiklikud õigusnormid näevad ette tarbija kohustuse laenulepingust taganemise korral mitte
ainult maksta tagasi selle lepingu alusel saadud summad, vaid ka maksta laenuandjale turul kehtiva määraga intressi.
Elisabeth ja Wolfgang Schulte arvates on selline õigusnorm vastuolus direktiivis ettenähtud tarbijakaitse tõhususe põhimõttega.
Panga ja Saksamaa valitsuse arvates ei sisalda direktiiv isegi sellega tagatud tarbijakaitse tõhusust arvesse võttes mingeid
nõudeid, mis välistaksid sellise siseriikliku õigusnormi.
Sellega seoses tuleb märkida, et laenulepingust direktiivi artikli 5 lõikes 1 ettenähtud taganemise tagajärg on selle artikli
lõike 2 kohaselt tarbija vabanemine kõigist lõpetatud lepinguga seotud kohustustest, mis tähendab esialgse olukorra taastamist.
Seega ei ole direktiiviga vastuolus, kui siseriiklik õigusnorm näeb ette, et kinnisvaralaenulepingust taganemise korral on
tarbija kohustatud mitte üksnes tagasi maksma lepingu alusel saadud summad, vaid ka maksma laenuandjale turul kehtiva määraga
intressi.

Direktiivist tulenevad nõuded, kui tarbijale ei teatata tema taganemisõigusest
Kuigi põhimõtteliselt ei ole direktiiviga vastuolus, kui olukorras, kus ettevõtja on täitnud direktiivi artiklist 4 tulenevat
tarbija teavitamise kohustust, kohaldatakse siseriiklikke reegleid, mille kohaselt peab laenulepingust taganenud tarbija maksma
viivitamata ja täielikult tagasi laenu koos turul kehtivate intressidega, ei pruugi see nii olla juhul, kui ettevõtja ei ole
teavitamiskohustust täitnud.
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi artikli 4 kolmanda lõigu kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et nende siseriiklikes
õigusaktides on vajalikud tarbijakaitsemeetmed juhtudeks, kui teavet taganemisõiguse kohta ei esitata.
Tuleb märkida, et juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et lepingust on taganetud õiguspäraselt, on põhikohtuasja
lahendamisel oluline element asjaolu, et pank ei teatanud Elisabeth ja Wolfgang Schultele nende taganemisõigusest ning et
nad taganesid laenulepingust alles aastate möödumisel.
Kui pank oleks õigeaegselt informeerinud Elisabeth ja Wolfgang Schultet nende taganemisõigusest kooskõlas HWiG-ga, oleks neil
olnud seitse päeva aega muuta oma otsust sõlmida laenuleping. On selge, et kui nad oleksid sel ajal otsustanud laenulepingust
taganeda, ei oleks laenulepingu ja müügilepingu vahelist seost arvestades müügilepingut sõlmitud.
Olukorras, kus pank ei täitnud direktiivi artiklist 4 tulenevat teavitamiskohustust, tuleb tarbijal, juhul kui ta peab maksma
laenu tagasi vastavalt Bundesgerichtshofi kohtupraktikaga täpsustatud Saksa õigusele, kanda käesoleva otsuse punktis 52 loetletud
riskid, mis kaasnevad selliste finantsinvesteeringutega nagu põhikohtuasjas käsitletavad investeeringud.
Põhikohtuasjas käsitletavas olukorras oleks tarbija saanud neid riske vältida, kui teda oleks õigeaegselt teavitatud taganemisõigusest.
Neil asjaoludel kohustab direktiiv liikmesriike võtma vajalikke meetmeid, et vältida olukorda, kus tarbija peaks kandma selliste
riskide realiseerumise tagajärgi. Liikmesriigid peavad neis tingimustes panema riskide realiseerumisest tulenevad tagajärjed
teavitamiskohustuse täitmata jätnud pangale, et oleks tagatud tarbijate kaitsmise kohustus.
Seega olukorras, kus panga poolt tarbijale tema taganemisõigusest teatamise korral oleks tarbija saanud vältida riske, mis
kaasnevad sellise investeeringuga nagu põhikohtuasjas käsitletavad investeeringud, paneb direktiivi artikkel 4 liikmesriikidele
kohustuse tagada, et nende õigusnormid kaitseksid selliseid riske mitte vältida suutnud tarbijaid, võttes meetmeid selle vältimiseks,
et tarbijad kannaksid selliste riskide realiseerumise tagajärgi.
Nagu käesoleva otsuse punktis 71 märgitud, tuleb siseriiklikul kohtul tõlgendada siseriiklikke õigusnorme võimalikult nii,
et saavutada käesoleva otsuse punktis 101 mainitud tulemus.
Eeltoodut arvesse võttes tuleb kolmandale ja neljandale küsimusele vastata, et direktiiviga ei ole vastuolus, kui
–        direktiivi kohaselt oma taganemisõigust kasutanud tarbija peab maksma laenusumma tagasi laenuandjale, kuigi investeeringu
jaoks kehtestatud süsteemi kohaselt oli laen mõeldud vaid kinnisvara rahastamiseks ning kanti üle otse kinnisvaramüüjale;
–        nõutakse laenusumma viivitamatut tagasimaksmist;
–        siseriiklik õigusnorm näeb ette, et kinnisvaralaenulepingust taganemise korral on tarbija kohustatud mitte üksnes tagasi maksma
lepingu alusel saadud summad, vaid ka maksma laenuandjale turul kehtiva määraga intressi.
Kuid olukorras, kus panga poolt oma kohustuse – teatada tarbijale tema taganemisõigusest – täitmise korral oleks tarbija saanud
vältida riske, mis kaasnevad sellise investeeringuga nagu põhikohtuasjas käsitletavad investeeringud, paneb direktiivi artikkel
4 liikmesriikidele kohustuse tagada, et nende õigusnormid kaitseksid selliseid riske mitte vältida suutnud tarbijaid, võttes
meetmeid selle vältimiseks, et tarbijad kannaksid selliste riskide realiseerumise tagajärgi.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
Nõukogu 20. detsembri 1985. aasta direktiivi 85/577/EMÜ tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral
artikli 3 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on kinnisvara müügilepingud arvatud direktiivi kohaldamisalast
välja ka sellisel juhul, kui need on vaid osa finantsinvesteeringust, mille rahastamine on tagatud laenuga ja mille lepingueelsed
läbirääkimised on nii kinnisvara müügilepingu kui ka ainult rahastamiseks mõeldud laenulepingu osas toimunud koduuksetehingu
olukorras.
2.
Direktiiviga 85/577 ei ole vastuolus siseriiklikud reeglid, mis näevad laenulepingust taganemise ainsa tagajärjena ette selle
lepingu tühistamise, isegi kui tegemist on finantsinvesteeringuga, milleks ei oleks antud laenu ilma kinnisvara ostmiseta.
3.
Direktiiviga 85/577 ei ole vastuolus, kui:
–
direktiivi kohaselt oma taganemisõigust kasutanud tarbija peab maksma laenusumma tagasi laenuandjale, kuigi investeeringu
jaoks kehtestatud süsteemi kohaselt oli laen mõeldud vaid kinnisvara rahastamiseks ning kanti üle otse kinnisvaramüüjale;
–
nõutakse laenusumma viivitamatut tagasimaksmist;
–
siseriiklik õigusnorm näeb ette, et kinnisvaralaenulepingust taganemise korral on tarbija kohustatud mitte üksnes tagasi maksma
lepingu alusel saadud summad, vaid ka maksma laenuandjale turul kehtiva määraga intressi.
Kuid olukorras, kus panga poolt oma kohustuse – teatada tarbijale tema taganemisõigusest – täitmise korral oleks tarbija saanud
vältida riske, mis kaasnevad sellise investeeringuga nagu põhikohtuasjas käsitletavad investeeringud, paneb direktiivi 85/577
artikkel 4 liikmesriikidele kohustuse tagada, et nende õigusnormid kaitseksid selliseid riske mitte vältida suutnud tarbijaid,
võttes meetmeid selle vältimiseks, et tarbijad kannaksid selliste riskide realiseerumise tagajärgi.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.