CELEX: 62005CJ0325
EBB ir Turkijos asociacija
Papildomo protokolo 59 straipsnis
Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 6, 7 ir 14 straipsniai
Teisė laisvai įsidarbinti pagal 7 straipsnio pirmosios pastraipos antrą įtrauką
Su ja susijusi teisė apsigyventi
Vyresnis kaip 21 metų Turkijos pilietis, kuris nebėra išlaikomas savo tėvų
Nuteisimai baudžiamąja tvarka
Įgytų teisių praradimo sąlygos
Suderinamumas su taisykle, pagal kurią Turkijos Respublikai nesudaromos palankesnės sąlygos nei tos, kurias valstybės sudaro viena kitai

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas dėl 1970 m. lapkričio 23 d. Briuselyje pasirašyto bei 1972 m. gruodžio
19 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2760/72 Bendrijos vardu sudaryto, aprobuoto ir patvirtinto papildomo protokolo (OL L 293,
p. 1, toliau – papildomas protokolas) 59 straipsnio bei 1980 m. rugsėjo 19 d. Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 dėl asociacijos
plėtros (toliau – Sprendimas Nr. 1/80) 6, 7 ir 14 straipsnių išaiškinimo. Asociacijos taryba buvo įsteigta susitarimu, įsteigiančiu
Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją, kurį 1963 m. rugsėjo 12 d. Ankaroje pasirašė Turkijos Respublika bei
Europos ekonominės bendrijos valstybės narės ir Bendrija ir kuris pastarosios vardu buvo sudarytas, aprobuotas ir patvirtintas
1963 m. gruodžio 23 d. Tarybos sprendimu 64/732/EEB (OL 217, 1964, p. 3685, toliau – Asociacijos susitarimas).
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Turkijos piliečio I. Derin ir
Landkreis Darmstadt‑Dieburg
dėl išsiuntimo iš Vokietijos teritorijos procedūros.

Teisinis pagrindas

EEB ir Turkijos asociacija
Pagal Asociacijos susitarimo 2 straipsnio 1 dalį šiuo susitarimu siekiama skatinti Susitariančiųjų Šalių ilgalaikių ir harmoningų
prekybos ir ekonominių santykių, įskaitant ir darbo sektoriuje, plėtrą, laipsniškai užtikrinant laisvą darbuotojų judėjimą
(12 straipsnis), siekiant pakelti Turkijos gyventojų pragyvenimo lygį ir palengvinti vėlesnį Turkijos stojimą į Europos Bendriją
(šio susitarimo ketvirta konstatuojamoji dalis ir 28 straipsnis).
Dėl to Asociacijos susitarimas numato pasirengimo laikotarpį, per kurį padedant Bendrijai bus keliama Turkijos ekonomika (šio
susitarimo 3 straipsnis), pereinamąjį laikotarpį laipsniškai įkurti muitų sąjungą ir suderinti ekonomikos politiką (šio susitarimo
4 straipsnis) bei baigiamąjį laikotarpį, grindžiamą muitų sąjunga ir Susitariančiųjų Šalių glaudesniu ekonominiu bendradarbiavimu
(šio susitarimo 5 straipsnis).
Asociacijos susitarimo 6 straipsnis suformuluotas taip:
„Siekdamos užtikrinti asociacijos tvarkos taikymą ir laipsnišką vystymąsi, Susitariančiosios Šalys renkasi Asociacijos Taryboje,
kuri veikia neviršydama susitarime jai suteiktų galių.“
Asociacijos susitarimo II antraštinės dalies „Pereinamojo laikotarpio priemonių įgyvendinimas“ 3 skyriaus „Kitos ekonominio
pobūdžio nuostatos“ 12 straipsnyje numatyta:
„Susitariančiosios Šalys laikosi EB (39), (40) ir (41) straipsnių, siekdamos laipsniškai įgyvendinti laisvą darbuotojų judėjimą
tarp jų.“
Pagal Asociacijos susitarimo 22 straipsnio 1 dalį:
„Siekiant įgyvendinti susitarime išvardytus tikslus, numatytais joje atvejais Asociacijos taryba turi teisę priimti sprendimus.
Kiekviena šalis turi imtis būtinų priemonių priimtiems sprendimams įgyvendinti. <...>“
Papildomo protokolo, kuris pagal 62 straipsnį yra Asociacijos susitarimo dalis, 1 straipsnyje nustatytos šio susitarimo 4 straipsnyje
numatytos asociacijos pereinamojo laikotarpio sąlygos, būdai ir grafikas.
Papildomo protokolo II antraštinės dalies „Asmenų ir paslaugų judėjimas“ I skyrius taikomas „darbuotojams“.
Papildomo protokolo I skyriaus 36 straipsnyje numatyta, kad laisvas darbuotojų judėjimas tarp Bendrijos valstybių narių ir
Turkijos bus laipsniškai įgyvendintas remiantis Asociacijos susitarimo 12 straipsnyje išdėstytais principais, per laikotarpį
nuo 12-ųjų metų pabaigos ir 22-ųjų metų pabaigos po susitarimo įsigaliojimo, Asociacijos tarybai nusprendus dėl įgyvendinimo
būdų.
Papildomo protokolo IV antraštinėje dalyje „Bendrosios ir baigiamosios nuostatos“ esantis 59 straipsnis suformuluotas taip:
„Srityse, kuriose taikomas šis Protokolas, Turkijai nesudaromos palankesnės sąlygos nei tos, kurias valstybės narės pagal
Bendrijos steigimo sutartį sudaro viena kitai.“
Remiantis Sprendimo Nr. 1/80 trečia konstatuojamąja dalimi, jis skirtas socialinėje srityje pagerinti 1976 m. gruodžio 20 d.
Asociacijos tarybos sprendime Nr. 2/76 numatytą režimą, taikomą darbuotojams ir jų šeimos nariams.
Sprendimo Nr. 1/80 6, 7 ir 14 straipsniai įtvirtinti II skyriaus „Socialinės nuostatos“ 1 skirsnyje „Klausimai, susiję su
įdarbinimu ir laisvu darbuotojų judėjimu“.
Pagal Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalį:
„Išskyrus 7 straipsnyje, susijusiame su darbuotojo šeimos narių teise laisvai įsidarbinti, numatytus atvejus, turkų kilmės
darbuotojas, teisėtai dirbantis valstybėje narėje, turi teisę:
–        teisėtai išdirbęs vienerius metus prašyti šioje valstybėje narėje atnaujinti jo leidimą dirbti pas tą patį darbdavį, jei pastarasis
turi laisvą darbo vietą,
–        teisėtai išdirbęs trejus metus ir, išskyrus atvejus, kai Bendrijos valstybių narių darbuotojams teikiama pirmenybė, šioje
valstybėje narėje priimti kitą tos pačios profesijos jo pasirinkto darbdavio pasiūlymą įsidarbinti, pateiktą įprastomis sąlygoms
ir įregistruotą šios valstybės narės įdarbinimo įstaigose,
–        teisėtai išdirbęs ketverius metus, laisvai dirbti šioje valstybėje narėje bet kurį pasirinktą samdomą darbą.
Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnis numato:
„Teisėtai dirbančio turkų kilmės darbuotojo šeimos nariai, kuriems buvo suteikta teisė atvykti pas jį, turi teisę:
–        išskyrus atvejus, kai pirmenybė teikiama Bendrijos valstybių narių darbuotojams, priimti bet kokį pasiūlymą įsidarbinti, jei
jie bent trejus metus teisėtai gyveno šioje valstybėje narėje,
–        laisvai dirbti bet kokį pasirinktą samdomą darbą, jei jie bent penkerius metus teisėtai gyveno šioje valstybėje narėje.
Turkų kilmės darbuotojų vaikai, įgiję profesinį išsilavinimą priimančiojoje valstybėje, gali, neatsižvelgiant į jų gyvenimo
šioje valstybėje narėje trukmę, priimti bet kokį pasiūlymą įsidarbinti šioje valstybėje narėje su sąlyga, kad vienas iš jų
tėvų bent trejus metus joje teisėtai dirbo.“ (Neoficialus vertimas)
Sprendimo Nr. 1/80 14 straipsnio 1 dalis nustato:
„Šio skyriaus nuostatos taikomos atsižvelgiant į apribojimus, pateisinamus viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir sveikatos
sumetimais.“ (Neoficialus vertimas)

Kitos Bendrijos teisės nuostatos
1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, 1968, p. 2),
iš dalies pakeisto 1992 m. liepos 27 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2434/92 (OL L 245, 1992, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 1612/68),
10 straipsnio 1 ir 2 dalys nustato:
„1.      Asmenys, neatsižvelgiant į jų pilietybę, turi teisę gyventi kartu su valstybės narės piliečiu, kuris dirba kitos valstybės
narės teritorijoje, jeigu jie yra:
a)      jo sutuoktinis ir vaikai iki 21 metų arba jo išlaikytiniai;
b)      jo išlaikomi giminaičiai pagal kylančią tokio darbuotojo ir jo sutuoktinio genealogijos liniją.
2.      Valstybės narės turi stengtis priimti ir kitus 1 dalyje nenurodytus tokios šeimos narius, jeigu jie yra išlaikomi to darbuotojo
arba gyvena jo namuose, esančiuose šalyje, iš kurios jis atvyko.“
Pagal Reglamento Nr. 1612/68 11 straipsnį:
„Jeigu valstybės narės pilietis užsiima veikla kaip pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbantis asmuo kitos valstybės
narės teritorijoje, jo sutuoktinis ir vaikai iki 21 metų amžiaus arba jo išlaikytiniai, net ir nebūdami jokios valstybės narės
piliečiai, turi teisę imtis bet kokios veiklos kaip pagal darbo sutartį dirbantys asmenys tos pačios valstybės narės teritorijoje.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aišku, kad I. Derin, gimusiam 1973 m. rugsėjo 30 d., pagal šeimos susijungimo
teisę buvo leista nuo 1982 m. liepos 1 d. apsigyventi kartu su tėvais Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje.
I. Derin tėvas ir motina atitinkamai 6 ir 24 metus šioje valstybėje narėje teisėtai dirbo samdomą darbą.
Atvykęs į Vokietiją, I. Derin nuo 1982 m. rugpjūčio mėn. iki 1988 m. liepos mėn. lankė pradinę mokyklą, o nuo 1988 m. rugpjūčio
mėn. iki 1990 m. liepos mėn. – profesinę mokyklą. Savo mokslus jis baigė 1991 metais, gavęs žemesnio vidutiniojo lygio („
mittlere Reife
“) viduriniojo mokslo baigimo diplomą.
Pabaigęs mokslą, suinteresuotasis asmuo teisėtai dirbo keliems asmenims iš eilės, tačiau visada šie darbai pas bet kurį darbdavį
trukdavo mažiau nei metus laiko.
Nuo 1992 m. iki 1996 m. I. Derin teisėtai užsiėmė savarankiška veikla.
2001 m. rugsėjo 3 d., siekdamas persikvalifikuoti į profesionalų vairuotoją, pradėjo mokytis, tačiau turėjo mokslus nutraukti,
nes buvo įkalintas. Vis dėlto nuo 2005 m. sausio 17 d. jis ir vėl buvo įdarbintas.
Nuo 1990 m. gruodžio 10 d. I. Derin turi leidimą nuolat gyventi Vokietijoje.
1994 m. rudenį I. Derin atsiskyrė nuo šeimos ir sukūrė savo šeimą. Jo žmonai, Turkijos pilietei, pas jį į Vokietiją buvo leista
atvykti 2002 m. vasario 24 dieną.
Nuo 1994 m. rugpjūčio mėn. I. Derin kelis kartus buvo baustas už įvairius pažeidimus, o 2002 m. gruodžio 13 d. nuosprendžiu
nuteistas kalėti daugiau nei dvejus su puse metų už neteisėtą užsieniečių gabenimą į Vokietiją.
2003 m. lapkričio 24 d. priimtas sprendimas neribotam laikui išsiųsti jį iš Vokietijos teritorijos. Jis turėjo būti palydėtas
prie sienos iškart, kai tik išeis iš kalėjimo.
Kompetentinga nacionalinė valdžios institucija mano, kad I. Derin atitinka pagrindines išsiuntimo sąlygas pagal Įstatymo dėl
užsieniečių (Ausländergesetz, toliau – Įstatymas dėl užsieniečių) 47 straipsnio 2 dalies 1 punktą, pagal kurį paprastai užsienietis
yra išsiunčiamas, jei galutiniu nuosprendžiu nuteisiamas už vieną ar kelis tyčinius nusikaltimus laisvės atėmimo bausme, neatidedant
jos vykdymo. Vis dėlto, kadangi ieškovas pagrindinėje byloje turi neterminuotą leidimą gyventi Vokietijoje ir kadangi į šią
valstybę narę pateko būdamas nepilnametis, pagal Įstatymo dėl užsieniečių 48 straipsnio 1 dalies 2 punktą jam suteikiama padidinta
apsauga nuo išsiuntimo ir todėl jis gali būti išsiųstas tik remiantis rimtais saugumo ir viešosios tvarkos sumetimais. Nagrinėjamu
atveju ši valdžios institucija, pasinaudodama jai suteikta diskrecija, nusprendė priimti sprendimą dėl išsiuntimo pagal Įstatymo
dėl užsieniečių 47 straipsnio 3 dalies antrąjį sakinį.
Šiuo klausimu kompetentinga nacionalinė valdžios institucija konstatavo, kad nors aišku, jog I. Derin nuo vaikystės gyvena
Vokietijos teritorijoje, jam vis dėlto nepavyko integruotis į Vokietijos visuomenę. 1994 metais jis buvo nuteistas pirmą kartą,
o vėliau dar kelis kartus. Nepanašu, kad jis gailėjosi padaręs nusikaltimus, nes paskirtos bausmės neprivertė jo pakeisti
elgesio. Todėl reikia manyti, kad pirmasis nuteisimas laisvės atėmimo bausme taip pat nepagerins jo elgesio. I. Derin išsiuntimas
taip pat galėtų turėti atgrasomąjį poveikį kitiems užsienio piliečiams, kurie suvoktų rimtas pasekmes, kylančias dėl neteisėto
užsieniečių gabenimo į valstybę narę. Iš tikrųjų svarbu imtis griežtų priemonių prieš pervežėjus, atsižvelgiant į problemą,
kad Vokietijoje yra didelis skaičius neteisėtai esančių užsieniečių. Be to, ieškovas pagrindinėje byloje neturi jokios teisės
pagal Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalį ar 7 straipsnį, nes, viena vertus, jis niekada ilgiau kaip metus nepertraukiamai
nedirbo pas tą patį darbdavį ir, antra vertus, jis nebegyveno kartu su savo tėvais ir nebebuvo jų išlaikomas.
Kadangi I. Derin skundas dėl šio sprendimo, susijusio su išsiuntimu, buvo atmestas 2004 m. rugsėjo 15 d., 2004 m. spalio 5 d.
I. Derin pareiškė ieškinį
Verwaltungsgericht Darmstadt
, nurodydamas, kad jis patenka į Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio ginamų asmenų ratą. Todėl jam taikomas šio sprendimo 14 straipsnis,
kuris išsiuntimą sąlygoja konkrečia naujų rimtų viešosios tvarkos sutrikdymų grėsme, t. y. sąlyga, kuri nagrinėjamu atveju
nėra tenkinama.
Atvirkščiai, atsakovės pagrindinėje byloje nuomone, Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnis saugo tik darbuotojų iš Turkijos vaikus
iki 21 metų amžiaus, kurie tebėra tėvų išlaikomi.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad iš tikrųjų I. Derin tenkina sąlygas, kad įgytų Sprendimo
Nr. 1/80 7 straipsnio pirmosios pastraipos antroje įtraukoje numatytas teises, nes jis ilgiau nei penkerius metus teisėtai
gyveno kartu su savo tėvais, turkų kilmės darbuotojais priimančiojoje valstybėje narėje.
Vis dėlto šiam teismui kyla klausimų dėl sąlygų, kuriomis Turkijos pilietis, esantis tokioje situacijoje, kokioje yra I. Derin,
gali netekti teisių, įgytų pagal minėto 7 straipsnio pirmosios pastraipos antrą įtrauką.
Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas daro nuorodą į 2005 m. liepos 7 d. Sprendimą
Aydinli
(C‑373/03, Rink. p. I‑6181) konstatuodamas, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog šia nuostata suteiktos teisės gali būti
ribojamos tik dėl dviejų motyvų: pirma, migranto iš Turkijos buvimas priimančios valstybės narės teritorijoje dėl jo asmeninio
elgesio kelia realią ir rimtą grėsmę viešajai tvarkai, visuomenės saugumui ar visuomenės sveikatai pagal Sprendimo Nr. 1/80
14 straipsnio 1 dalį ir, antra, suinteresuotasis asmuo be pateisinamų priežasčių išvyko iš šios valstybės narės teritorijos
reikšmingam laikotarpiui.
Nagrinėjamu I. Derin atveju nėra nė vieno iš šių dviejų motyvų, dėl kurių gali būti prarandamos Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio
pirmosios pastraipos antra įtrauka suteikiamos teisės.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagal papildomo protokolo 59 straipsnį svarbu patikrinti,
ar šis motyvų, dėl kurių gali būti prarandamos pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmosios pastraipos antrą įtrauką įgytos
teisės, apribojimas negali suteikti pranašumo Turkijos piliečiams, palyginti su valstybės narės piliečio darbuotojo šeimos
nariais, kurie pagal Reglamento Nr. 1612/68 10 straipsnį turi teisę gyventi kartu su darbuotoju, jeigu jie jaunesni kaip 21 metų
arba yra jo išlaikytiniai. Nors I. Derin nebegyvena kartu su savo tėvais nuo 1994 m. rudens, yra vyresnis kaip 30 metų ir
nebėra išlaikomas savo šeimos, nagrinėjamu atveju, nesant kitų galimybių apriboti jo teisių pagal Sprendimą Nr. 1/80, jis
patenka į palankesnę nei Bendrijos darbuotojo migranto vaikai padėtį.
Antra, darant prielaidą, kad I. Derin iš tiesų prarado Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmosios pastraipos antra įtrauka
suteikiamas teises dėl to, kad yra vyresnis kaip 21 metų, nebegyvena kartu su savo tėvais ir nėra jų išlaikomas, prašymą priimti
prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nėra tikras, ar suinteresuotasis asmuo negalėtų remtis kita šio sprendimo nuostata,
siekdamas būti apsaugotas nuo išsiuntimo priemonės, priimtos pagal šio sprendimo 14 straipsnio 1 dalį, ir konkrečiai klausia,
kaip I. Derin galėtų būti prilygintas asmenims, įgijusiems teisių pagal šio sprendimo 6 straipsnio 1 dalį.
Šiomis aplinkybėmis
Verwaltungsgericht Darmstadt
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar suderinama su papildomo protokolo <...> 59 straipsniu tai, kad Turkijos pilietis, kuris būdamas vaikas dėl šeimos susijungimo
atvyko pas savo Vokietijos Federacinėje Respublikoje dirbančius tėvus, nepraranda iš Sprendimo Nr. 1/80 <...> 7 straipsnio
(pirmosios pastraipos) antroje įtraukoje numatytos teisės laisvai dirbti bet kokį pasirinktą samdomą darbą kildinamos teisės
gyventi – išskyrus (šio) sprendimo <...> 14 straipsnyje numatytus atvejus ir jei jis be pagrįstų priežasčių išvyksta iš priimančiosios
valstybės narės reikšmingam laikotarpiui – net ir tuomet, kai jis, sulaukęs 21 metų, nebegyvena kartu su savo tėvais ir nėra
jų išlaikomas?
2.      Ar šiam Turkijos piliečiui, nepaisant teisių, įgytų pagal <...> Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio (pirmosios pastraipos) antrą
įtrauką, praradimo, pagal (šio) <...> sprendimo 14 straipsnį tebetaikoma speciali apsauga nuo išsiuntimo, jeigu jis, nustojęs
gyventi kartu su tėvais, dirbo su pertraukomis samdomą darbą, tačiau kaip samdomas darbuotojas neįgijo teisių pagal Sprendimo
Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalį, ir kelerius metus užsiėmė tik savarankiška veikla?

Dėl pirmojo klausimo
Pirmiausia svarbu pažymėti, kad pirmajame klausime kalbama apie Turkijos piliečio, atitinkančio sąlygas, būtinas pasinaudoti
Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmosios pastraipos antra įtrauka suteikiama teise laisvai dirbti bet kokį savo pasirinktą
samdomą darbą bei su ja susijusia teise gyventi, padėtį.
Nors aišku, kad ieškovas pagrindinėje byloje iš tikrųjų įgijo šias teises pagal minėtą Sprendimo Nr. 1/80 nuostatą, Italijos
ir Jungtinės Karalystės vyriausybės vis dėlto iškėlė klausimą, ar ši suinteresuotojo asmens padėtis nėra labiau susijusi su
to paties sprendimo 7 straipsnio antrąja pastraipa.
Atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes, išdėstytas sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, iš tikrųjų gali
būti, kad I. Derin, kaip priimančiojoje valstybėje narėje teisėtai atitinkamai 6 ir 24 metus užsiėmusių profesine veikla turkų
vaikas, įgijęs šioje teritorijoje profesinį išsilavinimą, gali pasinaudoti teise įsidarbinti ir apsigyventi šioje valstybėje
narėje, remdamasis šio 7 straipsnio antrąja pastraipa, kuri yra palankesnė nuostata, palyginti su to paties straipsnio pirmąja
pastraipa (žr. 1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimo
Akman
, C‑210/97, Rink. p. I‑7519, 35 ir 38 punktus ir 2006 m. vasario 16 d. Sprendimo
Torun
, C‑502/04, Rink. p. I‑1563, 22–24 punktus).
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti faktus, dėl kurių kilo jo nagrinėjamas ginčas,
ir įvertinti, kuri iš šių dviejų ankstesniame punkte minėtų nuostatų turi būti taikoma pagrindinėje byloje.
Pažymėtina, kad pateiktu klausimu iš esmės siekiama apibrėžti priežastis, dėl kurių Turkijos pilietis, pavyzdžiui, I. Derin,
gali prarasti jam Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmosios pastraipos antra įtrauka priimančioje valstybėje narėje suteiktas
teises, susijusias su galimybe laisvai dirbti bet kokį pasirinktą samdomą darbą, ir iš jos kylančią teisę apsigyventi.
Vadinasi, kaip visiškai teisingai pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 35 ir 78 punktuose, teisės, įgytos pagal šio
sprendimo 7 straipsnį, prarandamos maždaug tokiomis pačiomis sąlygomis, neatsižvelgiant į tai, ar konkreti padėtis, dėl kurios
kilo ginčas, yra susijusi su šio straipsnio pirmąja ar antrąja pastraipomis (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Torun
21–25 punktus).
Šiomis aplinkybėmis tai, kad Turkijos pilietis, šiuo atveju ieškovas pagrindinėje byloje, patenka į Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio
pirmosios ar antrosios pastraipos taikymo sritį, nėra svarbu analizuojant pirmąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
teismo klausimą.
Siekiant naudingai atsakyti į šį klausimą, visų pirma būtina konstatuoti, jog, viena vertus, nėra ginčijama, kad kaip ir Sprendimo
Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalis bei 7 straipsnio antroji pastraipa, to paties 7 straipsnio pirmoji pastraipa tiesiogiai veikia
valstybėse narėse, todėl Turkijos piliečiai, atitinkantys joje nustatytas sąlygas, gali tiesiogiai pasinaudoti joje suteikiamomis
teisėmis (žr. minėto sprendimo
Torun
19 punktą); antra vertus, pastarosios nuostatos darbuotojo iš Turkijos vaikui atitinkamoje valstybėje narėje suteikiamos
su įsidarbinimu susijusios teisės būtinai apima iš jų kildinamą šio asmens teisę apsigyventi, antraip teisė įsidarbinti ir
teisė dirbti samdomą darbą taptų neveiksmingos (žr. 2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimo
Cetinkaya
, C‑467/02, Rink. p. I‑10895 31 punktą).
Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmoji pastraipa taikytina Turkijos piliečio, kuriam, kaip teisėtai dirbančio arba dirbusio
priimančioje valstybėje narėje darbuotojo iš Turkijos šeimos nariui, buvo leista joje apsigyventi dėl šeimos susijungimo priežasčių
arba kuris yra gimęs ir visada gyveno šioje valstybėje, situacijai (žr. minėto sprendimo
Aydinli
22 punktą).
Šiuo aspektu primintina, pirma, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog ši nuostata taikoma tokioms situacijoms neatsižvelgiant
į aplinkybę, kad ginčijamu metu suinteresuotasis asmuo yra pilnametis ir nebegyvena kartu su šeima, o gyvena šioje valstybėje
kaip savarankiškai dirbantis asmuo (žr. minėto sprendimo
Aydinli
22 punktą bei pagal analogiją sprendimo
Torun
27 ir 28 punktus).
Toks Turkijos pilietis neturėtų netekti remiantis Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmąja pastraipa įgytos teisės atsiradus
ankstesniame punkte minėtoms aplinkybėms. Iš esmės darbuotojo iš Turkijos šeimos narių teise po tam tikro laiko įsidarbinti
priimančioje valstybėje narėje būtent siekiama sustiprinti jų poziciją šioje valstybėje narėje, suteikiant galimybę tapti
savarankiškais (žr. minėto sprendimo
Aydinli
23 punktą).
Be to, nors Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmosios pastraipos pirmoje įtraukoje iš principo reikalaujama, kad tuo atveju,
jei pats darbuotojo iš Turkijos šeimos narys neatitinka sąlygų, pagal kurias galėtų įsidarbinti priimančioje valstybėje narėje,
šis suinteresuotasis asmuo trejus metus faktiškai gyventų su šiuo darbuotoju (žr. 1997 m. balandžio 17 d. Sprendimo
Kadiman,
C‑351/95, Rink. p. I-2133, 33, 37, 40, 41 ir 44 punktus; 2000 m. birželio 22 d. Sprendimo
Eyüp
, C‑65/98, Rink. p. I‑4747, 28 ir 29 punktus bei minėto sprendimo
Cetinkaya
30 punktą), vis dėlto pasibaigus šiam trejų metų laikotarpiui valstybės narės nebeturi teisės kelti reikalavimų dėl darbuotojo
iš Turkijos šeimos nario gyvenimo jų teritorijoje ir tai
a fortiori
taikoma migrantui iš Turkijos, atitinkančiam Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmosios pastraipos antroje įtraukoje nustatytas
sąlygas (žr. minėto sprendimo
Ergat
37–39 punktus; minėtų sprendimų
Cetinkaya
30 punktą bei
Aydinli
24 punktą).
Kaip pastebėjo generalinis advokatas savo išvados 30–31 bei 120–123 punktuose, šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas konkrečiai
dėl darbuotojo iš Turkijos šeimos narių, kuriems taikoma Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmoji pastraipa ir kurie, kaip
I. Derin, po penkerių metų teisėto gyvenimo turi teisę laisvai įsidarbinti priimančioje valstybėje narėje pagal šios nuostatos
antrą įtrauką, nusprendė, kad ne tik šios nuostatos tiesioginis veikimas lemia suinteresuotojo asmens savarankišką teisę įsidarbinti
tiesiogiai pagal Sprendimą Nr. 1/80, bet ir dėl šios teisės veiksmingumo ji būtinai apima susijusią teisę gyventi, nepriklausomą
nuo to, ar tebeegzistuoja šių teisių įgijimo sąlygos (be kita ko, žr. minėtų sprendimų
Ergat
40 punktą;
Cetinkaya
31 punktą ir
Aydinli
25 punktą).
Todėl ta aplinkybė, kad nagrinėjamos teisės atsiradimo sąlyga – nagrinėjamu atveju gyvenimas kartu su darbuotoju iš Turkijos
tam tikrą laiką – išnyko po to, kai šio darbuotojo šeimos narys įgijo aptariamą teisę, nėra pagrindas ją ginčyti (žr. minėto
sprendimo
Aydinli
26 punktą). Priešingai aiškinti Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmąją pastraipą būtų nesuderinama su jo sistema ir tikslu
skatinti vienoje iš šio sprendimo nuostatose numatytas sąlygas atitinkančių ir todėl galinčių pasinaudoti jame suteikiamomis
teisėmis Turkijos piliečių laipsnišką integraciją į priimančiąją valstybę narę (be kita ko, žr.2003 m. gegužės 8 d. Sprendimo
Wählergruppe Gemeinsam,
C‑171/01, Rink. p. I‑4301, 79 punktą).
Antra, iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antrojoje pastraipoje numatytų
darbuotojų iš Turkijos šeimų narių, atitinkančių šioje pastraipoje įtvirtintas sąlygas, teisių apribojimai gali būti taikomi
tik dviem atvejais: t. y. kai iš Turkijos imigravusio asmens buvimas priimančiosios valstybės narės teritorijoje dėl jo asmeninio
elgesio kelia realią ir rimtą grėsmę viešajai tvarkai, visuomenės saugumui ar visuomenės sveikatai to paties sprendimo 14 straipsnio
1 dalies prasme arba kai suinteresuotasis asmuo išvyko iš šios valstybės teritorijos reikšmingam laikotarpiui be pateisinamų
priežasčių (žr. minėtų sprendimų
Ergat
45, 46 ir 48 punktus;
Cetinkaya
36 ir 38 punktus;
Aydinli
27 punktą ir
Torun
21 punktą).
Turint omenyje, kad Sprendimas Nr. 1/80 numato dvi skirtingas situacijas – atitinkamoje valstybėje narėje tam tikrą laikotarpį
teisėtai išdirbusių darbuotojų iš Turkijos (šio sprendimo 6 straipsnis) ir šių darbuotojų šeimos narių, teisėtai esančių priimančiosios
valstybės narės teritorijoje (šio sprendimo 7 straipsnis)–  ir kad šio sprendimo sistemoje pastarasis straipsnis yra
lex specialis,
palyginti su minėto 6 straipsnio 1 dalies trijose įtraukose išvardytomis atsižvelgiant į teisėtai išdirbtą laikotarpį laipsniškai
didėjančiomis teisėmis (žr. 2003 m. spalio 21 d. Sprendimo
Abatay ir kt.,
C‑317/01 ir C‑369/01, Rink. p. I‑12301, 78 punktą; minėto sprendimo
Aydinli
19 punktą ir minėto sprendimo
Torun
17 punktą), Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsniu suteikiamos teisės gali būti apribotos tik tomis pačiomis sąlygomis kaip ir teisės,
kurias suteikia šio sprendimo 6 straipsnis (žr. minėtų sprendimų
Aydinli
31 punktą ir
Torun
26 punktą).
Konkrečiai kalbant, Turkijos pilietis, kuriam šios teisės yra pripažintos pagal minėtą 7 straipsnį, negali jų netekti nei
dėl to, kad dėl net kelerius metus trukusios laisvės atėmimo bausmės, neatidedant jos vykdymo, jis nedirbo, nei dėl to, kad
jis niekada neįgijo teisės įsidarbinti ir teisės apsigyventi pagal Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalį (šiuo klausimu žr.
minėtų sprendimų
Aydinli
28 punktą ir
Torun
26 punktą). Iš esmės, skirtingai nuo darbuotojų iš Turkijos, kuriems pastaroji nuostata taikoma, šio sprendimo 7 straipsnyje
numatytų jų šeimų narių statusas nepriklauso nuo samdomo darbo.
Atsižvelgiant į viską, kas išdėstyta anksčiau, darytina išvada, kad iš Sprendimo Nr. 1/80 sistemos bei tikslo matyti, jog
Turkijos pilietis, atsidūręs tokioje padėtyje, kaip antai ieškovas pagrindinėje byloje, kuriam pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio
pirmosios pastraipos antrą įtrauką suteikta teisė laisvai dirbti bet kokį pasirinktą samdomą darbą, praranda su šia teise
laisvai dirbti susijusią teisę gyventi tik dėl dviejų aplinkybių, t. y. to paties sprendimo 14 straipsnio 1 dalyje numatytu
atveju, arba kai suinteresuotasis asmuo išvyko iš priimančios valstybės narės teritorijos reikšmingam laikotarpiui be pateisinamų
priežasčių. Atvirkščiai, toks Turkijos pilietis nepraranda šios teisės gyventi nei dėl ilgalaikio nedarbo dėl jo net kelerius
metus trunkančio įkalinimo, kurio vykdymas nebuvo atidėtas, nei dėl aplinkybės, kad priimant sprendimą išsiųsti suinteresuotasis
asmuo buvo vyresnis kaip 21 metų ir gyveno atskirai, o ne kartu su darbuotoju iš Turkijos, dėl kurio jis buvo įgijęs šią teisę,
ir nebebuvo jo išlaikomas (žr. minėto sprendimo
Aydinli
32 punktą ir pagal analogiją sprendimo
Torun
29 punktą).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis dėlto klausia, ar ankstesniame punkte išdėstytas aiškinimas yra
suderinamas su papildomo protokolo 59 straipsniu.
Nebūdamas įsitikinęs iš tokio aiškinimo išplaukiančiu priežasčių, dėl kurių gali būti netenkama Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsniu
suteikiamų teisių, baigtiniu pobūdžiu, šis teismas iš esmės siūlo, kad, be šio sprendimo 57 punkte nurodytoje Teisingumo Teismo
praktikoje suformuluotų priežasčių išsaugoti įgytas teises, darbuotojo iš Turkijos vaikas taip pat turėtų tenkinti Bendrijos
antrinėje teisėje, o konkrečiai kalbant, Reglamento Nr. 1612/68 10 straipsnio 1 dalyje bei 11 straipsnyje, kurie taikomi tik
jaunesniems kaip 21 metų vaikams ar išlaikytiniams, numatytus kriterijus.
Todėl Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmosios pastraipos antra įtrauka, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
teismo nuomone, turi būti aiškinama taip, kad Turkijos pilietis, kuriam dėl šeimos susijungimo priežasčių buvo leista atvykti
į priimančiosios valstybės narės teritoriją gyventi kartu su šioje valstybėje dirbančiais tėvais, jam neturint 21 metų, netenka
teisės dirbti bei su ja susijusios teisės joje gyventi, kai jam sukanka 21 metai arba kai šeima jo nebeišlaiko.
Minėtą nuostatą aiškinti kitaip reikštų, kad teisėtai dirbančio valstybėje narėje darbuotojo iš Turkijos šeimos narys atsidurtų
palankesnėje situacijoje nei Bendrijos darbuotojo migranto vaikas.
Šiuo atžvilgiu konstatuotina, pirma, kad pagal Reglamento Nr. 1612/68 10 straipsnio 1 dalį jaunesni kaip 21 metų valstybės
narės piliečio, kuris dirba kitos valstybės narės teritorijoje, vaikai arba išlaikytiniai turi besąlyginę teisę apsigyventi
kartu su šiuo Bendrijos darbuotoju migrantu.
Atvirkščiai, Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmoji pastraipa šeimos susijungimui aiškiai numato sąlygą gauti leidimą atvykti
pas iš Turkijos imigravusį darbuotoją, suteikiamą pagal priimančios valstybės narės teisės aktų reikalavimus (žr. 2004 m.
rugsėjo 30 d. Sprendimo
Ayaz
, C‑275/02, Rink. p. I‑8765, 34–35 punktus).
Todėl EEB ir Turkijos asociacijoje (išskyrus konkretų atvejį, kai Turkijos pilietis gimė ir visada gyveno priimančioje valstybėje
narėje) šeimos susijungimas nėra iš Turkijos imigravusio darbuotojo šeimos nario teisė, tačiau priklauso tik nuo nacionalinės
valdžios institucijų pagal atitinkamos valstybės narės teisę ir nepažeidžiant 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus
teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 straipsnio priimto sprendimo (pagal analogiją žr. 2002 m. rugsėjo 17 d.
Sprendimo
Baumbast
ir R
, C‑413/99, Rink. p. I‑7091, 72 punktą).
Be to, pagal Reglamento Nr. 1612/68 11 straipsnį vaikai, turintys teisę gyventi kartu su valstybės narės piliečiu, kuris dirba
kitos valstybės narės teritorijoje, vien remdamiesi šia aplinkybe turi teisę imtis bet kokios veiklos kaip pagal darbo sutartį
dirbantys asmenys priimančiosios valstybės narės teritorijoje, o iš Turkijos imigravusio darbuotojo vaikų teisė dirbti aiškiai
reglamentuojama Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmojoje pastraipoje, t. y. nuostatoje, kuri šiuo aspektu numato įvairias
sąlygas, atsižvelgiant į teisėto gyvenimo kartu su šiuo darbuotoju migrantu trukmę, nuo kurios priklauso jų turimos teisės.
Pavyzdžiui, per pirmus trejus gyvenimo metus Turkijos piliečiams nėra suteikiama jokia tokio pobūdžio teisė, o teisėtai išgyvenę
su savo šeima trejus metus, jie turi teisę priimti bet kokį pasiūlymą įsidarbinti, išskyrus atvejus, kai pirmenybė teikiama
Bendrijos valstybių narių darbuotojams. Ir tik teisėtai išgyvenę bent penkerius metus, jie gali laisvai dirbti bet kokį pasirinktą
samdomą darbą.
Galiausiai Teisingumo Teismas ne kartą nusprendė, kad, skirtingai nuo valstybių narių darbuotojų, Turkijos piliečiai neturi
teisės laisvai judėti Bendrijos viduje ir tam tikromis teisėmis gali pasinaudoti tik vienos priimančiosios valstybės narės
teritorijoje (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 1997 m. sausio 23 d. Sprendimo
Tetik
, C‑171/95, Rink. p. I‑329, 29 punktą; 2000 m. gegužės 11 d. Sprendimo
Savas
, C‑37/98, Rink. p. I‑2927, 59 punktą ir minėto sprendimo
Wählergruppe Gemeinsam
89 punktą).
Be to, Teisingumo Teismo praktika, susijusi su sąlygomis, kuriomis gali būti ribojamos Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsniu suteikiamos
teisės, be išimties, susijusios su viešąja tvarka, visuomenės saugumu ir visuomenės sveikata, kuri vienodai taikytina tiek
Turkijos, tiek Bendrijos piliečiams (be kita ko, žr. 2000 m. vasario 10 d. Sprendimo
Nazli
, C‑340/97, Rink. I‑957, 55, 56 ir 63 punktus), nurodo antrą šių teisių netekimo priežastį, taikytiną tik migrantams iš Turkijos,
t. y. faktą, kad jie išvyko iš priimančiosios valstybės narės teritorijos reikšmingam laikotarpiui ir be pateisinamų priežasčių
(žr. šio sprendimo 54 ir 57 punktus). Tokiu atveju, jei suinteresuotasis asmuo pageidauja vėliau grįžti į šią valstybę, atitinkamos
valstybės narės valdžios institucijos turi teisę pareikalauti, jog jis joms pateiktų naują prašymą tam, kad jam būtų leista
atvykti pas darbuotoją iš Turkijos, jei jis vis dar tebėra nuo jo priklausomas, arba kad jam būtų leista atvykti dirbti pagal
to paties sprendimo 6 straipsnį (žr. minėto sprendimo
Ergat
49 punktą).
Šiomis sąlygomis iš Turkijos imigravusio darbuotojo vaiko situacija negali būti naudingai palyginta su valstybės narės piliečio
vaiko situacija, atsižvelgiant į esminius abiejų teisinių situacijų skirtumus, be to, palankesnis situacijos, į kurią patenka
pastarasis, pobūdis išplaukia net iš taikytinų teisės aktų formuluotės.
Todėl, priešingai nei siūlo aiškinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, negalima pagrįstai teigti, jog
dėl iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukiančių teisės gyventi praradimo priežasčių apribojimų (žr. šio sprendimo 54 ir 57 punktus)
iš Turkijos imigravusio darbuotojo šeimos nario, kuriam buvo leista atvykti į valstybę narę pas šį darbuotoją, situacija yra
palankesnė nei valstybės narės piliečio šeimos nario situacija, dėl ko yra pažeidžiama papildomo protokolo 59 straipsnyje
įtvirtinta norma.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo siūlomame aiškinime neatsižvelgiama į aplinkybę, kad Sprendimo
Nr. 1/80 7 straipsnis ir Reglamento Nr. 1612/68 10 straipsnis yra suformuluoti skirtingai.
Be to, toks aiškinimas neišvengiamai padarytų iš Turkijos imigravusių darbuotojų vaikų teisinį statusą neaiškesnį, jiems laipsniškai
integruojantis į priimančiąją valstybę narę, nors Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsniu siekiama priešingo tikslo: laipsniškai stiprinti
šių darbuotojų šeimų narių padėtį atitinkamoje valstybėje narėje, leidžiant jiems po tam tikro laiko gyventi savarankiškai.
Be to, kaip matyti iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą motyvų, šio teismo aiškinimas, koks išdėstytas
šio sprendimo 60 punkte, iš esmės yra pagrįstas generalinio advokato L. A. Geelhoed išvados byloje, kurioje buvo priimtas
minėtas sprendimas
Ayaz,
52 punkte nurodytais argumentais, nors šie argumentai nebuvo nurodyti šio spendimo motyvuojamojoje dalyje.
Kadangi paskelbus minėtą sprendimą
Aydinli
prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai performulavo savo pirmąjį klausimą tam, kad Teisingumo Teismas
iš naujo išnagrinėtų, ar šis sprendimas yra tinkamas, reikia dar kartą pažymėti, kad, viena vertus, šiame sprendime pateiktas
Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmosios pastraipos antros įtraukos apimties išaiškinimas tik patvirtina tai, kas jau buvo
įtvirtinta kalbant apie tą pačią nuostatą ankstesnėje Teisingumo Teismo praktikoje (minėti sprendimai
Ergat
ir
Cetinkaya
). Kita vertus, remdamasis identiškais motyvais, šį aiškinimą Teisingumo Teismas išplėtė ir minėto sprendimo 7 straipsnio
antrajai pastraipai (minėtas sprendimas
Torun
). Be to, nėra jokio įrodymo, kuris leistų iš esmės atskirti pagrindinėje byloje nagrinėjamą faktinę ir teisinę situaciją
nuo bylose, kuriose buvo priimti minėti sprendimai
Ergat, Cetinkaya, Aydinli
ir
Torun
, nagrinėtų situacijų, todėl nagrinėjamu atveju nėra jokio pagrįsto motyvo, pateisinančio tai, kad Teisingumo Teismas iš naujo
svarstytų šį klausimą.
Galiausiai, kalbant apie situaciją, nagrinėjamą pagrindinėje byloje, kurioje po to, kai Turkijos pilietis buvo nuteistas už
įvairius nacionalinių įstatymų pažeidimus, priimančiosios valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos priėmė sprendimą
jį išsiųsti, pažymėtina, kad Sprendimo Nr. 1/80 14 straipsnio 1 dalis yra tinkamas teisinis pagrindas, leidžiantis valstybėms
narėms imtis reikiamų priemonių; vis dėlto šios valdžios institucijos privalo įvertinti asmeninį pažeidėjo elgesį bei aktualų,
realų ir pakankamai rimtą jo keliamo pavojaus viešajai tvarkai ir visuomenės saugumui pobūdį ir, be kita ko, jos turi laikytis
proporcingumo principo (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Nazli
57–61 punktus ir pagal analogiją 2002 m. lapkričio 26 d. Sprendimo
Oteiza Olazabal
, C‑100/01, Rink. p. I‑10981, 39, 43 ir 44 punktus). Konkrečiau kalbant, šio sprendimo 14 straipsnio 1 dalimi paremtos išsiuntimo
priemonės gali būti imamasi, tik jei suinteresuotojo asmens elgesys suteikia pagrindą manyti, kad jis kels konkrečią naujų
viešosios tvarkos pažeidimų grėsmę. Priėmus kaltinamąjį nuosprendį ši priemonė nenustatoma automatiškai bendros prevencijos
tikslais (žr. 2005 m. liepos 7 d. Sprendimo
Dogan,
C‑383/03, Rink. p. I‑6237, 24 punktą).
Atsižvelgiant į visus anksčiau išdėstytus argumentus, į pateiktą pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Turkijos pilietis,
kuriam dar vaikui buvo leista dėl šeimos susijungimo atvykti į valstybės narės teritoriją ir kuris pagal Sprendimo Nr. 1/80
7 straipsnio pirmosios pastraipos antrą įtrauką įgijo teisę laisvai dirbti bet kokį pasirinktą samdomą darbą, nepraranda iš
šios teisės laisvai įsidarbinti kildinamos teisės gyventi priimančiosios valstybės narės teritorijoje, išskyrus du atvejus:
–        šio sprendimo 14 straipsnio 1 dalyje numatyti atvejai, arba
–        jeigu jis be pagrįstų priežasčių išvyksta iš atitinkamos valstybės narės teritorijos reikšmingam laikotarpiui,
nors jis yra vyresnis kaip 21 metų, nebėra išlaikomas savo tėvų, šioje valstybėje narėje gyvena savarankiškai ir kelerius
metus negalėjo įsidarbinti dėl jam skirtos tą laiką trukusios laisvės atėmimo bausmės, neatidėjus jos vykdymo.
Toks aiškinimas atitinka papildomo protokolo 59 straipsnio reikalavimus.

Dėl antrojo klausimo
Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, į antrąjį klausimą atsakyti nereikia.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
Turkijos pilietis, kuriam dar vaikui buvo leista dėl šeimos susijungimo atvykti į valstybės narės teritoriją ir kuris pagal
1980 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Nr. 1/80 dėl asociacijos plėtros, priimto Asociacijos tarybos, įsteigtos susitarimu, įsteigiančiu
Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją, 7 straipsnio pirmosios pastraipos antrą įtrauką įgijo teisę laisvai dirbti
bet kokį pasirinktą samdomą darbą, nepraranda iš šios teisės laisvai įsidarbinti kildinamos teisės gyventi priimančiosios
valstybės narės teritorijoje, išskyrus du atvejus:
–       šio sprendimo 14 straipsnio 1 dalyje numatyti atvejai, arba
–       jeigu jis be pagrįstų priežasčių išvyksta iš atitinkamos valstybės narės teritorijos reikšmingam laikotarpiui,
nors jis yra vyresnis kaip 21 metų, nebėra išlaikomas savo tėvų, šioje valstybėje narėje gyvena savarankiškai ir kelerius
metus negalėjo įsidarbinti dėl jam skirtos tą laiką trukusios laisvės atėmimo bausmės, neatidėjus jos vykdymo.
Toks aiškinimas atitinka 1970 m. lapkričio 23 d. Briuselyje pasirašyto bei 1972 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentu (EEB)
Nr. 2760/72 Bendrijos vardu sudaryto, aprobuoto ir patvirtinto papildomo protokolo 59 straipsnio reikalavimus.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.