CELEX: 62003CJ0213
Vahemere saastekaitse konventsioon (Barcelona konventsioon)
Vahemere kaitsmist maismaalt lähtuva saaste eest käsitlev protokoll
Artikli 6 lõige 3
Heiteluba
Vahetu õigusmõju

6. mail 2003. aasta kohtuotsusega, mis saabus kohtukantseleisse 19. mail 2003, esitas Cour de cassation (Prantsusmaa) EÜ artikli
234 alusel kaks eelotsuse küsimust Ateenas 17. mail 1980 sõlmitud ja nõukogu 28. veebruari 1983. aasta otsusega 83/101/EMÜ
(EÜT L 67, lk 1) heaks kiidetud Vahemere kaitsmist maismaalt lähtuva saaste eest käsitleva protokolli (edaspidi „protokoll”)
artikli 6 lõike 3 ja nimetatud protokolli Siracusas  7. ja 8. märtsil 1996 toimunud täievoliliste esindajate konverentsil
muudetud ja nõukogu 22. oktoobri 1999. aasta otsusega 1999/801/EÜ (EÜT L 322, lk 18) heaks kiidetud (edaspidi „muudetud protokoll”)
artikli 6 lõike 1 tõlgendamiseks.
Need küsimused tõusetusid kohtuasjas, mille poolteks on Syndicat professionnel coordination des pêcheurs de l’étang de Berre
et de la region (edaspidi „kalurite ühing”) ja Électricité de France (edaspidi „EDF”) ning mis puudutab Saint-Chamas’ (Prantsusmaa)
hüdroelektrijaama poolt põhjustatud saastet Berre’i veekogule.

Õiguslik raamistik
Barcelonas 16. veebruaril 1976 sõlmitud Vahemere saastekaitse konventsioon (EÜT, L 240, lk 3), edaspidi „konventsioon”, kiideti
Euroopa Majandusühenduse poolt heaks nõukogu 25. juuli 1977. aasta otsusega 77/585/EMÜ (EÜT L 240, lk 1).
Konventsiooni artikli 2 punkt a defineerib mõiste „reostus” järgmiselt:
„[…] inimese poolt otseselt või kaudselt merekeskkonda ainete või energia viimine, mille tulemuseks on kahjulik mõju, mis
seisneb kahju tekitamises elusressurssidele, inimeste tervise ohtu seadmises, merealase tegevuse, sealhulgas kalapüügi takistamises,
merevee kvaliteedi kahjustamises ning kasulike omaduste vähendamises.” [Siin ja edaspidi on osundatud protokolli tsiteeritud
mitteametlikus tõlkes]
Konventsiooni artikli 4 lõige 1 sätestab:
„Konventsiooniosalised rakendavad individuaalselt või ühiselt kõiki kohaseid meetmeid kooskõlas käesoleva konventsiooniga
ja nende kehtivate protokollidega, mille osalisteks nad on, et vältida, vähendada ja võimalikult palju likvideerida Vahemere
piirkonna saastatust ning kaitsta ja parandada selle piirkonna merekeskkonda.” [mitteametlik tõlge]
Konventsiooni artikkel 8 sätestab:
„Konventsiooniosalised rakendavad kõiki kohaseid meetmeid, et vältida, vähendada ja likvideerida Vahemere piirkonna reostust,
mis satub merre jõgedest, rannikul asuvatest ettevõtetest või torujuhtmetest või muudest nende territooriumil asuvatest saasteallikatest.”
Sarnaselt sätestab protokolli artikkel 1:
„Käesoleva protokolli osalisriigid […] võtavad kõik vajalikud meetmed selleks, et ära hoida, vähendada ja piirata sellist
reostust Vahemere piirkonnas, mida tekitavad jõgedest lastud heitmed või mis  lähtub rannikul asuvatest ettevõtetest või torujuhtmetest
või muudest maismaal asuvatest allikatest nende territooriumidel ja selleks, et sellise reostuse vastu võidelda.”
Protokolli artikli 3 punkt c sätestab:
„Käesoleva protokolli kehtivuse piirkond (edaspidi „protokolli piirkond”) hõlmab:
[…]
c)      mereäärseid soolakuid.”
Protokolli artikli 4 lõike 1 punkt a näeb ette, et protokolli kohaldatakse „osaliste territooriumidel maismaal asuvatest allikatest
protokolli piirkonda sattuvate reostusainete suhtes, eelkõige:
–        selliste ainete suhtes, mis rannikul asuvatest torujuhtmetest otse merre lastakse või mis rannikul toimuva jäätmete kõrvaldamise
tagajärjel otse merre satuvad,
–        selliste ainete suhtes, mis jõgede, kanalite, või muude vooluveekogude, kaasa arvatud maa-aluste veekogude või äravoolu kaudu
merre satuvad”.
Protokolli artikli 6 lõiked 1 ja 3 sätestavad:
„1. Osalised kohustuvad protokolli piirkonnas rangelt vähendama maismaalt lähtuvat reostust, mille on põhjustanud käesoleva
protokolli II lisas loetletud ained või mis lähtub samas lisas loetletud allikatest.
[…]
3. Heitmete keskkonda laskmiseks on alati vaja pädeva siseriikliku ametiasutuse luba, mille väljastamisel on asjakohaselt
arvesse võetud käesoleva protokolli III lisa sätteid[…]”
Protokolli artikli 7 lõike 1 punkt e sätestab:
„Osalised töötavad koostöös pädevate rahvusvaheliste organisatsioonidega järk-järgult välja ja võtavad vastu ühised suunised
ja vastavalt vajadusele normid või kriteeriumid eelkõige järgmistes valdkondades:
[…]
e) I ja II lisas loetletud ainete heitmete koguseid, nende kontsentratsiooni heitvees ja heitvette laskmise viise puudutavad
konkreetsed nõuded.
Protokolli II lisa jaotise A punktidest 11 ja 13 tuleneb, et protokolli artiklis 6 sätestatut kohaldatakse „[a]inetele, mis
otseselt või kaudselt mõjutavad ebasoodsalt merekeskkonna hapnikusisaldust, eriti sellised ained, mis võivad tekitada eutrofeerumist”
ja „[a]inetele, mis ei ole küll mürgised, kuid mis võivad merekeskkonda kahjustada või takistada mere õiguspärast kasutamist,
kui neid suurtes kogustes vette lastakse.”
II lisa jaotis B sätestab:
„Eespool jaotises A toodud ainete heitmete kontrolli ja ranget piiramist tuleks rakendada vastavalt III lisale.”
Protokolli III lisa sätestab tegurid, mida tuleb arvesse võtta „[k]äesoleva protokolli II lisas […] nimetatud aineid sisaldavate
jäätmete jaoks heitelubade väljastamisel”. Osalisriigid peavad arvesse võtma „[j]äätmete omadusi ja koostist”, „[j]äätmete
koostisainete omadusi ja nende ohtlikkust”, „[h]eitekoha ja vastuvõtva merekeskkonna omadusi”, „[j]äätmetöötlustehnoloogia
kasutamist” ning „[m]ere ökosüsteemide ja merevee kasutusviiside võimalikku kahjustamist”.
Muudetud protokolli artikli 3 punkt d, milleks muutus protokolli artikli 3 punkt c, sätestab protokolli piirkonna järgmiselt:
„[…]
d) [r]iimvesi, soolased rannikuveed, sealhulgas sood ja rannikulaguunid ning Vahemerega ühenduses olev põhjavesi.”
Muudetud protokolli artikli 6 lõige 1 sätestab:
„Protokolli piirkonnas punktsaasteallikatest pärit saaste ning vette ja õhku lastavad heitmed, mis võivad mõjutada käesoleva
protokolli artikli 3 lõigetes a, c ja d määratletud Vahemere piirkonda, tuleb allutada rangele osaliste lubade andmise ja
reguleerimise süsteemile, võttes arvesse käesoleva protokolli ja selle II lisa sätteid ning osaliste poolt osaliste koosolekutel
vastuvõetud asjakohaseid otsuseid ja soovitusi.”
Muudetud protokolli I lisa jaotis C sätestab „saasteainete ja saasteallikate liigid”, millest „tegevusplaanide, programmide
ja meetmete väljatöötamisel juhindutakse”. Punktis 17 mainitakse mürgituid aineid, mis vähendavad merekeskkonna hapnikusisaldust.
Muudetud protokolliga jäetakse välja II lisa ning III lisa  muutub II lisaks.

Põhikohtuasi ja eelotsuseküsimused
Prantsusmaal asuv Etang de Berre on 15 000 hektariline soolane veekogu, millel on otseühendus Vahemerega.
Kalurite ühing on korduvalt esitanud EDF-ile kaebusi Berre’i veekeskkonna halvenemise peale, mis tuleneb peamiselt sellest,
et Durance’ist lastakse iga kord, kui Saint-Chamas’ hüdroelektrijaama turbiinid käivitatakse, kunstlikult sellesse veekogusse
magedat vett ja heitmeid.
Kalurite ühing esitas 1. septembril 1999 Tribunal de grande instance de Marseille’sse (Prantsusmaa) hagi EDF-i vastu, millega
taotles, et kohus  annaks rahatrahvi hoiatusel korralduse lõpetada Saint-Chamas’ hüdroelektrijaama tegevus. Kalurite ühing
väitis muu hulgas, et EDF laskis elektrijaamast soolasesse veekogusse heitmeid ilma protokolli artikli 6 lõikes 3 ettenähtud
eelneva loata.
Esimese astme kohtu kiirmenetluskohtunik jättis 25. oktoobri 1999. aasta määrusega kiimenetluses esitatud kaebuse rahuldamata.
Ehkki kohus möönis, et hüdroelektrijaama turbiinide käivitamisega kaasneb negatiivne mõju, leidis ta järgmist:
„Mis puudutab ühenduse õiguse ning eriti Barcelona konventsiooni ja Ateena protokolli kohaldamist […], tuleb tunnistada, et
küsimus, kas neil on vahetu õigusmõju õigussubjektidele, on vaieldav ja selle kindlakstegemine ei kuulu esimese astme kohtu
pädevusse.
Küsimus, kas EDF-i tegevusel hüdroelektrijaama käitamisel on selgelt seadusevastane kahjulik mõju, teisisõnu, kas tegemist
on seadusevastase tegevusega kohtupraktika tavalises tähenduses, on liiga tõsine vaidlusküsimus, et kiirmenetluskohtunik võiks
sekkuda ja lõpetada kolmkümmend aastat tegutsenud hüdroelektrijaama tegevuse – selline otsus oleks liiga karm ka seetõttu,
et see põhjustaks väga tõsiseid tagajärgi muuhulgas tootjale ja piirkonna elektrisüsteemi kindlusele […]”
Kalurite ühing esitas nimetatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Aix-en-Provence’i (Prantsusmaa) teise astme kohtule,
kes jättis 21. septembri 2000. aasta kohtuotsusega selle rahuldamata. Teise astme kohus  leidis et, „[protokolli] erinevad
artiklid on omavahelises sõltuvuses” ja et artikli 6 lõiget 3 „ei saa käsitleda eraldiseisvana, mistõttu seni, kuni Prantsuse
valitsus ei ole kehtestanud  kohaldatavaid  tehnilisi kriteeriume, ei saa EDF protokolli alusel taotleda heiteluba kehtiva
korra kohaselt ja õigeaegselt, ja seepärast ei saa kohus siinkohal vastust anda”.
Kalurite ühing esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse, viidates eelkõige sellele, et EDF on rikkunud protokolli
artikli 6 lõiget 3, mille kohaldamise teise astme kohus ebaõigesti välistas.
Cour de cassation otsustas asja kohtuliku arutamise peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1)  Kas protokolli artikli 6 lõikel 3 […], millest on muudetud redaktsioonis saanud protokolli artikli 6 lõige 1, on vahetu
õigusmõju, nii et iga huvitatud isik võib hagi puhul, millega taotletakse selliste heidete vette laskmise lõpetamist, milleks
ei ole väljastatud kõnealuses sättes ettenähtud menetluse ja kriteeriumide kohaselt luba, sellele sättele siseriiklikus kohtus
tugineda?
2)       Kas sama sätet tuleb tõlgendada nii, et see keelab ilma pädeva siseriikliku ametiasutuse loata, mille väljastamisel tuleb
arvestades ülalmainitud protokolli ja selle III lisa jaotise C (nüüd II lisa) sätteid, lasta Vahemerega ühenduses olevasse
soolasesse veekogusse aineid, mis ei ole mürgised, kuid millel on ebasoodne mõju merekeskkonna hapnikusisaldusele?”

Muudetud protokolli tähtsus põhikohtuasja lahendamisel
EDF ja Prantsuse valitsus leiavad, et kohane on tõlgendada vaid protokolli, kuna muudetud protokoll polnud veel jõustunud.
Siinkohal tuleb nentida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on EÜ asutamislepingu artiklis 234 sätestatud menetlus Euroopa
Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö vahend (vt eelkõige 16. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas C-343/90: Lourenço Dias,
EKL 1992, lk I-4673, punkt 14 ja 18. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-314/01: Siemens ja ARGE Telekom, kohtulahendite
kogumikus veel avaldamata, punkt 33 ja selles viidatud kohtupraktika).
Selle koostöö raames on siseriiklik kohus, kus asi on pooleli ja kes on otseselt kursis põhikohtuasja asjaoludega ja vastutab
langetatava kohtuotsuse eest, paremal positsioonil, et kohtuasja erilisust arvestades hinnata, kas eelotsus on asja lahendamiseks
tarvilik ja kas Euroopa Kohtule esitataval küsimusel on põhikohtuasja lahendamisel tähtsust (vt eespool viidatud otsus kohtuasjas
Lourenço Dias, punkt 15; 22. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C-390/99: Canal Satélite Digital, EKL 2002, lk I-607, punkt
18, ja eespool viidatud otsus kohtuasjas Siemens ja ARGE Telekom, punkt 34).
Käesoleval juhtumil ei ole kaugeltki selge, et muudetud protokolli artikli 6 lõike 1 tõlgendamine ei oma tähtsust põhikohtuasja
lahendusele. Nagu komisjon õigesti märgib, on võimalik, et juhul kui Cour de cassation tühistab Aix-en-Provence’i teise astme
kohtu otsuse, on muudetud protokoll jõustunud ajal, kui põhikohtuasjas tehakse uus kohtuotsus.
Eelotsuse küsimustele vastates tuleb seepärast arvestada ka muudetud protokolliga.

Protokolli artikli 6 lõike 3  ja muudetud protokolli artikli 6 lõike 1 vahetu õigusmõju

Poolte märkused
EDF väidab, et protokolli erinevad sätted on omavahelises seoses, mistõttu artikli 6 lõiget 3 ei saa pidada vahetut õigusmõju
omavaks, vaatamata selle sätte selgusele ja täpsusele.
Protokolli artikli 6 lõige 1 seab eesmärgiks „rangelt vähendada” reostust, mille on põhjustanud ained või allikad, mis on
loetletud II lisas (sisaldab aineid, mis mõjutavad ebasoodsalt merekeskkonna hapnikusisaldust). Seepärast sätestatakse lõikes
2, et osalised rakendavad ellu „vastavalt vajadusele kas eraldi või üheskoos asjakohased programmid ja meetmed”. Nimetatud
artikli lõikes 3 sätestatakse veel, et „heitmete keskkonda laskmiseks on alati vaja pädeva siseriikliku ametiasutuse luba,
mille väljastamisel on asjakohaselt arvesse võetud käesoleva protokolli III lisa sätteid.” EDF-i arvates on kohustus „võtta
arvesse” väga ebamäärane, mille selgusetus võib põhjustada selle, et kõigi heitmete laskmiseks vajatakse luba ainuüksi seetõttu,
et need sisaldavad II lisas  loetletud aineid. Selline nõue oleks siiski täiesti ebaproportsionaalne protokolli eesmärgiga.
EDF viitab ka protokolli artikli 7 lõikele 1, mis puudutab  „ühiseid norme või kriteeriume”, mis tuleb välja töötada, enne
kui eelneva heiteloa süsteem kasutusele võetakse. Siiski ei ole vaidlusaluste heitmete küsimuses neid norme ja kriteeriume
veel  kindlaks määratud.
Kuivõrd ühendus on konventsiooni ja protokolli osaline, võivad rakendussätted kuuluda põhimõtteliselt ühenduse meetmete hulka.
Siiani ei ole ühtegi soolastesse veekogudesse magevee ja muda laskmist puudutavat direktiivi vastu võetud.
Kalurite ühing, Prantsuse valitsus ja komisjon toetavad seisukohta, et Euroopa Kohtu praktikast (vt eelkõige 30. septembri
1987. aasta otsus kohtuasjas 12/86: Demirel, EKL 1987, lk 3719, punkt 14) tulenevalt on protokolli artikli 6 lõikel 3 vahetu
õigusmõju.
Protokolli artikli 6 lõike 3 sõnastust, eesmärki ja olemust arvestades sätestab see selge, täpse ja tingimusteta kohustuse,
mille kohaselt peab protokolli II lisas loetletud aineid sisaldavate heitmete keskkonda laskmiseks olema siseriiklike ametiasutuste
eelnevalt väljastatud heiteluba. Ilma vastava loata heitmete keskkonda laskmise range keelu rakendamiseks või selle kehtivuseks
ei ole tarvis  lisameetmeid või mõne täiendava akti vastuvõtmist. Lisaks loetleb protokolli III lisa, millele artikli 6 lõige
3 viitab, kõik tegurid, mida tuleb loa väljaandmisel arvesse võtta.
Komisjon väidab, et protokollis ette nähtud meetmete, programmide ja juhtnööride  puudumine ei takista selle kohaldamist ega
heitelubade väljastamist, kuid see suurendab liikmesriigi kaalutlusõigust nende lubade väljastamisel, mille täitmine allub
kohtulikule järelevalvele.
Kalurite ühing ja komisjon lisavad, et muudetud protokolli artikli 6 lõike 1 muudatused ja protokolli lisade muudatused ei
muuda nende eelnevalt esitatud seisukohti.

Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb ühenduse ja kolmanda riigi vahel sõlmitud lepingu sätet käsitleda vahetut
õigusmõju omavana juhul, kui sätte sõnastusest ning lepingu eesmärgist ja olemusest tulenevalt sisaldub sättes selge ja täpne
kohustus, mille kohaldamiseks või toimimiseks ei ole tarvis võtta täiendavaid meetmeid (vt eelkõige  eespool nimetatud otsus
kohtuasjas Demirel, punkt 14 ja 8. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C-171/01: Wählergruppe Gemeinsam, EKL 2003, lk I-4301,
punkt 54).
Selleks et otsustada, kas protokolli artikli 6 lõige 3 vastab nendele kriteeriumidele, tuleb kõigepealt analüüsida selle sõnastust.
Kõnealuse sättega pannakse liikmesriikidele selge, täpne ja tingimusteta kohustus näha ette, et II lisas loetletud aineid
sisaldavate heitmete keskkondalaskmiseks peab olema pädeva siseriikliku ametiasutuse luba, mille väljastamisel on nõuetekohaselt
arvestatud III lisa sätteid.
Nagu komisjon on õigesti välja toonud, ei vähenda asjaolu, et loa väljastamisel on siseriiklikul ametiasutusel kaalutlusõigus
III lisas nimetatud kriteeriumide suhtes, heitmete eelneva loata keskkonda laskmist keelava artikli 6 lõike 3 selgust, täpsust
ja selle tingimusteta laadi.
Protokolli eesmärk ja olemus toetavad seda seisukohta.
Protokolli artiklitest 1 ja 4 tuleneb, et protokolli eesmärk on ära hoida, vähendada ja piirata sellist reostust Vahemere
piirkonnas, mida tekitavad jõgedesse lastud heitmed või mis lähtub rannikul asuvatest ettevõtetest või torujuhtmetest või
muudest maismaal asuvatest allikatest nende territooriumil ja selleks, et sellise reostuse vastu võidelda. Siinkohal kohustatakse
protokolli artikliga 1, milles korratakse konventsiooni artiklites 4 ja 8 kokkulepitut, osalisi võtma „kõik vajalikud meetmed”.
Võttes kasutusele süsteemi, mille kohaselt pädev siseriiklik ametiasutus väljastab eelnevalt heiteloa protokolli II lisas
loetletud aineid sisaldavate heitmete keskkonda viimiseks, teenib artikli 6 lõige 3 eesmärki, et liikmesriigid vähendaksid
protokolli piirkonna maismaalt lähtuvat saastet. Vaid vaidlusaluse sätte vahetu õigusmõju tunnustamisel järgitaks protokolli
ülalkirjeldatud eesmärki ja kajastataks ametiasutuste tegevusetuse tõttu tekkiva saaste vältimisele suunatud dokumendi olemust.
Eespool toodud järeldused kehtivad samuti muudetud protokolli artikli 6 lõike 1 tõlgendamisel. Selles sättes sisalduv viide
„osaliste poolt osaliste koosolekutel vastuvõetud asjakohastele otsustele ja soovitustele”, mida  pädevad siseriiklikud ametiasutused
peavad arvesse võtma, ei sea kahtluse alla heitmeloata heitmete laskmise keelu selgust, täpsust ja tingimusetust. Muudatused,
mis kiideti heaks otsusega 1999/801, ei muutnud protokolli eesmärki ega olemust.
Eelnevat arvestades tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et nii protokolli artikli 6 lõikel 3 kui ka muudetud protokolli
artikli 6 lõikel 1 (pärast selle jõustumist) on vahetu õigusmõju, nii et igal isikul, keda küsimus puudutab, on õigus neile
sätetele siseriiklikus kohtus tugineda.

Artikli 6 lõike 3 ja muudetud protokolli artikli 6 lõike 1 kohaldamisulatus
Nagu kalurite ühing, Prantsuse valitsus ja komisjon õigesti märkisid, protokolli artikli 6 lõikes 3 nimetatud III lisa, milles
loetletakse need tegurid, mida tuleb heiteloa väljaandmisel arvestada, viitab II lisale, mis loetleb kõnealustes heitmetes
sisalduvad ained. Punkti 11 kohaselt kuuluvad nende hulka „[a]ined, mis otseselt või kaudselt mõjutavad ebasoodsalt merekeskkonna
hapnikusisaldust, eriti sellised ained, mis võivad tekitada eutrofeerumist” ja punkti 13 kohaselt „[a]ined, mis ei ole küll
mürgised, kuid mis võivad merekeskkonda kahjustada või takistada mere õiguspärast kasutamist, kui neid suurtes kogustes vette
lastakse.”
Tuleb nentida, et punktides 11 ja 13 ei nõuta, et neis sätestatud aineid sisaldavate heitmete keskkonda viimisel tuleb eelnev
luba taotleda vaid sel juhul, kui need ained on mürgised.
Sama järeldus tuleb teha muudetud protokolli artikli 6 lõike 1 kohaldamisulatuse kohta.
Nimetatud artiklis sätestatakse, et „protokolli piirkonnas [milleks on muudetud protokolli artikli 3 punkti d kohaselt Vahemerega
ühenduses olevas soolased rannikuveed] punktsaasteallikatest pärit saaste ning vette ja õhku lastavad heitmed, mis võivad
mõjutada Vahemere piirkonda” ei tähenda enam vaid protokolli II lisas nimetatud ainete keskkonda laskmist, „mida tuleb allutada
rangele  osaliste lubade andmise ja reguleerimise süsteemile” ja  mille juures tuleb võtta arvesse muudetud protokolli ja
selle II lisa sätteid.
Arvestades eespool öeldut, tuleb teisele eelotsuse küsimusele vastata, et nii protokolli artikli 6 lõiget 3 kui ka muudetud
protokolli artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega keelatakse Vahemerega ühenduses olevatesse soolastesse veekogudesse
pädeva siseriikliku ametiasutuse väljastatud loata heitmete laskmine, mis sisaldavad aineid, mis ei ole küll mürgised, kuid
millel on ebasoodne mõju merekeskkonna hapnikusisaldusele.

Kohtukulud
Oma väited esitanud Prantsuse valitsuse ja komisjoni kohtukulusid ei hüvitata. Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev
menetlus siseriiklikus kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kulude jaotuse siseriiklik kohus.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS (teine koda),
vastusena Cour de cassation’i 6. mai  2003. aasta otsusega esitatud küsimustele otsustab:
1.
Ateenas 17. mail 1980 sõlmitud ja nõukogu 28. veebruari 1983. aasta otsusega 83/101/EMÜ heaks kiidetud Vahemere kaitsmist
maismaalt lähtuva saaste eest käsitleva protokolli artikli 6 lõige 3 ja nimetatud protokolli Siracusas 7. ja 8. märtsil 1996
toimunud täievoliliste esindajate konverentsil  muudetud ja nõukogu 22. oktoobri 1999. aasta otsusega 1999/801/EÜ heaks kiidetud
artikli 6 lõige 1 (pärast viimase jõustumist) omavad vahetut õigusmõju, nii et igal isikul, keda küsimus puudutab, on õigus
nendele sätetele siseriiklikus kohtus tugineda.
2.
Nimetatud sätteid tuleb tõlgendada nii, et need keelavad pädeva siseriikliku ametiasutuse väljastatud loata Vahemerega ühenduses
olevatesse soolastesse veekogudesse heitmete laskmise, mis ei ole küll mürgised, kuid millel on ebasoodne mõju merekeskkonna
hapnikusisaldusele.
Timmermans
Gulmann
Puissochet
Cunha Rodrigues

Schintgen
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 15. juulil 2004.  Luxembourgis.
Kohtusekretär

Teise koja esimees
R. Grass

C. W. A. Timmermans
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.