CELEX: 62008CJ0537
Recurs
Ajutoare de stat
Decizie a Comisiei prin care se constată incompatibilitatea unui ajutor cu piața comună și prin care se dispune recuperarea acestuia
Principiile securității juridice și protecției încrederii legitime

Prin recursul formulat, Kahla Thüringen Porzellan GmbH solicită Curții anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al
Comunităților Europene din 24 septembrie 2008, Kahla Thüringen Porzellan/Comisia (T‑20/03, Rep., p. II‑2305, denumită în continuare
„hotărârea atacată”), prin care Tribunalul a respins acțiunea acesteia având ca obiect anularea Deciziei 2003/643/CE a Comisiei
din 13 mai 2003 privind ajutorul de stat acordat de Germania în favoarea Kahla Porzellan GmbH și a Kahla Thüringen Porzellan
GmbH (JO L 227, p. 12, denumită în continuare „decizia în litigiu”).

Istoricul cauzei
Constituită în luna noiembrie 1993, recurenta a preluat, în ianuarie 1994, terenurile, mașinile și instalațiile, precum și
380 de salariați ai societății Kahla Porzellan GmbH, aflată în lichidare. Aceasta din urmă, care producea veselă și obiecte
din porțelan, avea sediul în landul Turingia, una dintre regiunile care putea beneficia eventual de ajutoare în temeiul articolului
87 alineatul (3) litera (a) CE.
Pentru această regiune, Comisia Comunităților Europene autorizase în special două scheme generale de ajutoare, și anume, prin
Decizia din 27 octombrie 1993, programul landului Turingia pentru investițiile efectuate de întreprinderile mici și mijlocii
[KMU‑Investitionsprogramm des Landes Thüringen (ajutorul nr. N 408/93 – SG(93) D/19245, JO C 335, p. 7)] și, prin Decizia
din 21 decembrie 1994, un program care prevedea măsuri pentru promovarea ocupării forței de muncă în domeniul mediului și
al serviciilor sociale, precum și a tinerilor de pe teritoriul fostei RDG [ajutorul nr. NN 117/92 – SG(95) D/341, JO C 401,
p. 2].
Din decizia în litigiu rezultă că, în cadrul acestor scheme, autoritățile publice germane au acordat recurentei 23 de ajutoare
financiare între 1994 și 1999, în valoare totală de 39,028 milioane DEM. Printre aceste măsuri figurează o subvenție pentru
investițiile întreprinderilor mici și mijlocii (IMM) de 2,5 milioane DEM, virată de landul Turingia în mai 1994 (denumită
în continuare „măsura 15”), precum și subvenții pentru promovarea ocupării forței de muncă legate de investiții în materie
de protecția mediului în valoare totală de 1,549 milioane DEM acordate în perioada 1994-1996 de Bundesanstalt für Arbeit (Direcția
Federală pentru Încadrare în Muncă) în temeiul articolului 249h din Legea privind promovarea ocupării forței de muncă (Arbeitsförderungsgesetz,
denumită în continuare „AFG”) (denumite în continuare „măsura 26”).
Cu toate acestea, Comisia a constatat la punctele 128 și 129 din motivele deciziei în litigiu că măsura 15 nu era conformă
cu schema de ajutoare autorizată în prealabil, întrucât, la momentul acordării subvenției în cauză, recurenta trebuia considerată
o întreprindere aflată în dificultate, iar această categorie de întreprinderi era exclusă în mod explicit din domeniul de
aplicare al acestei scheme. De altfel, între timp Comisia a adoptat Decizia 2003/225/CE din 19 iunie 2002 privind programul
landului Turingia în favoarea investițiilor efectuate de întreprinderile mici și mijlocii și cazurile de aplicare a acestuia
(JO 2003, L 91, p. 1), decizie defavorabilă schemei amintite din cauza faptului că a fost aplicată, printre altele, unor întreprinderi
aflate în dificultate, contrar dispozițiilor specifice ale schemei de ajutoare autorizate de Comisie.
Referitor la măsura 26, Comisia a arătat la punctele 134-139 din motivele deciziei în litigiu că subvențiile respective nu
făceau obiectul schemei prevăzute la articolul 249h din AFG, pe care o aprobase ca nefiind o schemă de ajutoare. În acest
sens, Comisia a constatat că, pe lângă regiile Treuhandanstalt, schema autorizată privea întreprinderile publice, pe când
recurenta era o întreprindere privată la momentul acordării subvențiilor în cauză.
Între altele, Comisia a declarat astfel măsurile 15 și 26 incompatibile cu piața comună și a dispus ca Republica Federală
Germania să adopte toate măsurile necesare pentru recuperarea ajutoarelor în discuție de la recurentă.

Acțiunea în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin acțiunea formulată la Tribunal, reclamanta a solicitat anularea deciziei în litigiu în ceea ce o privește, invocând în
susținerea concluziilor patru motive. Primele trei motive, care priveau doar măsurile 15 și 26, erau întemeiate pe încălcarea,
în ceea ce privește primul motiv, a articolelor 87 CE și 88 CE, în ceea ce privește al doilea motiv, a principiului securității
juridice și, respectiv, în ceea ce privește al treilea motiv, a principiului protecției încrederii legitime. Al patrulea motiv,
care nu va fi examinat mai jos întrucât nu are legătură cu recursul, privea mai multe erori de fapt și de apreciere pe care
le‑ar fi săvârșit Comisia.
Prin intermediul primului motiv, reclamanta a afirmat că măsurile respective au fost acordate conform unor scheme de ajutoare
autorizate și constituiau, așadar, ajutoare existente. Prin urmare, Comisia ar fi încălcat articolele 87 CE și 88 CE prin
introducerea retroactivă a condițiilor suplimentare privind aceste scheme, în temeiul cărora ar fi apreciat în mod neîntemeiat
că măsurile menționate constituiau ajutoare noi.
În primul rând, referitor la măsura 15, Tribunalul a constatat de la început că programul de ajutoare autorizat se adresa
– astfel cum confirmase Republica Federală Germania într‑o comunicare din 26 august 1993 ca răspuns la o întrebare adresată
de Comisie pentru obținerea de informații suplimentare – unor întreprinderi privatizate după 1989, care, „deși sunt viabile,
se afl[au] într‑o situație financiară precară” (punctele 102-105 din hotărârea atacată).
Or, potrivit Tribunalului, pe de o parte, referirea la o astfel de situație financiară trebuie interpretată ca fiind o referire
la dificultățile cauzate de trecerea de la o economie planificată la o economie de piață, iar nu la dificultățile caracteristice
noțiunii de întreprindere aflată în dificultate (punctul 106 din hotărârea atacată). Pe de altă parte, faptul că landul Turingia
a notificat și un program special destinat salvării și restructurării unor întreprinderi aflate în dificultate confirmă că
acestea din urmă nu intrau în domeniul de aplicare al schemei în cauză, astfel cum a apreciat Comisia în decizia în litigiu
(punctele 108, 109 și 111 din hotărârea menționată).
După aceste precizări, Tribunalul a constatat la punctul 133 din hotărârea atacată lipsa unei erori vădite de apreciere din
partea Comisiei atunci când a menționat că reclamanta era o întreprindere aflată în dificultate.
Acesta a apreciat în continuare, la punctele 134 și 135 din hotărârea atacată, că această instituție era în drept să aprecieze
că ajutorul care constituia măsura 15 nu îndeplinea condițiile de acordare stabilite prin programul landului Turingia și că,
prin urmare, măsura trebuia considerată ajutor nou în sensul articolului 88 alineatul (3) CE.
În al doilea rând, referitor la măsura 26, Tribunalul a constatat că respectivele condiții prevăzute în cadrul schemei de
ajutoare instituite prin articolul 249h din AFG, astfel cum a fost autorizată, nu au fost respectate. Astfel, după cum a precizat
Comisia în decizia în litigiu, întreprinderile private precum reclamanta nu erau eligibile în temeiul acestei dispoziții (punctele
175 și 180 din hotărârea atacată). În plus, astfel cum a menționat însăși Republica Federală Germania într‑o comunicare din
29 iulie 1994, aceste măsuri trebuiau să fie adoptate în interesul general, iar nu să servească interesele particulare ale
unei întreprinderi (punctele 181, 182 și 185 din hotărârea menționată). Or, situația în speță nu ar fi aceeași (punctul 186
din aceeași hotărâre).
Tribunalul a respins, în consecință, toate argumentele referitoare la încălcarea articolelor 87 CE și 88 CE și în ceea ce
privește măsura 26 (punctul 203 din hotărârea atacată).
Prin intermediul celui de al doilea motiv, reclamanta a susținut că principiul securității juridice a fost încălcat de Comisie
prin faptul că decizia în litigiu s‑a întemeiat pe condițiile restrictive care nu erau prevăzute nici de schemele în discuție,
nici de decizia de autorizare a acestora.
Tribunalul a respins acest motiv, constatând în primul rând că, atunci când a apreciat conformitatea măsurii 15 cu schema
de ajutoare autorizată, Comisia s‑a limitat strict la examinarea condițiilor prevăzute în decizia de aprobare a schemei menționate
(punctul 138 din hotărârea atacată).
În plus și în orice caz, autoritățile germane însele, în comunicarea din 26 august 1993, au exclus în mod explicit întreprinderile
aflate în dificultate din sfera de aplicare a schemei în discuție (punctul 140 din hotărârea menționată). Era, așadar, evident,
în lumina acestei comunicări, că astfel de întreprinderi nu puteau beneficia de ajutoare conform acestei scheme (punctul 141
din aceeași hotărâre).
Astfel, Tribunalul a apreciat că nu s‑a încălcat principiul securității juridice atunci când Comisia a constatat faptul că
măsura 15 nu îndeplinea condițiile prevăzute în cadrul programului landului Turingia pentru investițiile IMM‑urilor întrucât,
la momentul la care a beneficiat de aceasta, reclamanta era o întreprindere aflată în dificultate (punctul 144 din hotărârea
atacată).
În al doilea rând, Tribunalul a statuat că, la examinarea compatibilității subvențiilor care constituiau măsura 26 cu piața
comună, Comisia s‑a limitat exclusiv să aprecieze conformitatea acestora cu condițiile stabilite în decizia de autorizare
a schemei prevăzute la articolul 249h din AFG. Or, în această decizie, Comisia a menționat expres în special comunicarea autorităților
germane din 29 iulie 1994, care preciza domeniul de aplicare al acestui articol, pe care a interpretat‑o corect și a aplicat‑o
în privința subvențiilor în cauză (punctul 205 din hotărârea atacată).
Prin cel de al treilea motiv, reclamanta a invocat încălcarea principiului protecției încrederii legitime întrucât Comisia
nu ar fi ținut cont de faptul că nici schemele de ajutoare în discuție, nici deciziile care le autorizau nu permiteau identificarea
condițiilor restrictive pe care le aplicase în decizia în litigiu. Reclamanta a invocat în special faptul că un operator economic
care își exercită activitățile în mod diligent poate prezuma că un ajutor nu este nou din moment ce îndeplinește toate condițiile
prevăzute în cadrul unui program autorizat.
În această privință, Tribunalul a amintit mai întâi, la punctul 146 din hotărârea atacată, că dreptul de a invoca principiul
protecției încrederii legitime aparține oricărui particular aflat într‑o situație din care reiese că administrația comunitară,
prin furnizarea unor asigurări precise, l‑a determinat să nutrească speranțe întemeiate.
Tribunalul a mai amintit la punctul 148 din această hotărâre că nu se poate admite adoptarea de către Comisie a unei decizii
care implică restituirea ajutoarelor în detrimentul unui beneficiar care a respectat condițiile ajutoarelor astfel cum au
fost impuse de Comisie în deciziile de autorizare.
Tribunalul a statuat totuși că situația în speță era diferită, întrucât atât măsura 15, cât și măsura 26 au fost acordate
reclamantei cu încălcarea condițiilor stabilite în deciziile de aprobare a programului landului Turingia pentru investițiile
IMM‑urilor (punctul 149 din hotărârea atacată) și a articolului 249h din AFG (punctul 207 din această hotărâre).
Tribunalul a mai apreciat că pretinsa lipsă a unei restricții explicite în ceea ce privește întreprinderile aflate în dificultate
și întreprinderile private din schemele în discuție sau din publicările în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene al căror
obiect l‑au făcut respectivele scheme nu poate susține încrederea legitimă a reclamantei cu privire la legalitatea acordării
subvențiilor care constituie măsurile 15 și 26. Astfel, această împrejurare nu poate fi asimilată în niciun mod unor asigurări
precise oferite de Comisie în ceea ce privește faptul că întreprinderile aflate în dificultate și întreprinderile private
ar putea beneficia de ajutoare în temeiul programului landului Turingia pentru investițiile IMM‑urilor și al articolului 249h
din AFG (punctele 150 și 208 din hotărârea atacată).
În sfârșit, Tribunalul a mai precizat, referitor doar la măsura 15, că reclamanta nu era, în orice caz, scutită de obligația
de a se informa cu privire la legalitatea acordării ajutorului care i‑a fost aprobat (punctul 150 din hotărârea menționată).
În consecință, considerând nefondate toate motivele formulate de reclamantă în susținerea acțiunii, Tribunalul a respins acțiunea
în întregime.

Concluziile părților în recurs
Recurenta solicită Curții:
–        anularea hotărârii atacate în ceea ce privește măsurile 15 și 26, precum și decizia privind cheltuielile de judecată;
–        anularea articolului 1 alineatul (2) literele (d) și (g), precum și a articolului 2 din decizia în litigiu; în ceea ce privește
acest din urmă articol, în măsura în care se referă la măsurile 15 și 26 sau, în orice caz, în măsura în care dispune recuperarea
ajutoarelor plătite în temeiul acestor măsuri;
–        cu titlu subsidiar, anularea hotărârii atacate în măsura în care Tribunalul constată că subvențiile obținute de recurentă
în temeiul măsurii 26 trebuie considerate un avantaj pentru aceasta din urmă până la concurența întregii valori și că, din
acest motiv, acestea trebuie recuperate și
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Curții respingerea recursului și obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

Cu privire la recurs
Recurenta invocă în susținerea recursului două motive cu titlu principal și un motiv cu titlu subsidiar.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice
Argumentele părților
Prin intermediul primului motiv, recurenta susține că Tribunalul a încălcat principiul securității juridice atunci când a
statuat, pe de o parte, la punctele 97-111 și 138 din hotărârea atacată, că schema pentru investițiile IMM‑urilor autorizată
de Comisie prevedea, de la început, o restricție referitoare la întreprinderile aflate în dificultate și, pe de altă parte,
la punctele 167-188 și 205 din aceeași hotărâre, că schema prevăzută la articolul 249h din AFG nu viza întreprinderile private.
În această privință, recurenta susține că principiul menționat impune ca restricțiile ce afectează o schemă de ajutoare de
stat să fie menționate în mod clar și neechivoc fie în schema de ajutoare însăși, fie în decizia de autorizare publicată în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, fie în scrisoarea Comisiei de confirmare a respectivei autorizații, în scopul
de a permite potențialilor beneficiari să stabilească dacă sunt sau nu sunt vizați de programul autorizat.
Or, în cadrul interpretării domeniului de aplicare al programelor în cauză, Tribunalul ar fi luat în mod eronat în considerare
restricțiile pe care recurenta nu le putea identifica și care nu îi puteau fi, așadar, opuse. Astfel, aceste restricții nu
ar rezulta în mod clar nici din schemele de ajutoare autorizate, nici din documentele publicate sau accesibile recurentei,
ci, cel mult, dintr‑o posibilă interpretare a corespondenței pur interne dintre Comisie și autoritățile germane.
Această eroare ar fi condus la încălcarea de către Tribunal a principiului securității juridice și la constatarea neîntemeiată,
similară constatării Comisiei din decizia în litigiu, că subvențiile care constituiau măsurile 15 și 26 nu făceau parte din
programele autorizate de ajutoare.
Comisia subliniază că atât autorizarea programului landului Turingia pentru investițiile IMM‑urilor, cât și autorizarea privind
schema instituită de articolul 249h din AFG au fost adresate de Comisie în mod direct și exclusiv Republicii Federale Germania
în cadrul unei proceduri de stabilire a unei relații juridice exclusive între Comisie și respectivul stat membru, la care
beneficiarul ajutorului, în speță recurenta, nu a participat. În plus, aceste autorizații nu ar fi privit în special subvențiile
care constituiau măsurile 15 și 26, ci doar o „schemă generală” de ajutoare ai cărei potențiali beneficiari Comisia – spre
deosebire de statul membru vizat – nu îi putea cunoaște dinainte. Astfel, autoritățile competente ale unui stat membru ar
decide singure atribuirea individuală și concretă a unei subvenții care face parte dintr‑o schemă de ajutoare autorizată.
Or, dat fiind că recurenta nu era destinatara niciunei decizii obligatorii a Comisiei, nu poate invoca principiul securității
juridice în relația cu Comisia. În schimb, încălcarea acestui principiu ar putea fi invocată împotriva autorităților germane,
întrucât ele aveau obligația și răspunderea de a informa într‑un mod suficient de clar potențialii beneficiari cu privire
la condițiile concrete în care ajutoarele le‑ar putea fi acordate conform programelor autorizate.
Prin urmare, eroarea autorităților germane de acordare a ajutoarelor naționale cu încălcarea schemelor autorizate și a clarificărilor
oferite de Comisie referitoare la acestea nu îi pot fi imputate acesteia din urmă.
Aprecierea Curții
Pentru a aprecia temeinicia acestui motiv, trebuie să se examineze dacă Tribunalul a încălcat principiul securității juridice
atunci când a apreciat în hotărârea atacată că schemele autorizate de Comisie nu permiteau să fie acordate subvenții, pe de
o parte, în ceea ce privește măsura 15, întreprinderilor aflate în dificultate și, pe de altă parte, în ceea ce privește măsura
26, întreprinderilor private.
Referitor la măsura 15, trebuie amintit că Tribunalul a ajuns la o astfel de concluzie după ce a examinat, la punctele 97-111
din hotărârea atacată, domeniul de aplicare al schemei autorizate de ajutoare.
În cadrul acestei analize, Tribunalul a subliniat mai întâi că, datorită comunicării autorităților germane din 26 august 1993
– citată la punctul 10 din prezenta hotărâre –, în care acestea au precizat domeniul de aplicare al programului de ajutoare
notificat, Comisia era îndreptățită să aprecieze că întreprinderile aflate în dificultate erau excluse din domeniul de aplicare
al acestui program (punctele 108, 109 și 111 din hotărârea atacată).
Tribunalul a reținut în continuare, la punctul 110 din această hotărâre, că această comunicare făcea parte din programul de
ajutoare autorizat, în măsura în care informațiile suplimentare și precizările pe care le cuprindea au fost considerate relevante
de Comisie pentru decizia de a nu ridica obiecții cu privire la punerea în aplicare a schemei notificate, astfel cum a fost
informată în acest sens Republica Federală Germania prin scrisoarea din 26 noiembrie 1993. Acest aspect ar fi confirmat mai
ales prin faptul că, în această scrisoare, Comisia a făcut în mod explicit referire la comunicarea din 26 august 1993 (punctul
104 din hotărârea menționată).
Pe baza acestor constatări, Tribunalul a înlăturat, la punctul 138 din hotărârea atacată, orice încălcare a principiului securității
juridice, statuând că nu au fost introduse retroactiv, prin decizia în litigiu a Comisiei, condiții suplimentare în raport
cu cele cuprinse în decizia de autorizare a programului în cauză.
Contrar celor susținute de recurentă, Tribunalul nu a încălcat principiul securității juridice printr‑o astfel de concluzie.
Astfel, trebuie subliniat că, după cum s‑a pronunțat deja Curtea, domeniul de aplicare al unei decizii prin care Comisia nu
ridică obiecții cu privire la o schemă de ajutoare notificată de un stat membru trebuie determinat nu doar prin referire la
textul însuși al acestei decizii, cu privire la care a fost publicat doar un rezumat în Jurnalul Oficial al Comunităților
Europene, ci ținându‑se cont și de schema de ajutoare notificată de statul membru în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea
din 20 mai 2010, Todaro Nunziatina & C., C‑138/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 31, precum și Hotărârea din 14
octombrie 2010, Nuova Agricast și Cofra/Comisia, C‑67/09 P, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 64).
O cerere de informații suplimentare, prin care Comisia a solicitat informații suplimentare cu privire la domeniul de aplicare
al schemei de ajutoare notificate de un stat membru, precum și răspunsul autorităților naționale la această cerere trebuie
considerate ca făcând parte în mod indisociabil din schema de ajutoare notificată, cu atât mai mult cu cât tocmai pe baza
acestor informații Comisia a decis, precum în speță, să nu ridice obiecții cu privire la schema de ajutoare vizată.
Rezultă că Tribunalul a constatat în mod întemeiat că respectiva comunicare din 26 august 1993 a autorităților germane făcea
parte din programul de ajutoare autorizat și, prin urmare, că subvenția care constituia măsura 15 nu a fost acordată în mod
legal din cauza faptului că, la momentul acordării acestei subvenții, recurenta era o întreprindere aflată în dificultate.
În această privință, trebuie totuși precizat că, în cadrul aplicării programului general de ajutoare autorizat de Comisie,
Republica Federală Germania, care dispunea în mod evident de respectiva comunicare, nu putea ignora informațiile pe care le
furnizase acestei instituții, ci, dimpotrivă, trebuia să țină cont de ele pentru ca ajutoarele naționale individuale să fie
acordate în conformitate cu acestea.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se concluzioneze că recurenta nu poate invoca în mod valabil o încălcare
a principiului securității juridice în ceea ce privește măsura 15.
Referitor la măsura 26, Tribunalul a constatat că întreprinderile private nu puteau beneficia de subvenții precum cele care
constituiau această măsură, după ce a examinat, la punctele 167-188 din hotărârea atacată, domeniul de aplicare al articolului
249h din AFG, care stabilește schema autorizată de Comisie.
În cadrul acestei examinări, s‑a remarcat mai întâi că, datorită comunicării autorităților germane din 29 iulie 1994 – menționată
la punctul 20 din prezenta hotărâre –, prin care acestea au precizat domeniul de aplicare al schemei instituite la articolul
249h din AFG, Comisia a decis să nu ridice obiecții cu privire la punerea în aplicare a măsurilor prevăzute (punctele 172
și 173 din hotărârea atacată).
În continuare, Tribunalul a apreciat că precizările din cuprinsul acestei comunicări, din care rezulta că întreprinderile
private nu erau eligibile în temeiul articolului menționat, erau relevante pentru stabilirea domeniului de aplicare exact
al schemei autorizate și au fost luate efectiv în considerare de Comisie pentru a constata că măsurile avute în vedere nu
constituiau ajutoare în sensul articolului 87 CE (punctele 175, 176 și 180 din hotărârea atacată).
Pe baza acestei aprecieri, Tribunalul a concluzionat la punctele 205 și 206 din hotărârea atacată că, în ceea ce privește
măsura 26, Comisia nu a încălcat nici principiul securității juridice, din moment ce s‑a limitat strict la aprecierea conformității
subvențiilor care constituiau această măsură cu condițiile stabilite în decizia de autorizare a schemei în cauză.
Contrar celor susținute de recurentă, Tribunalul nu a încălcat principiul securității juridice printr‑o astfel de concluzie.
Astfel, având în vedere considerațiile de la punctele 44 și 45 din prezenta hotărâre, trebuie să se constate că respectiva
comunicare a autorităților germane din 29 iulie 1994 făcea parte din programul de ajutoare autorizat din care face parte și
măsura 26 și că tocmai pe baza informațiilor din cuprinsul său Comisia a decis să nu ridice obiecții cu privire la schema
de ajutoare notificată.
Rezultă că Tribunalul era în drept să considere că această schemă nu permitea acordarea de subvenții întreprinderilor private,
precum recurenta, și, prin urmare, că ajutoarele pe care aceasta le‑a primit nu respectau condițiile stabilite în cadrul schemei
respective.
Invocarea încălcării principiului securității juridice trebuie, așadar, respinsă și în ceea ce privește măsura 26.
Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, primul motiv trebuie respins în întregime ca nefondat.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime
Argumentele părților
Prin cel de al doilea motiv, recurenta susține că Tribunalul a încălcat principiul protecției încrederii legitime statuând
la punctele 150 și 208 din hotărârea atacată că lipsa unor restricții explicite din deciziile de aprobare a programului landului
Turingia pentru investițiile IMM‑urilor și a programului prevăzut la articolul 249h din AFG nu pot fi asimilate unor „asigurări
precise” în sensul jurisprudenței instanțelor Uniunii, furnizate de Comisie, de natură să susțină încrederea legitimă a recurentei
cu privire la legalitatea măsurilor 15 și 26.
Pe de o parte, în mod greșit, Tribunalul nu ar fi avut în vedere faptul că recurenta nu era în măsură să deceleze eventualele
restricții în documentele referitoare la programele autorizate, astfel cum au fost publicate. Recurenta ar fi fost, așadar,
îndreptățită să considere că subvențiile care constituiau respectivele măsuri fuseseră acordate în mod corect, cu respectarea
condițiilor impuse de Comisie în legătură cu programele autorizate, astfel încât recurenta nu trebuia să se aștepte la intervenția
unei decizii prin care să se dispună recuperarea acestor subvenții.
Pe de altă parte, recurenta reproșează Tribunalului că i‑ar fi opus faptul că „nu era scutită de obligația de a se informa
cu privire la legalitatea acordării ajutorului care i‑a fost aprobat” (punctul 150 din hotărârea atacată). Astfel, o asemenea
obligație de informare ar fi în sarcina beneficiarului unui ajutor numai atunci când – spre deosebire de cazul în speță –
ar exista o incertitudine identificabilă de către persoana interesată privind domeniul de aplicare al autorizației acestui
tip de ajutoare care au făcut obiectul său.
Comisia arată că, întrucât recurenta nu este destinatara deciziei în litigiu și nici nu este vizată în mod direct de programele
autorizate – acestea fiind, dimpotrivă, susceptibile să se aplice unui număr nedeterminat de întreprinderi –, aceasta nu poate
invoca în mod valabil principiul protecției încrederii legitime.
În plus, în opinia Comisiei, recurenta trebuia în orice caz să se aștepte la retragerea subvențiilor care constituie măsurile
15 și 26, ținând cont de faptul că autoritățile germane au acordat aceste subvenții cu încălcarea vădită a condițiilor prevăzute
în cadrul programelor notificate.
Aprecierea Curții
Conform unei jurisprudențe constante, la care, de altfel, Tribunalul s‑a referit în mod întemeiat la punctul 146 din hotărârea
atacată, dreptul de a se prevala de principiul protecției încrederii legitime aparține oricărui justițiabil pe care o instituție
a Uniunii, prin furnizarea unor asigurări precise, l‑a determinat să nutrească speranțe întemeiate (a se vedea în special
Hotărârea din 24 noiembrie 2005, Germania/Comisia, C‑506/03, punctul 58, și Hotărârea din 18 iulie 2007, AER/Karatzoglou,
C‑213/06 P, Rep., p. I‑6733, punctul 33). Constituie astfel de asigurări, indiferent de forma în care sunt comunicate, informațiile
precise, necondiționate și concordante [a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 decembrie 2008, Masdar (UK)/Comisia, C‑47/07 P,
I-9761, punctele 34 și 81].
Or, se impune constatarea faptului că Tribunalul a aplicat în mod corect această jurisprudență în cadrul hotărârii atacate.
Astfel, după cum a subliniat Tribunalul, lipsa unei restricții explicite din schemele de ajutoare în cauză nu poate fi, prin
definiție, asimilată unor informații precise, necondiționate și concordante furnizate de Comisie recurentei cu privire la
faptul că aceste scheme permiteau acordarea de ajutoare unor întreprinderi aflate în dificultate, în ceea ce privește măsura
15, sau, respectiv, unor întreprinderi private, în ceea ce privește măsura 26, și nu poate constitui, așadar, temeiul încrederii
legitime a recurentei în legalitatea subvențiilor care i‑au fost acordate.
Dimpotrivă, întrucât posibilitatea de a acorda ajutoare unor astfel de întreprinderi este cel puțin incertă, această lipsă
a unei restricții explicite nu poate fi astfel la originea asigurărilor precise de natură să dea naștere unei încrederi legitime
din partea recurentei.
Rezultă din cele de mai sus că hotărârea atacată nu încalcă principiul protecției încrederii legitime, astfel încât al doilea
motiv trebuie de asemenea respins ca nefondat.

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE
Argumentele părților
Prin cel de al treilea motiv, invocat cu titlu subsidiar, recurenta afirmă că Tribunalul a încălcat articolul 87 alineatul
(1) CE atunci când a constatat, la punctele 193-201 din hotărârea atacată, că subvențiile care constituiau măsura 26 trebuie
considerate ajutor de stat până la concurența valorii totale a acestora.
Or, prin această constatare, Tribunalul ar fi încălcat, în primul rând, principiul repartizării competențelor între Tribunal
și Comisie, ținând cont de faptul că decizia în litigiu lasă în seama statului membru calculul avantajului primit efectiv
de recurentă. În al doilea rând, Tribunalul nu s‑ar fi conformat jurisprudenței potrivit căreia avantajul primit de beneficiar
nu se calculează pe baza costurilor suportate de statul membru în cauză, ci în funcție de economiile efectiv realizate de
acest beneficiar prin obținerea ajutorului nelegal.
De opinie contrară, Comisia contestă orice încălcare a acestui principiu susținând, în primul rând, că Tribunalul nu a examinat
cuantumul avantajelor acordate recurentei, ci s‑a referit clar la valoarea ajutorului astfel cum este menționată în decizia
în litigiu. În al doilea rând, Comisia consideră că Tribunalul a aplicat corect criteriile stabilite în jurisprudență atunci
când a calculat avantajul obținut de recurentă prin măsura 26, întrucât s‑a întemeiat, la punctele 196-198 din hotărârea atacată,
pe economiile efectiv realizate de aceasta prin subvențiile salariale percepute.
Aprecierea Curții
În primul rând, trebuie remarcat faptul că, spre deosebire de cele susținute de recurentă, Tribunalul nu a afirmat la punctele
193-201 din hotărârea atacată că subvențiile care constituie măsura 26 trebuie considerate ajutor de stat până la concurența
valorii totale.
Dimpotrivă, astfel cum susține în mod întemeiat Comisia, din interpretarea cuprinsului punctelor menționate rezultă că, fără
a examina valoarea avantajelor acordate recurentei, Tribunalul s‑a referit în mod clar la valoarea ajutorului, astfel cum
este menționată de Comisie în decizia în litigiu, și indicată, de altfel, în mod expres la punctele 18 și 192 din hotărârea
atacată.
În aceste condiții, nu se poate susține în mod eficient că Tribunalul a încălcat principiul repartizării competențelor între
Tribunal și Comisie prin depășirea celor stabilite de această din urmă instituție în cadrul deciziei în litigiu.
În al doilea rând, referitor la pretinsa încălcare a jurisprudenței comunitare potrivit căreia avantajul se calculează în
funcție de economiile efectiv realizate de beneficiar prin obținerea măsurii ajutorului nelegal, trebuie constatat că hotărârea
atacată se întemeiază în realitate pe ipoteza corectă că veniturile reprezentând subvențiile în discuție constituie avantajul
de care a beneficiat recurenta.
În această privință, trebuie subliniat că, la punctul 196 din hotărârea atacată, Tribunalul a apreciat că recurenta a „fost
scutită de o parte din sarcinile (costuri salariale)” aferente lucrărilor pe care le‑a executat în interes propriu. De asemenea,
la punctul 198 din această hotărâre, Tribunalul a constatat, astfel cum susținuse Comisia, că recurenta „nu a suportat în
mod real partea din cost corespunzătoare cuantumului subvenției pe care a primit‑o”.
Având în vedere toate considerațiile care precedă, al treilea motiv trebuie de asemenea respins ca nefondat.
Întrucât nu poate fi admis în temeiul niciunui motiv, recursul trebuie respins.

Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 122 primul paragraf din Regulamentul de procedură, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță
asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 69 alineatul (2) din regulamentul menționat, aplicabil procedurii de
recurs în temeiul articolului 118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata
cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată, iar recurenta
a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
1)
Respinge recursul.
2)
Obligă Kahla Thüringen Porzellan GmbH la plata cheltuielilor de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: germana.