CELEX: 62004TJ0193
Luottamuksellisten tietojen paljastamista koskeva Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) tutkimus
Lahjontaa ja salassapitovelvollisuuden noudattamatta jättämistä koskevat epäilyt
Tietojen toimittaminen kansallisille oikeusviranomaisille seikoista, jotka voivat johtaa rikossyytteisiin
Lehtimiehen kotona ja toimistossa suoritettu kotietsintä
Kumoamiskanne
Tutkittavaksi ottaminen
Vahingonkorvauskanne
Syy-yhteys
Riittävän ilmeinen rikkominen

Asiaa koskevat oikeussäännöt
1       Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF), joka perustettiin 28.4.1999 tehdyllä komission päätöksellä 1999/352/EY, EHTY, Euratom
(EYVL L 136, s. 20), tehtävänä on muun muassa toteuttaa sisäisiä hallinnollisia tutkimuksia, joiden tarkoituksena on selvittää
virkatoimintaan liittyviä vakavia tekoja, jotka voivat merkitä, että yhteisöjen virkamies tai muu henkilöstöön kuuluva on
jättänyt noudattamatta velvollisuuksiaan tavalla, joka voi johtaa kurinpitotoimiin ja tarvittaessa rikossyytteisiin.
2       OLAF:n tutkimuksista 25.5.1999 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1073/1999 (EYVL L 136, s.
1) säännellään viraston henkilökuntaan kuuluvien tehtäviensä mukaisesti toteuttamia tarkastuksia, todentamisia ja toimia.
3       Asetuksen N:o 1073/1999 13 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Toimivaltaisten kansallisten viranomaisten taikka tarvittaessa toimielinten tai elinten tehtävänä on päättää valmistuneen
tutkinnan johdosta toteutettavista jatkotoimista [OLAF:n] laatiman kertomuksen perusteella; tästä huolimatta [OLAF:n] johtajalle
olisi säädettävä velvollisuus toimittaa suoraan asianomaisen jäsenvaltion oikeusviranomaisille ne [OLAF:n] sisäisten tutkimusten
yhteydessä saamat tiedot seikoista, jotka saattavat johtaa rikossyytteisiin.”
4       Asetuksen N:o 1073/1999 6 artiklan, jonka otsikkona on ”Tutkimusten toteuttaminen”, 6 kohdassa säädetään, että ”jäsenvaltioiden
on huolehdittava, että niiden toimivaltaiset viranomaiset avustavat kansallisten säännösten mukaisesti [OLAF:n] henkilökuntaan
kuuluvia näiden tehtävien täyttämisessä”.
5       Asetuksen N:o 1073/1999 9 artiklan, jonka otsikkona on ”Tutkintakertomus ja tutkinnan jatkotoimet”, 2 kohdan sanamuoto on
seuraava:
” – – Tapauksissa, joissa on tarpeen turvautua jäsenvaltion hallinnollisiin ja oikeudellisiin menettelyihin, näin laaditut
kertomukset on hyväksyttävä todisteeksi samalla tavoin ja samoin edellytyksin kuin kansallisten hallinnollisten tarkastajien
laatimat hallinnolliset kertomukset. – – ”
6       Asetuksen N:o 1073/1999 10 artiklan, jonka otsikkona on ”[OLAF:n] lähettämät tiedot ”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
” – – [OLAF:n] johtaja lähettää asianomaisen jäsenvaltion oikeusviranomaisille [OLAF:n] sisäisten tutkimusten yhteydessä saamat
tiedot seikoista, jotka voivat johtaa rikossyytteisiin – – ”

Tosiseikat
7       Kantaja on lehtimies, jonka työnantaja on saksalainen Stern-aikakauslehti.
8       Van Buitenenia, joka on Euroopan yhteisöjen komission virkamies, syytettiin 31.8.2001 päivätyssä muistiossa useissa komission
yksiköissä tehdyistä mahdollisista sääntöjenvastaisuuksista (jäljempänä Van Buitenen -muistio). OLAF sai 5.9.2001 jäljennöksen
kyseisestä asiakirjasta.
9       OLAF:n johtaja antoi 23.10.2001 ”Tuomioistuinasiat, neuvonta ja oikeudellinen seuranta” -nimisen yksikön tehtäväksi arvioida
Van Buitenen -muistiossa esitettyjä väitteitä ja laatia suositukset jatkotoimiksi.
10     ”Tuomioistuinasiat, neuvonta ja oikeudellinen seuranta” -yksikkö luovutti 31.1.2002 sisäisen selonteon, joka oli luottamuksellinen
ja jossa oli kaksitoista ehdotusta ja suositusta mukaan lukien tutkimusten aloittaminen tiettyjen muistiossa mainittujen väitteiden
osalta. Kyseisen asiakirjan perusteella mainittu yksikkö laati tiivistetyn selonteon, joka oli päivätty 14.2.2002 ja joka
oli samalla tavalla luottamuksellinen.
11     Kantaja laati kaksi artikkelia, jotka julkaistiin Sternissä 28.2 ja 7.3.2002 ja joissa hän kertoi yhteisöjen toimielimissä
tapahtuneista sääntöjenvastaisuuksista. Kyseiset artikkelit perustuivat Van Buitenen -muistioon ja OLAF:n 31.1.2002 päivättyyn
selontekoon.
12     OLAF, joka epäili, että sen 31.1. ja 14.2.2002 päivätyt luottamukselliset selonteot oli paljastettu lainvastaisesti, aloitti
12.3.2002 sisäisen tutkimuksen niiden Euroopan yhteisöjen virkamiesten tai muiden henkilöstöön kuuluvien tunnistamiseksi,
jotka olivat vuodon takana.
13     OLAF:n ”Tiedonhankinta, toimintastrategiat ja tietotekniikka” -nimisen linjan johtaja lähetti 22.3.2002 OLAF:n johtajalle
selonteon ilmoittaakseen hänelle, että kantaja on luotettavan tietolähteen mukaan antanut OLAF:n toimihenkilölle 8 000 euroa
saadakseen useita asiakirjoja, jotka liittyivät Van Buitenenin asiaan. Samana päivänä OLAF:n tiedottaja ilmoitti OLAF:n johtajalle,
että hän oli tavannut G:n, talousarviosta ja petostentorjunnasta vastaavan komission tiedottajan, ja että tämä oli ilmoittanut
hänelle saaneensa tietoja eräältä Sternin lehtimieheltä siitä, että kantaja oli maksanut rahaa OLAF:n jäsenelle asiakirjoja
saadakseen.
14     OLAF julkaisi 27.3.2002 lehdistötiedotteen, jonka otsikkona oli ”Luottamuksellisten tietojen vuotoa koskeva sisäinen tutkimus”
ja jonka sanamuoto oli seuraava:
” – – Koska OLAF:n laatimaan kertomukseen sisältyviä luottamuksellisia tietoja on ilmeisesti vuotanut julkisuuteen, [OLAF]
on – – asetuksen N:o 1073/1999 5 artiklan 1 kohdan perusteella päättänyt aloittaa sisäisen tutkimuksen. [OLAF:n] saamien tietojen
mukaan lehtimies on saanut useita asiakirjoja, jotka koskevat niin kutsuttua ’Van Buitenen -asiaa’. Ei ole mahdotonta, etteikö
jollekin OLAF:ssa (tai muussa toimielimessä) olisi maksettu rahaa näiden asiakirjojen saamiseksi.  – –
[OLAF] noudattaa aina korkeatasoisimpia eettisiä normeja. Se johtaa tutkimuksiaan täysin riippumattomasti. On kuitenkin tärkeää
korostaa, että aktiivinen lahjonta tai maksun suorittaminen toimihenkilölle luottamuksellisten tietojen luovuttamisesta on
Belgiassa lainvastaista. Lisäksi OLAF:n tutkimustensa vireillä ollessa saamat tiedot saavat suojaa Belgian asiaa koskevien
oikeussäännösten perusteella. Jos sisäisen tutkimuksen johdosta käy ilmi, että lainvastaista toimintaa on ollut, [OLAF] aikoo
ryhtyä toimenpiteisiin niitä vastaan, jotka siihen ovat syyllistyneet, sovellettavien kurinpito- ja rikossäännösten perusteella.
– – ”
15     Stern julkaisi vastauksena 28.3.2002 päivätyn lehdistötiedotteen, jossa se yhtäältä vahvisti, että sillä oli hallussaan Van
Buitenen -muistio, ja toisaalta korosti, ettei se ollut maksanut rahaa Euroopan yhteisöjen virkamiehelle kyseiseen asiaan
liittyvien asiakirjojen saamiseksi. Kyseisessä tiedotteessa mainitaan kantajan nimi ja yhteystiedot. Stern kirjoitti 3.4.2002
myös OLAF:n valvontakomitean puheenjohtajalle vastustaakseen OLAF:n väitteitä.
16     European Voice -aikakauslehti totesi 4.4.2002, että OLAF:n tiedottajan mukaan OLAF:llä on hallussaan ”ensi näkemältä” ”todisteita”,
jotka osoittavat, että ”maksu on mahdollisesti suoritettu”, ja että tämä tarkastelee tätä kysymystä vakavasti.
17     OLAF:n valvontakomitea pyysi 9. ja 10.4.2002 pidetyissä kokouksissa saada tietoja niistä seikoista, jotka vahvistavat epäilyjä
rahasuorituksista kyseisessä asiassa.
18     OLAF:n tiedottaja lähetti 11.4.2002 OLAF:n toimihenkilöille kirjeen, jossa todettiin seuraavaa:
” – – Ainoita varmoja tosiseikkoja tällä hetkellä on se, että OLAF:n luottamuksellinen asiakirja on joutunut lehdistön haltuun
(eikä näin olisi pitänyt tapahtua), [ja] että OLAF:ssä ja komissiossa – – liikkuu ’huhuja’ siitä, että kyseisistä asiakirjoista
olisi jopa ’maksettu’ (jopa summan mainiten – –). – – On anteeksiantamatonta, että – – on olemassa vaara siitä, että lehdistö
on saanut OLAF:n luottamuksellisia tietoja, ja että kyseiset tiedot on saatu lahjomalla julkista virkamiestä [ja että] [OLAF:ää]
kuluneiden viikkojen aikana ympäröineiden kaltaisten epäilysten, ’huhujen’ tai ’spekulaatioiden’ perusteltavuutta ei ole tarkastettu
tutkintayksikössä ­­ – – ”
19     Kantaja teki 22.10.2002 Euroopan oikeusasiamiehelle kantelun (1840/2002/GG), joka koski OLAF:n 27.3.2002 päivättyä lehdistötiedotetta.
20     OLAF:n tutkijat kuulivat 9.12.2002 virallisesti G:tä. Tämä totesi, että hänen yhden vanhan Stern-kollegansa, joka nimeä hän
ei suostunut paljastamaan, mukaan kantaja olisi saanut 8 000 Saksan markkaa (DEM) tai 8 000 euroa hankkiakseen komissiota
tai mahdollisesti OLAF:ia koskevia tietoja.
21     Oikeusasiamies korosti 18.6.2003 kantajan kantelua koskevassa suositusluonnoksessaan, että kun OLAF oli väittänyt, että lahjontaan
oli syyllistytty, tukematta väitettään tosiseikoilla, jotka ovat samanaikaisesti riittäviä ja julkisesti tarkastettavia, se
oli toiminut suhteettomasti, mikä merkitsee epäkohtaa. Hän suositteli, että OLAF peruisi lahjontaa koskevat julkaistut väitteet,
joiden voitiin ymmärtää koskevan kantelijaa.
22     OLAF julkaisi kyseisen suositusluonnoksen johdosta 30.9.2003 lehdistötiedotteen, jonka otsikkona oli ”OLAF:n selvennys ilmeiseen
tietovuotoon” ja jossa todettiin seuraavaa:
” – – OLAF julkaisi 27.3.2002 lehdistötiedotteen, jossa ilmoitettiin, että [OLAF:ssä] laadittuun kertomukseen sisältyviä luottamuksellisia
tietoja koskevan ilmeisen vuodon osalta oli aloitettu sisäinen tutkimus – – asetuksen N:o 1073/1999 perusteella.
Kyseisessä tiedotteessa todettiin, että [OLAF:n] saamien tietojen mukaan lehtimies oli hankkinut itselleen useita asiakirjoja,
jotka koskevat niin kutsuttua ’van Buitenen-asiaa’ ja ettei ollut mahdotonta, etteikö jollekin OLAF:ssä (tai muussa toimielimessä)
olisi maksettu rahaa näiden asiakirjojen saamiseksi.
OLAF:n tutkimus tämän asian osalta ei ole vielä päättynyt, mutta [OLAF] ei ole tähän päivään mennessä löytänyt näyttöä siitä,
että tällainen maksu olisi todella suoritettu.”
23     Kantaja julkaisi 12.11.2003 Sternin Internet-sivustolla artikkelin, jossa arvosteltiin OLAF:n johtajan toimintaa.
24     Oikeusasiamies vahvisti 20.11.2003 tekemässään kantelua 1840/2002/GG koskevassa päätöksessään, että OLAF oli syyllistynyt
epäkohtaan, ja hän totesi, että OLAF, joka oli hyväksynyt hänen suositusluonnoksensa, ei ollut pannut sitä tyydyttävästi täytäntöön.
Tässä tilanteessa hän katsoi, että hänen kriittinen huomautuksensa saattoi muodostaa asianmukaisen korvauksen kantelijalle.
25     OLAF:n tutkijat kuulivat 6.1.2004 uudestaan G:tä, joka oli lähtenyt komissiosta vuoden 2003 heinäkuussa. Hän yhtäältä vahvisti
ensimmäisen kuulemisensa aikana kertomansa ja toisaalta paljasti sen henkilön nimen, joka oli informoinut häntä.
26     Johtaja esitti 20.1. ja 21.1.2004 OLAF:n valvontakomitean kokouksessa komitealle tietoja ”vireillä olevan asian kehitysvaiheista”
ja totesi, että ne edellyttivät luottamuksellisia yhteydenottoja kansallisiin oikeusviranomaisiin. Kokouksen pöytäkirjan mukaan
komitean jäsenet hyväksyivät ”esitetyn tapauksen erityispiirteiden perusteella sen, että ne saisivat tietoa myöhemmin – –
kun otetaan huomioon se, että OLAF:n tehtävänä oli hetken koittaessa toimittaa riittävää tietoa asianomaiselle elimelle”.
27     OLAF lähetti 11.2.2004 salassapitovelvollisuuden noudattamatta jättämistä ja lahjontaa koskevista epäilyistä tietoja Brysselin
(Belgia) ja Hampurin (Saksa) oikeusviranomaisille viittaamalla asetuksen N:o 1073/1999 10 artiklan 2 kohtaan.
28     Lähetettyjen tietojen perusteella Belgian oikeusviranomaiset, kuten myös Saksan oikeusviranomaiset, aloittivat tutkinnan,
joka koski oletettua lahjontaa ja – Belgian oikeusviranomaisten kohdalla – myös salassapitovelvollisuuden noudattamatta jättämistä.
29     Belgian poliisi suoritti 19.3.2004 asiasta vastuussa olevan tutkintatuomarin pyynnöstä kotietsinnän kantajan kotona ja toimistossa,
ja se takavarikoi tai sulki sinetillä ammattiin liittyviä ja henkilökohtaisia asiakirjoja.
30     Kantaja nosti tästä takavarikoinnista kanteen Belgian tuomioistuimissa. Tämän menettelyn päätteeksi Belgian Cour de cassation
hylkäsi 1.12.2004 hänen kanteensa asiakysymyksen osalta.
31     Kantaja kirjoitti 15.4.2004 OLAF:n johtajalle valittaakseen noudatetusta menettelystä ja pyysi saada tutustua häntä koskevan
tutkimuksen asiakirja-aineistoon.
32     OLAF:n valvontakomitean puheenjohtajalle toimitettiin 7.5.2004 jäljennös, josta oli poistettu luottamukselliset tiedot, Belgian
oikeusviranomaisille 11.2.2004 lähetetystä kirjeestä. Saman kuukauden lopussa myös kantaja sai jäljennöksen mainitusta kirjeestä.
33     Oikeusasiamies osoitti 12.5.2005 Euroopan parlamentille erityiskertomuksen kantajan tekemän kantelun 2485/2004/GG osalta.
Kyseisen kertomuksen mukaan OLAF:n pitäisi myöntää esittäneensä virheellisiä ja harhaanjohtavia lausumia vastineissa, jotka
se oli esittänyt oikeusasiamiehelle kantelua 1840/2002/GG koskevan tutkinnan yhteydessä. Oikeusasiamies ehdotti myös, että
parlamentti hyväksyisi kyseisen suosituksen päätöslauselmaksi.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
34     Kantaja nosti käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 1.6.2004 jättämällään kannekirjelmällä.
35     Kantaja teki ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 4.6.2004 kirjatulla erillisellä asiakirjalla hakemuksen, jossa
vaaditaan yhtäältä, että kaikkien OLAF:n Belgian ja Saksan oikeusviranomaisille 11.2.2004 väitetysti tekemän kantelun yhteydessä
toteutettavien toimenpiteiden täytäntöönpanoa lykätään, ja toisaalta, että OLAF tulee määrätä pidättäytymään hankkimasta,
tarkastamasta, tutkimasta ja kuuntelemasta kaikkien niiden kantajan kotona ja työpaikalla 19.3.2004 suoritetussa kotietsinnässä
saatujen asiakirjojen ja tietojen sisältöä, jotka ovat Belgian oikeusviranomaisten hallussa.
36     International Federation of Journalists (IFJ) toimitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 17.6.2004 väliintulohakemuksen,
jossa se pyysi saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen kantajan vaatimuksia.
37     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti hylkäsi välitoimihakemuksen asiassa T-193/04 R, Tillack vastaan komissio,
15.10.2004 antamallaan määräyksellä (Kok. 2004, s. II-3575) ja määräsi, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
38     Kantaja haki yhteisöjen tuomioistuimeen 24.12.2004 toimittamallaan valituskirjelmällä muutosta edellä mainitussa asiassa Tillack
vastaan komissio annettuun määräykseen.
39     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen neljännen jaoston puheenjohtaja hyväksyi IFJ:n väliintulijaksi käsiteltävänä olevaan
asiaan 26.1.2005 annetulla määräyksellä. Väliintulija toimitti väliintulokirjelmänsä ja muut asianosaiset esittivät sitä koskevat
huomautuksensa säädetyssä määräajassa.
40     Yhteisöjen tuomioistuimen presidentti hylkäsi välitoimimenettelyssä tehdyn valituksen asiassa C-521/04 P(R), Tillack vastaan
komissio, 19.4.2005 antamallaan määräyksellä (Kok. 2005, s. I-3103), ja kantaja velvoitettiin korvaamaan kyseisessä oikeusasteessa
aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
41     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (neljäs jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen
käsittelyn.
42     Asianosaisten ja väliintulijan lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin
kuultiin 11.5.2006 pidetyssä istunnossa.
43     Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       kumoaa 11.2.2004 tehdyn OLAF:n päätöksen tehdä Saksan ja Belgian oikeusviranomaisille ”kantelu”
–       velvoittaa komission maksamaan vahingonkorvausta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen vahvistama määrä, johon on lisätty
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen vahvistama korko
–       määrää muista oikeudenmukaisiksi katsomistaan toimenpiteistä
–       velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
44     Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       jättää kumoamiskanteen ja vahingonkorvauskanteen tutkimatta
–       toissijaisesti hylkää mainitut kanteet perusteettomina
–       velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
45     IFJ vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumoaa 11.2.2004 tehdyn OLAF:n päätöksen ”tehdä kantelu” Saksan ja
Belgian oikeusviranomaisille.

Oikeudellinen arviointi

Sen toimen kumoamista koskevien vaatimusten tutkittavaksi ottaminen, jolla OLAF lähetti Saksan ja Belgian oikeusviranomaisille
tietoja
Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
46     Esittämättä muodollista oikeudenkäyntiväitettä komissio väittää, että kumoamiskanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset
selvästi puuttuvat, koska ei ole olemassa EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitettua kannekelpoista toimea.
47     Komissio viittaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-215/02, Gómez-Reino vastaan komissio, 18.12.2003 antamaan
määräykseen (Kok. H. 2003, s. I-A-345 ja II-1685, 50 ja 51 kohta) ja väittää, että toimi, jolla OLAF lähetti tiedot Belgian
ja Saksan oikeusviranomaisille asetuksen N:o 1073/1999 10 artiklan 2 kohdassa säädetyn velvoitteen mukaisesti, on valmisteleva
toimi, jolla ei sinänsä muuteta kantajan oikeusasemaa. Kansalliset oikeusviranomaiset päättävät näet yksin siitä, mihin jatkotoimiin
lähetettyjen tietojen johdosta ryhdytään, ja päättävät – tai eivät päätä – kansallisen oikeutensa perusteella oikeudellisen
tutkinnan aloittamisesta, selvittämistoimista määräämisestä ja syytteiden nostamisesta. Kansallinen tuomioistuin on tämän
jälkeen toimivaltainen tuomitsemaan asianomaisen henkilön tai ei.
48     Komissio korostaa myös sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi yhdistetyissä asioissa T‑377/00, T‑379/00,
T‑380/00, T‑260/01 ja T‑272/01, Philip Morris International ym. vastaan komissio, 15.1.2003 antamassaan tuomiossa (Kok. 2003,
s. II-1), että komission päätös nostaa siviilikanne amerikkalaisessa tuomioistuimessa ei voinut olla EY 230 artiklan neljännessä
kohdassa tarkoitetun kanteen kohteena, koska kyseisellä siviilikanteella ei sinänsä muutettu vastaajan oikeusasemaa. Komission
mukaan kyseistä oikeuskäytäntöä on sitäkin suuremmalla syyllä sovellettava tässä asiassa, jossa OLAF ei ole tehnyt kantelua
eikä nostanut kannetta, vaan se on pelkästään lähettänyt tosiseikkoja koskevia tietoja, joiden johdosta kansalliset viranomaiset
voivat aloittaa menettelyn, jossa OLAF ja komissio eivät lähtökohtaisesti ole asianosaisina – tai eivät aloita sitä.
49     Lisäksi EY 10 artiklassa määrätyllä yhteistyövelvoitteella ei komission mukaan ole sitovia oikeusvaikutuksia kansallisiin
oikeusviranomaisiin tai kantajaan nähden. Asetuksen N:o 1073/1999 6 artiklan 6 kohtaa ei sovelleta toimiin, joihin on ryhdytty
sellaisten rikostutkintojen kuluessa, jotka jäsenvaltioiden kansalliset oikeusviranomaiset ovat toteuttaneet saatuaan OLAF:ltä
tietoja. Komission paikan päällä suorittamista tarkastuksista ja todentamisista Euroopan yhteisöjen taloudellisiin etuihin
kohdistuvien petosten ja muiden väärinkäytösten estämiseksi 11 päivänä marraskuuta 1996 annetun neuvoston asetuksen (Euratom,
EY) N:o 2185/96 (EYVL L 292, s. 2) osalta komissio toteaa, ettei kyseinen asetus liity mitenkään käsiteltävänä olevaan asiaan.
50     Lisäksi kantaja on saanut tehokasta oikeussuojaa. Ensinnäkin koska belgialainen kotietsintälupa on ainoa toimi, joka vaikuttaa
kantajan sananvapauteen, Belgian tuomioistuinten on turvattava oikeussuoja kyseistä toimea vastaan. Toiseksi, vaikka kansallinen
kotietsintälupa on myönnetty OLAF:n lähettämien tietojen perusteella, kansallisilla oikeussuojakeinoilla turvataan myös kantelijan
oikeussuoja, vaikka EY 234 artiklaa voitaisiin siis ehkä joutua soveltamaan silloin, kun asianosainen väittää kansallisessa
tuomioistuimessa, että OLAF on rikkonut yhteisön oikeutta tutkintamenettellyssään. Kolmanneksi se, ettei tietojen lähettämistä
asetuksen N:o 1073/1999 10 artiklan 2 kohdan perusteella voida riitauttaa kumoamiskanteen avulla, ei merkitse sitä, että sopimussuhteen
ulkopuolista vastuuta koskeva kanne yhteisön tuomioistuimissa on ensi näkemältä poissuljettu.
51     Lopuksi komissio ilmoittaa, että kaikilla EY 230 artiklan perusteella nostettujen kanteiden tutkittavaksi ottamiseen sovellettaviin
sääntöihin tehtävillä poikkeuksilla olisi kohtalokkaita seurauksia OLAF:n tutkimusten tehokkuudelle, luottamuksellisuudelle
ja riippumattomuudelle. Se katsoo, että vaikka Belgian tuomioistuimet olisivat jättäneet tutkimatta kaikki perusteet, joiden
mukaan OLAF on rikkonut olennaisia menettelymääräyksiä, käsiteltävänä olevan kumoamiskanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset
kuitenkin puuttuvat. Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-167/02 P, Rothley ym. vastaan parlamentti, 30.3.2004 antama tuomio
(Kok. 2004, s. I-3149) ei johda erilaiseen lopputulokseen.
52     Kantaja väittää, että hänen EY 230 artiklan nojalla nostamansa kumoamiskanne voidaan ottaa tutkittavaksi.
53     Hän toteaa aluksi, että OLAF:n ”kantelulla” on oikeusvaikutuksia, sillä kansalliset viranomaiset ovat käynnistäneet sen johdosta
tutkimuksen. Jäsenvaltioilla on näet EY 10 artiklan ja asetuksen N:o 1073/1999 ja etenkin sen 6 artiklan 6 kohdan perusteella
velvollisuus antaa tukensa OLAF:lle.
54     Kantajan etuja ei ole suojattu riittävästi, jos hänen on odotettava Belgian viranomaisten lopullista päätöstä ennen kuin hän
voi riitauttaa OLAF:n ”kantelun”. Yleisemmin lehtimiehet ja heidän tietolähteensä saadaan luopumaan paljastamasta tietoja,
jotka koskevat yhteisön toimielimiä, jos vaarana on se, että OLAF:n tekemät ”kantelut” johtavat rikosprosessin aloittamiseen.
Riidanalaisen toimenpiteen kumoamisella voidaan myös palauttaa kantajan maine, jota OLAF:n toistuvat perättömät väitteet ovat
vakavasti vahingoittaneet.
55     Kantajan mukaan kanteen nostaminen ”kantelusta” on ainoa tehokas keino kieltää niiden tietojen lainvastainen käyttäminen,
jotka Belgian viranomaiset ovat keränneet kotietsinnän aikana ja jotka voivat mahdollistaa kantajan lähteiden tunnistamisen.
OLAF saattaa näet olla asianomistajana Belgian rikosprosessissa ja näin ollen pyytää oikeutta tutustua takavarikoituihin asiakirjoihin.
Lisäksi ”kantelun” kumoamisella saattaa sinällään olla oikeudellisia seurauksia etenkin, kun vältetään se, että komissio uusii
tällaisen käytännön.
56     Kantaja katsoo edellä mainitussa asiassa Gómez-Reino vastaan komissio annetun määräyksen osalta, että määräyksen antamisen
taustalla olevat olosuhteet eroavat huomattavasti esillä olevan asian olosuhteista.
57     Lisäksi asetuksessa N:o 1073/1999 ja asetuksessa N:o 2185/96 annetaan erityisiä oikeuksia OLAF:lle, joka kehittää läheistä
yhteistyötä kansallisten valvontaelimien kanssa.
58     Vastauksena komission väitteeseen, jonka mukaan OLAF ei ole milloinkaan pyytänyt Saksan tai Belgian oikeusviranomaisia ryhtymään
erityisiin toimenpiteisiin, kantaja katsoo, että kyseinen väite on virheellinen. Ensinnäkin Belgian viranomaisille osoitetussa
”kantelussa” OLAF on suositellut nopeata toimintaa sen vuoksi, että kantajan väitettiin muuttavan lähiaikoina Washingtoniin
(Yhdysvallat). Tämän jälkeen on todettava, että OLAF:n tutkijat olivat jo ottaneet yhteyttä kansallisiin virkamiehiin 13.1.
ja 16.1.2004 tutkintatoimenpiteiden koordinoimiseksi. Lopuksi OLAF on pyytänyt kansallisia viranomaisia järjestämään kotietsinnän
kantajan kotona ja toimistossa todisteiden keräämiseksi sen sisäisen tutkimuksen yhteydessä, mikä saa vahvistusta OLAF:n valvontakomitean
puheenjohtajan 19.5.2004 antamasta lausunnosta House of Lords Select Committee on the European Unionissa (ylähuoneen Euroopan
unionia koskevia asioita käsittelevä erityiskomitea, Yhdistynyt kuningaskunta). Tutkintatuomari ei siis ole toiminut täysin
itsenäisesti vaan OLAF:n pyynnöistä.
59     Kantaja myös huomauttaa, että kansallisilla viranomaisilla ei ole muuta mahdollisuutta kuin luottaa OLAF:n tutkintakertomuksiin,
jotka ovat asetuksen N:o 1073/1999 9 artiklan 2 kohdan mukaan hyväksyttäviä todisteita tuomioistuimissa. Kantaja väittää tältä
osin, että se, että Euroopan yhteisöjen virkamies ei noudata vaitiolovelvollisuutta, ei ole Belgian oikeuden mukaan rikos.
OLAF on tämän vuoksi hänen mukaansa voinut tulla asianomistajaksi ainoastaan niiden etuoikeutettujen suhteiden vuoksi, joita
sillä on Belgian viranomaisiin, joita oli määrätty toimimaan ”kantelun” pohjalta.
60     Edellä olevista seikoista seuraa, että OLAF:n ”kantelua” ei voida verrata komission päätökseen nostaa siviilikanne edellä
mainitussa asiassa Philip Morris International ym. vastaan komissio, jossa komission asema oli verrattavissa kenen tahansa
yksityisen oikeussubjektin asemaan. Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-29/03, Comunidad Autónoma
de Andalucía vastaan komissio, 13.7.2004 antamassa määräyksessä (Kok. 2004, s. II-2923) oli kyse erilaisesta asiayhteydestä
siltä osin kuin asia koski loppukertomusta ulkoisessa tutkintamenettelyssä. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
otti huomioon sen, että syyttäjä oli tällä välin lopettanut asian käsittelyn, joten kertomuksella ei voinut olla enää epäedullisia
oikeusvaikutuksia.
61     Kantaja viittaa lopuksi edellä mainittuun asiaan Rothley ynnä muut vastaan parlamentti ja katsoo, että EY 230 artiklaa on
sovellettava tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden valossa. Esillä olevassa asiassa hänellä ei ole kuitenkaan mitään muuta
oikeussuojakeinoa OLAF:n toiminnan riitauttamiseksi. Hänellä ei ole mahdollisuutta vaatia kansallista tuomioistuinta pyytämään
yhteisöjen tuomioistuimelta ennakkoratkaisua, sillä OLAF:n toiminnan lainvastaisuuden perusteella ei voida ottaa kantaa kansallisten
oikeusviranomaisten toteuttamien toimenpiteiden lainvastaisuuteen. Pelkästään yhteisön tuomioistuimilla on valtuus tuomita
OLAF eikä kansallisilla tuomioistuimilla tai viime kädessä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimella. Tämän vuoksi kansallisella
menettelyllä ei voida taata tehokasta tuomioistuinvalvontaa. Kantajan mukaan ei ole mahdollista, että lehdistövapauden vaarantavassa
asiassa hän voi nostaa ainoastaan vahingonkorvauskanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
62     IFJ väittää, että kanne voidaan ottaa tutkittavaksi siltä osin kuin Saksan ja Belgian oikeusviranomaisille tehdyt ”kantelut”
ovat EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitettuja päätöksiä. Tältä osin kumoamiskannetta ei ole suunnattu Belgian viranomaisten
tekemää kotietsintää vastaan vaan sellaista OLAF:n päätöstä vastaan, jolla on tarkoitus saada aikaan oikeusvaikutuksia kantajan
henkilöön.
63     Toisin kuin edellä mainittu asia Gómez-Reino vastaan komissio, käsiteltävänä oleva asia koskee ”kantelua”, jolla on suoria
oikeudellisia seurauksia kantajalle, eikä pelkkiä valmistelevia toimenpiteitä.
64     IFJ vetoaa yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 180/87, Hamill vastaan komissio, 5.10.1988 antamaan tuomioon (Kok. 1988, s. 6141)
ja korostaa, että yhteisöjen tuomioistuimen valvonnan piiriin voivat kuulua jopa pelkät kansallisille oikeusviranomaisille
toimitetut tiedot.
65     Lopuksi IFJ katsoo, että kumoamiskanne voidaan ottaa tutkittavaksi myös tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden perusteella.
EY 230 artiklaa on näet tulkittava oikeusyhteisön hengessä, jotta kantaja saa oikeussuojaa OLAF:n toimintaa vastaan. Tältä
osin Belgian tuomioistuimet eivät voi valvoa tapaus tapaukselta tyhjentävästi ja syvällisesti sitä, ovatko yhteisön toimielinten
toteuttamat toimet yhteisön oikeuden mukaisia.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
66     Esillä olevassa asiassa kumoamiskanne koskee toimea, jolla OLAF lähetti asetuksen N:o 1073/1999 10 artiklan 2 kohdan perusteella
Saksan ja Belgian oikeusviranomaisille tietoja sellaista salassapitovelvollisuuden noudattamatta jättämistä ja lahjontaa koskevista
epäilyksistä, johon kantaja oli sekaantunut.
67     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 230 artiklassa tarkoitettuja, kumoamiskanteen kohteeksi kelpaavia toimia tai päätöksiä
ovat sellaiset toimenpiteet, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa kantajan etuihin muuttaen tämän oikeusasemaa
selvästi (ks. asia 60/81, IBM v. komissio, tuomio 11.11.1981, Kok. 1981, s. 2639, Kok. Ep. VI, s. 231, 9 kohta ja asia T-309/03,
Camós Grau vastaan komissio, tuomio 6.4.2006, 47 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
68     On kuitenkin todettava, että esillä olevassa asiassa riidanalaisella toimella ei muuteta kantajan oikeusasemaa selvästi.
69     Asetuksen N:o 1073/1999 säännöksistä ja erityisesti kyseisen asetuksen 13 perustelukappaleesta ja 9 artiklasta ilmenee, että
loppukertomukseen sisältyvät OLAF:n päätelmät eivät automaattisesti voi johtaa oikeudellisen tai kurinpidollisen menettelyn
aloittamiseen, koska toimivaltaiset viranomaiset ovat vapaita päättämään loppukertomuksen johdosta toteuttavista jatkotoimista
ja ne ovat siis ainoita viranomaisia, jotka voivat tehdä päätöksiä, jotka voivat vaikuttaa niiden henkilöiden oikeusasemaan,
joiden osalta kertomuksessa on suositeltu aloitettavaksi tällaiset menettelyt (em. asia Comunidad Autónoma de Andalucía v.
komissio, määräyksen 37 kohta ja em. asia Camós Grau v. komissio, tuomion 51 kohta).
70     Samoin asetuksen N:o 1073/1999 10 artiklan 2 kohdassa säädetään vain tietojen lähettämisestä kansallisille oikeusviranomaisille,
joilla on vapaus omien valtuuksiensa perusteella arvioida mainittujen tietojen sisältöä ja ulottuvuutta ja tämän perusteella
sitä, mihin jatkotoimiin niiden johdosta on tarvittaessa ryhdyttävä. Näin ollen mahdollinen oikeudellisen menettelyn aloittaminen
OLAF:n lähettämien tietojen johdosta sekä myöhemmät oikeudelliset toimet ovat yksinomaan täysin kansallisten viranomaisten
vastuulla.
71     Yhdelläkään kantajan ja väliintulijan esittämällä väitteellä ei voida kyseenalaistaa tätä toteamusta.
72     Ensinnäkin lojaalin yhteistyön periaatteesta seuraa jäsenvaltioille velvollisuus toteuttaa kaikki toimenpiteet yhteisön oikeuden
ulottuvuuden ja tehokkuuden takaamiseksi, ja sillä asetetaan yhteisön toimielimille vastavuoroisia velvoitteita toimia lojaalissa
yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa (asia C-275/00, First ja Franex, tuomio 26.11.2002, Kok. 2002, s. I-10943, 49 kohta ja
asia C-344/01, Saksa v. komissio, tuomio 4.3.2004, Kok. 2004, s. I-2081, 79 kohta).  Kyseinen periaate merkitsee sitä, että
silloin kun OLAF lähettää kansallisille oikeusviranomaisille tietoja asetuksen N:o 1073/1999 10 artiklan 2 kohdan perusteella,
kyseisten oikeusviranomaisten on tutkittava huolellisesti mainitut tiedot ja tehtävä niistä asianmukaiset johtopäätökset yhteisön
oikeuden noudattamisen varmistamiseksi ja tarvittaessa aloitettava oikeudelliset menettelyt, jos ne katsovat, että se on perusteltua.
Tällainen huolellista tutkintaa koskeva velvoite ei edellytä kuitenkaan tulkitsemaan edellä mainittua säännöstä siten, että
kyseiset lähetykset ovat sitovia siinä mielessä, että kansallisilla viranomaisilla on velvollisuus ryhtyä erityisiin toimenpiteisiin,
sillä tällainen tulkinta muuttaisi tehtävien ja velvollisuuksien jakoa, sellaisena kuin siitä on säädetty asetuksen N:o 1073/1999
täytäntöönpanoa varten (em. asia Tillack v. komissio, määräys 19.4.2005, 33 kohta).
73     Lisäksi asetuksen N:o 1073/1999 6 artiklan 6 kohta, joka koskee OLAF:n toteuttamia tutkimuksia, ja komission paikan päällä
suorittamista tarkastuksista ja todentamisista Euroopan yhteisöjen taloudellisiin etuihin kohdistuvien petosten ja muiden
väärinkäytösten estämiseksi annettu asetus N:o 2185/96 liittyvät OLAF:n ja komission omiin tutkintavaltuuksiin. Silloin kun
näitä omia tutkintavaltuuksia käytetään, jäsenvaltioilta odotettu lojaali yhteistyö – vaikka se edellyttää sitä, että toimivaltaiset
kansalliset viranomaiset antavat tukensa yhteisön nimissä toteutetulle toiminnalle – ei liity mainittujen viranomaisten ja
etenkin oikeusviranomaisten omiin oikeuksiin, eikä se merkitse puuttumista näiden viimeksi mainittujen toimivaltuuksiin.
74     Toiseksi sen kantajan väitteen osalta, jonka mukaan OLAF saattaisi olla asianomistajana belgialaisessa rikosprosessissa saadakseen
oikeuden tutustua asianomaisen kotoa ja toimistosta takavarikoituihin asiakirjoihin, on huomautettava, että vaikka oletetaan,
että kyseinen mahdollisuus on olemassa, sillä ei kuitenkaan ole vaikutusta siihen, onko se toimi kannekelpoinen vai ei, jolla
OLAF lähetti tiedot kansallisille oikeusviranomaisille.
75     Kolmanneksi edellä mainitussa asiassa Hamill vastaan komissio annetussa tuomiossa, jonka kohteena oli vahingonkorvauskanne
eikä kumoamiskanne, ei todeta, että sillä, että OLAF lähettää tietoja asetuksen N:o 1073/1999 10 artiklan 2 kohdan perusteella,
olisi sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa kantajan etuihin.
76     Neljänneksi niitä tosiseikkoja, joihin kantaja on vedonnut ja jotka hänen mukaansa osoittavat, että Belgian oikeusviranomaiset
eivät ole toimineet täysin itsenäisesti vaan OLAF:n pyyntöjä noudattaen, ei voida hyväksyä.
77     Yhtäältä siltä osin kuin on kyse OLAF:n valvontakomitean puheenjohtajan 19.5.2004 antamasta lausunnosta House of Lords Select
Committee on the European Unionissa, kantaja ei ole esittänyt mitään seikkaa, jonka perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
voisi tarkastaa kyseisen lausunnon sisällön, eikä sitä näin ollen ole otettava huomioon.
78     Toisaalta siltä osin kuin on kyse Belgian oikeusviranomaisille lähetettyyn kirjeeseen liitetystä välikertomuksesta, sen 2.2
ja 2.3 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Kuten Hampurin syyttäjänviraston – – kanssa 13.1.2004 ja Brysselin syyttäjänviraston – – kanssa 16.1.2004 on jo keskusteltu,
tietojen lähettäminen näille kummallekin oikeusviranomaiselle on tarpeen itsenäisten mutta yhteensovitettujen menettelyjen
aloittamiseksi;
– –
Nopea toiminta on toivottavaa, kun otetaan huomioon se, että Tillack lähtee tietojemme mukaan Brysselistä tämän vuoden maaliskuun
aikana ryhtyäkseen Sternin kirjeenvaihtajaksi Washingtonissa – – Hänen Brysselistä lähtönsä myötä tärkeät todisteet saattaisivat
kadota lopullisesti.”
79     Tästä huolimatta välikertomuksen 2.2 kohdan osalta kantaja ei kiistä komission väitettä, jonka mukaan OLAF:n ja kansallisten
syyttäjänvirastojen väliset yhteydenotot koskivat pelkästään muodollisia seikkoja, kuten kysymystä siitä, kenelle OLAF:n olisi
toimitettava tiedot. Siltä osin kuin on kyse 2.3 kohdasta, on todettava, että OLAF on tosiasiassa toivonut, että kyseistä
asiaa käsiteltäisiin kiireellisenä, mutta kyseinen toive ei kuitenkaan sido millään tavalla Belgian oikeusviranomaisia. Sitä
ei näet voida rinnastaa Belgian viranomaisille tehtyyn pyyntöön oikeudellisen menettelyn aloittamisesta tai muihin toimenpiteisiin
ryhtymisestä. Lisäksi asetuksen N:o 1073/1999 10 artiklan 2 kohta, joka koskee tutkimusten yhteydessä saatujen tietojen lähettämistä
OLAF:n toimesta toimivaltaisille kansallisille viranomaisille, säädetään ainoastaan mainittujen tietojen lähettämisestä kansallisille
viranomaisille, joiden tehtävänä on omia toimivaltuuksiaan käyttäen päättää siitä, mihin jatkotoimiin niiden johdosta on ryhdyttävä.
80     Lopuksi tehokkaan oikeussuojan puuttumista koskeva väite on tehoton. Kyseinen väite ei näet yksinään voi olla perustana kanteen
tutkittavaksi ottamiselle (asia T-247/04, Aseprofar ja Edifa v. komissio, määräys 19.9.2005, 59 kohta, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa ja yhdistetyt asiat T-236/04 ja T-241/04, EEB ja Stichting Natuur en Milieu v. komissio, määräys 28.11.2005,
68 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Lisäksi oikeudenkäyntiasiakirjoista ja istunnossa käydyistä keskusteluista
ilmenee, että kantaja on nostanut kanteen Belgian tuomioistuimissa ja tämän jälkeen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimessa niitä
toimenpiteitä vastaan, joihin Belgian oikeusviranomaiset ryhtyivät OLAF:n 11.2.2004 lähettämien tietojen johdosta. Lisäksi
kantajalla oli mahdollisuus pyytää kansallisia tuomioistuimia, jotka eivät ole toimivaltaisia itse toteamaan pätemättömäksi
toimea, jolla OLAF on lähettänyt tietoja Belgian oikeusviranomaisille (ks. vastaavasti asia 314/85, Foto-Frost, tuomio 22.10.1987,
Kok. 1987, s. 4199, Kok. Ep. IX, s. 235, 20 kohta) esittämään yhteisöjen tuomioistuimelle tältä osin ennakkoratkaisukysymyksen.
81     Edellä olevasta seuraa, että koska tietojen lähettämisellä asetuksen N:o 1073/1999 10 artiklan 2 kohdan perusteella ei esillä
olevassa asiassa ole sitovaa oikeusvaikutusta, sitä ei voida pitää toimena, joka voi vaikuttaa kantajan oikeusasemaan.
82     Näin ollen vaatimuksia, jotka koskevat sen toimen kumoamista, jolla OLAF lähetti 11.2.2004 tietoja Saksan ja Belgian oikeusviranomaisille,
ei voida ottaa tutkittavaksi.

Vaatimukset, jotka koskevat väitetyn vahingon korvaamista
Tutkittavaksi ottaminen
–       Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
83     Komissio katsoo, että vahingonkorvauskanteessa on kaksi erilaista vaatimusta. Ne koskevat sellaisen vahingon korvaamista,
jonka väitetään aiheutuneen yhtäältä OLAF:n ”kantelusta” ja toisaalta OLAF:n lehdistötiedotteista vuoden 2002 maaliskuussa
ja vuoden 2003 syyskuussa sekä OLAF:n muista julkisista lausunnoista.
84     Tätä kannetta ei kokonaisuudessaan voida ottaa tutkittavaksi, koska se ei täytä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen
44 artiklan 1 kohdan c alakohdassa määrättyjä edellytyksiä.
85     Lisäksi komission mukaan OLAF:n ”kantelua” koskevaa vahingonkorvausvaatimusta ei voida ottaa tutkittavaksi, koska kyseinen
vahingonkorvauskanne liittyy läheisesti kumoamiskanteeseen, jota itseään ei voida ottaa tutkittavaksi.
86     Kantaja katsoo aluksi, että hänen OLAF:n ”kantelua” koskeva vahingonkorvausvaatimuksensa voidaan ottaa tutkittavaksi. Hän
korostaa sitä, että OLAF:n huono toiminta ei voi jäädä pois tuomioistuinvalvonnan piiristä.
87     Hän riitauttaa tämän jälkeen väitteen, jonka mukaan vahingonkorvauskannetta ei voida ottaa tutkittavaksi, jos vahingon syy
on sellaisen kumoamiskanteen kohteena, jota itseään ei voida ottaa tutkittavaksi.
88     Hän katsoo lopuksi, että kannekirjelmä täyttää työjärjestyksessä asetetut tutkittavaksi ottamisen edellytykset ja se on riittävän
selkeä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa. Siinä näet kuvataan OLAF:n lainvastainen toiminta, aiheutunut vahinko
ja ne perustelut, joiden vuoksi kyseisen lainvastaisen toiminnan ja mainitun vahingon välillä on olemassa syy-yhteys.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
89     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan, jota kyseisen
perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla sovelletaan myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käytävässä
menettelyssä, ja työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan kannekirjelmässä on mainittava oikeudenkäynnin kohde
ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista. Näiden mainintojen on oltava riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta vastaaja
voi valmistella puolustuksensa ja jotta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi tarvittaessa ratkaista kanteen tukeutumatta
muihin tietoihin. Oikeusvarmuuden ja hyvän lainkäytön takaamiseksi kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on, että
ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kantaja perustaa kanteensa, käyvät ilmi ainakin pääpiirteittäin itse
kannekirjelmästä, kunhan ne on esitetty johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi (asia T-38/96, Guérin automobiles v. komissio,
tuomio 10.7.1997, Kok. 1997, s. II-1223, 41 kohta ja asia T-157/01, Danske Busvognmænd, tuomio 16.3.2004, Kok. 2004, s. II-917,
45 kohta).
90     Näiden vaatimusten täyttämiseksi kannekirjelmässä, jossa vaaditaan yhteisön toimielimen väitetysti aiheuttamien vahinkojen
korvaamista, on mainittava seikat, joiden perusteella voidaan yksilöidä kantajan moittima toimielimen toiminta, syyt, joiden
takia kantaja katsoo, että toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys, sekä tämän vahingon laatu ja laajuus (asia
T-387/94, Asia Motor France ym. v. komissio, tuomio 18.9.1996, Kok. 1996, s. II-961, 107 kohta ja yhdistetyt asiat  T‑215/01,
T‑220/01 ja T‑221/01, Calberson GE v. komissio, tuomio 10.2.2004, Kok. 2004, s. II-587, 176 kohta).
91     Esillä olevassa asiassa on aluksi korostettava, että kannekirjelmän vaatimukset, joilla pyritään saamaan korvaus väitetystä
vahingosta, ovat hyvin vähäsanaisia. Niiden perusteella voidaan kuitenkin tunnistaa ne kaksi virheellistä toimintaa, joihin
OLAF:n väitetään syyllistyneen ja jotka kantajan mukaan ovat aiheuttaneet sille vahinkoa. Ensimmäisessä on kyse OLAF:n Belgian
oikeusviranomaisille tekemästä ”kantelusta”. Toinen muodostuu 27.3.2002 ja 30.9.2003 päivätyistä OLAF:n lehdistötiedotteista
sekä OLAF:n tiedottajan lausunnoista, jotka julkaistiin 4.4.2002 European Voicessa, ja OLAF:n pääjohtajan lausunnoista, jotka
lähetettiin Stern TV:ssä 24.3.2004.
92     Tämän jälkeen kannekirjelmästä ilmenee, että vahinko, jota kantaja väittää kärsineensä väitetysti virheellisistä OLAF:n eri
toiminnoista, muodostuu hänen maineelleen ja ammatilliselle luotettavuudelleen aiheutuneesta vahingosta. Kannekirjelmän perusteella
on myös mahdollista tunnistaa OLAF:n väitetysti aiheuttaman vahingon laajuus.
93     Lopuksi kantaja mainitsee, että vedotun vahingon ja niiden eri virheellisten toimintojen välillä, joista OLAF:ää moititaan,
on olemassa syy-yhteys.
94     Lisäksi niistä komission väitteistä, jotka koskevat kanteen perusteltavuutta, ilmenee, että komissio on voinut valmistella
hyödyllisesti puolustuksensa niiden edellytysten osalta, joiden perusteella yhteisölle voi syntyä sopimussuhteen ulkopuolinen
vastuu.
95     Näin ollen on hylättävä se komission esittämä väite, jonka mukaan kannekirjelmä ei ole työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan
c alakohdan määräysten mukainen.
96     Komissio väittää myös, että siltä osin kuin on kyse OLAF:n ”kantelua” koskevasta vahingonkorvausvaatimuksesta, kyseistä vaatimusta
ei voida ottaa tutkittavaksi, koska se liittyy läheisesti kumoamiskanteeseen, jota itsessään ei voida ottaa tutkittavaksi.
97     Tältä osin on huomautettava, että vahingonkorvauskanne on itsenäinen oikeussuojakeino, jolla on oma tehtävänsä oikeussuojakeinojen
järjestelmässä ja jonka nostamisen edellytykset määräytyvät sen erityisen tarkoituksen perusteella. Kun kumoamiskanteella
ja laiminlyöntikanteella vaaditaan sen toteamista, että oikeudellisesti sitova toimi on lainvastainen tai että tällainen toimi
on jätetty toteuttamatta, vahingonkorvauskanteen tarkoituksena on yhteisön toimielimen tai laitoksen syyksi luettavan lainvastaisen
toimen tai lainvastaisen menettelyn aiheuttaman vahingon korvaaminen (ks. asia C-234/02 P, oikeusasiamies v. Lamberts, tuomio
23.3.2004, Kok. 2004, s. I-2803, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
98     Siten yksityisillä, jotka eivät EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitettujen tutkittavaksi ottamisen edellytysten vuoksi
voi suoraan riitauttaa tiettyjä yhteisön toimia tai toimenpiteitä, on kuitenkin mahdollisuus kyseenalaistaa toiminta, jolla
ei ole päätöksen luonnetta ja joka ei tästä syystä voi olla kumoamiskanteen kohteena, ja nostaa EY 235 artiklassa ja EY 288
artiklan toisessa kohdassa määrätty sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskeva kanne siltä osin kuin tällainen toiminta
voi synnyttää yhteisön vastuun (em. yhdistetyt asiat Philip Morris International ym. v. komissio, tuomion 123 kohta ja em.
asia Camós Grau v. komissio, tuomion 78 kohta).
99     Näin ollen kantajan nostamaa vahingonkorvauskannetta, jolla vaaditaan korvausta kantajalle OLAF:n moititusta toiminnasta aiheutuneesta
henkisestä kärsimyksestä, on sen tutkittavaksi ottamisen edellytysten osalta tarkasteltava kumoamiskanteesta erillisenä.
100   Edellä olevasta seuraa, että kantajan vaatimukset, jotka koskevat korvauksen saamista vahingosta, joka sille on aiheutunut
OLAF:n väitetysti virheellisestä toiminnasta, voidaan ottaa tutkittaviksi.
Asiakysymys
–       Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
101   Kantaja katsoo, että virheellisiä hallintotoimia ovat ensinnäkin ”kantelu”, jonka OLAF teki Belgian oikeusviranomaisille.
Kantelu on lainvastainen, koska sillä on rikottu useita muotosääntöjä ja loukattu perusoikeuden muodostavaa lehdistövapautta.
Kantajan mukaan virheellisiä hallintotoimia ovat myös OLAF:n lehdistötiedotteet vuoden 2002 maaliskuussa ja vuoden 2003 syyskuussa.
Oikeusasiamies on hänen mukaan tältä osin todennut, että vuoden 2002 maaliskuussa annettu lehdistötiedote, joka perustui huhuihin,
on ilmeistä epäkohtaa tarkoittava toimi ja sillä loukataan suhteellisuusperiaatetta. Kyseistä tiedotetta on siis sellaisenaan
pidettävä lainvastaisena hallintotoimena. Myös vuoden 2003 syyskuussa annettu lehdistötiedote merkitsee hyvän hallinnon vastaista
epäkohtaa ja sillä loukataan suhteellisuusperiaatetta, koska siinä toistetaan vuoden 2002 maaliskuussa annetussa lehdistötiedotteessa
olleet väitteet. Lopuksi kantaja viittaa OLAF:n tiedottajan lausuntoihin, sellaisena kuin ne julkaistiin 4.4.2002 päivätyssä
European Voice -aikakauslehdessä, ja OLAF:n johtajan lausuntoihin, jotka lähetettiin Stern TV:ssä 24.3.2004. Ne ovat omiaan
vahingoittamaan kantajan mainetta ja, koska ne perustuvat pelkkiin huhuihin, niillä loukataan myös hyvän hallinnon periaatetta.
102   Kantaja väittää myös, että OLAF on ylittänyt sillä olevan harkintavallan. Kun otetaan huomioon tehtyjen virheiden vakavuus,
OLAF:n toiminnan on katsottava merkitsevän riittävän ilmeistä yhteisön oikeussäännön rikkomista.
103   Kantaja väittää, että hänelle on aiheutunut suurta henkistä kärsimystä, joka perustuu hänen maineelleen ja ammatilliselle
luotettavuudelleen aiheutuneeseen vahinkoon. Yhtäältä hänen on paljon vaikeampi saada tietoja lähteistä, joita hän käyttää
ammattiaan harjoittaakseen. Toisaalta hänen artikkeliensa myynti sanomalehdille ja aikakauslehdille on kärsinyt huomattavaa
haittaa. OLAF:n toimet ovat näin ollen vakavasti vahingoittaneet kantajan uran kehittymismahdollisuuksia. Lisäksi henkisen
kärsimyksen olemassaolo on erityisen ilmeistä silloin, kun väärät syytökset johtavat rikostutkimusten aloittamiseen, kotietsintään
ja takavarikointeihin, kuten esillä olevassa asiassa on tapahtunut. Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
vahvistaa sellaisen taloudellisen korvauksen tarkan määrän, jolla samanaikaisesti voidaan korvata hänelle aiheutunut vahinko
ja jolla on ennaltaehkäisevä vaikutus komissioon. Kantaja ehdottaa väliaikaisesti 250 000 euron suuruista summaa.
104   Kantaja toteaa syy-yhteyden osalta, että hänen maineelleen aiheutunut vahinko on ollut seurausta OLAF:n lehdistötiedotteista
ja niitä seuranneista lausunnoista ja ratkaisevana seikkana on pidettävä OLAF:n Belgian oikeusviranomaisille tekemää kantelua,
joka johti hänen kotonaan ja toimistossaan järjestettyyn kotietsintään. OLAF:n tutkijat ovat tältä osin neuvoneet oikeusviranomaisia
ja toimittaneet näille kantelussa tietoja, jotka olivat omiaan johtamaan näitä harhaan kiireellisyyden ja toimiin ryhtymistä
koskevan tarpeen osalta. Kantajan mukaan se, että Belgian viranomaiset ovat toimineet tietyllä keveydellä, ei heikennä kanteen
perusteltavuutta.
105   Kantaja korostaa OLAF:n lehdistötiedotteiden ja muiden julkisten lausuntojen osalta olevan poikkeuksellista, että OLAF julkaisee
tiedotteita, joissa ilmoitetaan tutkimuksen aloittamisesta. Lisäksi kantajan mukaan kuka tahansa asiasta kiinnostunut on tunnistanut
hänet välittömästi lehtimieheksi, joka on lahjonut yhteisöjen virkamiehen. Lisäksi tosiseikat, sellaisina kuin ne nykyään
ovat tiedossa, ovat paljon vakavampia kuin ne, joita oikeusasiamies tutki vuonna 2003. OLAF on näet toimittanut oikeusasiamiehelle
vääriä tietoja, kun se on väittänyt saaneensa tiedot luotettavista lähteistä ja etenkin Euroopan parlamentin jäseniltä, vaikka
sen ainoana lähteenä oli G.
106   Kantaja korostaa vastauksessaan, että OLAF:n julkiset väitteet merkitsevät epäkohtaa ja tämän lisäksi myös hyvää hallintoa,
syyttömyysolettamaa ja oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin koskevien periaatteiden loukkaamista. Lehdistötiedotteiden
julkaiseminen merkitsee myös asetuksen N:o 1073/1999 8 artiklan rikkomista, koska sisäisissä tutkimuksissa annetut ja saadut
tiedot ovat luottamuksellisia.
107   Komissio väittää, ettei kumpikaan vahingonkorvausvaatimuksista ole perusteltu.
108   Siltä osin kuin ensimmäiseksi on kyse vahingonkorvausvaatimuksesta, joka koskee tietojen lähettämistä Belgian ja Saksan oikeusviranomaisille,
komissio väittää, ettei OLAF ole rikkonut mitään oikeussääntöä. Lisäksi kantaja ei ole näyttänyt toteen OLAF:n harkintavallan
käytölle asetettujen rajojen riittävän ilmeistä rikkomista.
109   Siltä osin kuin on kyse väitetyn vahingon todellisuudesta, kannekirjelmässä ei esitetä konkreettisia tietoja kantajan henkilökohtaisesta
ammatillisesta tilanteesta. Kantaja on Stern-aikakauslehden työntekijä, eikä hänen maineensa ole kärsinyt Belgian viranomaisten
suorittamasta kotietsinnästä ja takavarikoinnista.
110   Lisäksi kantaja ei komission mukaan ole osoittanut, että OLAF:n lähettämien tietojen ja kantajalle väitetysti aiheutuneen
vahingon välillä olisi syy-yhteys. Kaksi seuraavaa Belgian viranomaisten täysivaltaista ja harkinnanvaraista toimea katkaisevat
näet syy-yhteyden: oikeudellisen tutkinnan aloittaminen sekä kotietsintä ja takavarikointi. Vain viimeksi mainitut muodostavat
välittömän ja ratkaisevan syyn väitetylle vahingolle. Komission mukaan, jos kotietsintää, joka kuuluu kansallisten viranomaisten
harkintavaltaan, ei ole, kantajan tiedonlähteiden nimettömyyttä ei voida vahingoittaa. Jos kantaja katsoo kärsineensä vahinkoa
kotietsinnän vuoksi, hänen on vaadittava sen korvaamista Belgian valtiolta.
111   Komissio katsoo toiseksi lehdistötiedotteita ja muita julkisia lausuntoja koskevien vahingonkorvausvaatimusten osalta, että
OLAF ei ole rikkonut mitään oikeussääntöä, joka vaikuttaisi kantajaan ja etenkin häneen maineeseensa. Erityisesti 27.3.2002
päivätyssä lehdistötiedotteessa ei mainita lehtimiehen tai lehden nimeä. Stern on väittänyt pitävänsä hallussaan yksinoikeudella
paljastetut asiakirjat ja lehtimiehen nimi on paljastettu yksinomaan sen 28.3.2002 julkaisemassa tiedotteessa. Lisäksi 27.3.2002
päivätyssä tiedotteessa on kuvattu mahdollisimman neutraalisti aloitetun sisäisen tutkimuksen pääkohde. Siinä ei ole mitään
totuudenvastaista, eikä se ole myöskään suhteeton. Sen myöntäminen, että OLAF:n tiedottaja on mennyt lausunnoissaan liian
pitkälle, johtaisi siihen, ettei OLAF:llä olisi enää mitään oikeutta julkaista lehdistötiedotteita, joissa vahvistetaan tutkimuksen
aloittaminen ja todetaan sen kohde. Toissijaisesti komissio huomauttaa, ettei OLAF ole ylittänyt vakavasti ja ilmeisesti harkintavallan
käytölleen asetettuja rajoja hoitaessaan suhteitaan tiedotusvälineisiin.
112   Lisäksi komissio toteaa, ettei 27.3.2002 päivätyn lehdistötiedotteen ja kantajan maineelle mahdollisesti aiheutuneen vahingon
välillä ole missään tapauksessa mitään syy-yhteyttä. Vastaajan mukaan, vaikka oletetaan, että yleisö on voinut tulkita OLAF:n
tiedotetta sen julkaisemisesta alkaen siten, että siinä viitataan kantajaan, Sternin seuraavana päivänä julkaisema tiedote
on katkaissut syy-yhteyden.
113   Lopuksi komissio väittää oikeusasiamiehen päätelmien osalta, että tosiseikat, joihin oikeusasiamies perusti suosituksensa
vuonna 2003, eroavat niistä tosiseikoista, jotka komissio esittää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle käsiteltävänä
olevassa asiassa. Lisäksi se, että oikeusasiamies on katsonut kyseessä olleen epäkohdan, ei vastaa tuomioistuimen toteamusta
siitä, että komissio on loukannut kantajan oikeuksia. Oikeusasiamies ei erityisesti ole tutkinut kysymystä siitä, oliko OLAF
rikkonut oikeussääntöä riittävän ilmeisesti. Oikeusasiamies on lisäksi soveltanut muita todistustaakkaa koskevia sääntöjä
kuin niitä, jotka sääntelevät EY 235 artiklaan ja EY 288 artiklan toiseen kohtaan perustuvia sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta
koskevia kanteita. Oikeusasiamies ja yhteisön tuomioistuimet soveltavat nimittäin erilaisia arviointiperusteita ja -menetelmiä,
jotka heijastavat niiden luonnetta ja niiden eri tehtävää.
114   IFJ katsoo, että OLAF on selvästi ylittänyt harkintavaltansa rajat, kun se on toimittanut Saksan ja Belgian oikeusviranomaisille
tietoja pelkkien huhujen ja spekulaatioiden perusteella. Kyseisessä harkinnassa olisi sen mukaan pitänyt ottaa huomioon erityisesti
asetuksen N:o 1073/1999 säännökset sekä asianomaisten henkilöiden oikeudet ja vapaudet.
115   Väliintulijan mielestä OLAF on loukannut lehdistövapautta ja oikeutta siihen, että yksityiselämää ja kotia kunnioitetaan,
rikkonut EY:n perustamissopimusta, ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehtyä yleissopimusta, asetusta N:o 1073/1999
sekä tiettyjä menettelysääntöjä.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
116   Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että yhteisö on sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa toimielintensä lainvastaisesta
toiminnasta EY 288 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetulla tavalla ainoastaan, jos kaikki seuraavat edellytykset täyttyvät:
toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on tosiasiassa syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä
on syy-yhteys (asia 26/81, Oleifici Mediterranei v. ETY, tuomio 29.9.1982, Kok. 1982, s. 3057, 16 kohta; asia T-175/94, International
Procurement Services v. komissio, tuomio 11.7.1996, Kok. 1996, s. II-729, 44 kohta; asia T-336/94, Efisol v. komissio, tuomio
16.10.1996, Kok. 1996, s. II-1343, 30 kohta ja asia T-267/94, Oleifici Italiani v. komissio, tuomio 11.7.1997, Kok. 1997,
s. II-1239, 20 kohta).
117   Ensimmäisen edellytyksen osalta oikeuskäytännössä edellytetään, että näytetään toteen sellaisen oikeussäännön riittävän ilmeinen
rikkominen, jonka tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille (asia C-352/98 P, Bergaderm ja Goupil v. komissio, tuomio
4.7.2000, Kok. 2000, s. I-5291, 42 kohta). Siltä osin kuin on kyse vaatimuksesta, jonka mukaan rikkomisen on oltava riittävän
ilmeinen, ratkaisevana kriteerinä, jonka perusteella kyseisen vaatimuksen voidaan katsoa täyttyneen, on se, että yhteisön
asianomainen toimielin on ilmeisesti ja vakavasti ylittänyt sen harkintavallalle asetetut rajat. Jos tällä toimielimellä on
harkintavaltaa hyvin vähän tai ei ollenkaan, jo pelkän yhteisön oikeuden rikkomisen voidaan katsoa olevan riittävän ilmeinen
rikkominen (asia C-312/00 P, komissio v. Camar ja Tico, tuomio 10.12.2002, Kok. 2002, s. I-11355, 54 kohta ja yhdistetyt asiat
T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 ja T‑225/99, Comafrica ja Dole Fresh Fruit Europe v. komissio, tuomio 12.7.2001, Kok.
2001, s. II-1975, 134 kohta).
118   Syy-yhteyttä koskevan edellytyksen osalta on todettava, että yhteisön voidaan katsoa olevan vastuussa ainoastaan vahingosta,
joka johtuu riittävän suoraan asianomaisen toimielimen sääntöjenvastaisesta toiminnasta (yhdistetyt asiat 64/76 ja 113/76,
167/78 ja 239/78, 27/79, 28/79 ja 45/79, Dumortier Frères ym. v. neuvosto, tuomio 4.10.1979, Kok. 1979, s. II-117, 32 kohta).
Yhteisön ei sen sijaan tarvitse korvata kaikkia toimielintensä toiminnasta aiheutuneita, kaukaisiakin vahingollisia seurauksia
(ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat Dumortier Frères ym. v. neuvosto, tuomion 21 kohta).
119   Silloin kun yksi näistä edellytyksistä jää täyttymättä, kanne on hylättävä kokonaisuudessaan, eikä muita edellytyksiä ole
tarpeen tutkia (asia C-146/91, KYDEP v. neuvosto ja komissio, tuomio 15.9.1994, Kok. 1994, s. I-4199, 19 ja 81 kohta ja asia
T-170/00, Förde-Reederei v. neuvosto ja komissio, tuomio 20.2.2002, Kok. 2002, s. II-515, 37 kohta).
120   Kantajan esittämien eri väitteiden perusteltavuus on tarkastettava juuri tämän oikeuskäytännön perusteella.
121   Aluksi on korostettava, että yksityiselämän ja kodin suoja, lehdistövapaus, syyttömyysolettaman periaate ja oikeudenmukaista
oikeudenkäyntiä koskeva oikeus, jotka ovat perusoikeuksia, antavat yksityisille oikeuksia, joiden noudattamisen yhteisön tuomioistuimet
takaavat. Kantaja vetoaa tältä osin kahteen OLAF:n väitetysti virheelliseen toimintaan, joita on niiden erilaisen luonteen
vuoksi tutkittava erikseen.
122   Ensimmäiseksi siltä osin kuin on kyse OLAF:n ”kantelusta” väitetysti aiheutuneen vahingon korvaamista koskevasta vaatimuksesta,
on todettu, että oikeusviranomaisten tehtävänä on arvioida, mihin jatkotoimiin OLAF:n asetuksen N:o 1073/1999 10 artiklan
2 kohdan perusteella lähettämien tietojen johdosta on ryhdyttävä, eikä kyseinen lähettäminen ole niihin nähden millään lailla
sitova (ks. edellä 70 kohta). Näin ollen kantajan väittämä vahinko on peräisin niiden kansallisten oikeusviranomaisten toiminnasta,
jotka ovat omien oikeuksiensa perusteella päättäneet aloittaa oikeudellisen menettelyn ja ryhtyä tämän jälkeen tutkintatoimiin.
123   Lisäksi kantaja ei selitä, miten sellaisten tietojen lähettäminen kansallisille oikeusviranomaisille, jotka ovat luottamuksellisia
ja joiden osalta ei ole väitetty, ettei niiden luottamuksellisuutta olisi otettu huomioon, voisi vahingoittaa kantajan mainetta
ja hänen ammatillista luotettavuuttaan.
124   Tästä seuraa, ettei kantaja ole osoittanut, että sen, että OLAF lähetti Belgian oikeusviranomaisille asetuksen N:o 1073/1999
10 artiklan 2 kohdan perusteella tietoja, ja väitetyn vahingon välillä olisi olemassa riittävän suora syy-yhteys.
125   Koska se yhteisön sopimuksen ulkopuolisen vastuun syntymisen edellytys, joka koskee väitetyn vahingon ja OLAF:n toiminnan
välistä syy-yhteyttä, ei näin ollen ole täyttynyt esillä olevassa asiassa, OLAF:n ”kantelua” koskeva vahingonkorvausvaatimus
on hylättävä, eikä mainitun vastuun syntymisen muita edellytyksiä ole tutkittava.
126   Toiseksi siltä osin kuin on kyse OLAF:n lehdistötiedotteista väitetysti aiheutuneen vahingon korvaamista koskevasta vaatimuksesta,
on korostettava, että kantaja viittaa oikeusasiamiehen 10.6.2003 esittämään suositusluonnokseen ja oikeusasiamiehen 20.11.2003
antamaan suositukseen, joissa päädyttiin siihen, että kyse oli epäkohdasta, päätelläkseen tämän perusteella, että 27.3.2002
päivätty lehdistötiedote on ”sellaisenaan” ”lainvastainen hallintotoimi” ja että 30.9.2003 päivätty lehdistötiedote merkitsee
uutta epäkohtaa, jolla samalla tavalla loukataan suhteellisuusperiaatetta, kun siinä toistetaan aikaisemman tiedotteen väitteet.
127   Tältä osin on aluksi korostettava, että hyvän hallinnon periaate, jota tässä yhteydessä pelkästään väitetään loukatun, ei
sellaisenaan anna oikeuksia yksityisille (asia T-196/99, Area Cova ym. v. neuvosto ja komissio, tuomio 6.12.2001, Kok. 2001,
s. II-3597, 43 kohta), paitsi silloin kun se on sellaisten Nizzassa 7.12.2000 julistetun Euroopan unionin perusoikeuskirjan
(EYVL 2000, C 364, s. 1) 41 artiklassa tarkoitettujen erityisten oikeuksien ilmaisu, kuten jokaisen oikeus siihen, että hänen
asiansa käsitellään puolueettomasti, oikeudenmukaisesti ja kohtuullisessa ajassa, oikeus tulla kuulluksi, oikeus tutustua
asiakirjoihin ja oikeus siihen, että päätökset perustellaan, mistä ei kuitenkaan ole kyse esillä olevassa asiassa.
128   Ylimääräisenä seikkana on todettava, että se, että oikeusasiamies on todennut kyseen olevan ”epäkohtaa merkitsevästä toimesta”,
ei sellaisenaan tarkoita, että OLAF:n toiminnalla rikotaan riittävän ilmeisesti oikeussääntöä oikeuskäytännössä tarkoitetulla
tavalla. Kun perustamissopimuksella on perustettu oikeusasiamiehen virka, sillä on avattu unionin kansalaisille ja erityisesti
yhteisön virkamiehille ja muulle henkilöstölle oikeuksiensa puolustamiseksi vaihtoehto kanteen nostamiselle yhteisöjen tuomioistuimissa.
Tähän tuomioistuinlaitoksen ulkopuoliseen vaihtoehtoon sovelletaan erityisiä kriteerejä, eivätkä sen tavoitteet ole välttämättä
samat kuin tuomioistuimessa nostettavalla kanteella (asia T-209/00, Lamberts v. oikeusasiamies, tuomio 10.4.2002, Kok. 2002,
s. II-2203, 65 kohta).
129   Kun otetaan huomioon OLAF:lle asetuksella N:o 1073/1999 annettu autonomia ja yleisen edun mukainen tavoite antaa yleisölle
tietoa lehdistötiedotteilla, on myös katsottava, että OLAF:lla on harkintavaltaa siltä osin kuin on kyse sen tutkintatoimintoja
koskevien tiedotteiden tarkoituksenmukaisuudesta ja sisällöstä.
130   Lisäksi 27.3.2002 päivätyn lehdistötiedotteen sanamuodon tutkinnasta ilmenee, että ainoa mahdollisesti vahinkoa aiheuttava
kohta on muotoiltu seuraavalla tavalla:
”[OLAF:n] saamien tietojen mukaan lehtimies on saanut useita asiakirjoja, jotka koskevat niin kutsuttua ’Van Buitenen -asiaa’.
Ei ole mahdotonta, etteikö jollekin OLAF:ssa (tai muussa toimielimessä) olisi maksettu rahaa näiden asiakirjojen saamiseksi.
– – ”
131   Vaikka oletetaan, että asiaa tuntevat henkilöt saattoivat yhdistää asian kantajaan, kyseiset väitteet, jotka on muotoiltu
hypoteettisesti mainitsematta kantajan ja sen lehden nimeä, jonka palveluksessa hän oli, eivät merkitse sitä, että OLAF olisi
ilmeisesti ja vakavasti ylittänyt sen harkintavallalle asetetut rajat. Lisäksi Stern on nimenomaan itse maininnut 28.3.2002
päivätyssä lehdistötiedotteessaan kantajan nimen. Kantajan henkilöllisyyden paljastaminen OLAF:n tutkimusten yhteydessä ei
siis ole tapahtunut OLAF:n vaan Stern-aikakauslehden toimesta, jonka palveluksessa kantaja oli. Näin ollen maineelle ja ammatilliselle
luotettavuudelle aiheutuneita väitettyjä vahinkoja, jotka liittyvät tähän julkisuuteen, ei voida lukea OLAF:n syyksi. Tämän
vuoksi riidanalainen lehdistötiedote ei osoita millään tavalla, että OLAF olisi rikkonut riittävän ilmeisesti yhteisön oikeutta.
132   OLAF:n 30.9.2003 päivätyllä lehdistötiedotteella, joka julkaistiin oikeusasiamiehen 18.6.2003 antaman suositusluonnoksen johdosta,
on puolestaan tarkoitus lieventää 27.3.2002 päivättyyn lehdistötiedotteeseen sisältyneitä väitteitä. Siinä todetaan siten
seuraavaa:
” – – OLAF:n tutkimus tämän asian osalta ei ole vielä päättynyt, mutta [OLAF] ei ole tähän päivään mennessä löytänyt näyttöä
siitä, että tällainen maksu olisi todella suoritettu”.
Näin ollen on katsottava, että kyseinen tiedote ei merkitse, kuten ei aikaisempikaan tiedote, riittävän ilmeistä oikeussäännön
rikkomista.
133   Sama päätelmä on tehtävä OLAF:n tiedottajan lausunnon osalta, jota 4.4.2002 päivätty European Voice -aikakauslehti lainasi
ja jonka mukaan OLAF:llä ”oli ensi näkemältä todisteita siitä, että maksu oli mahdollisesti suoritettu”, koska harkitsevaisella
sanamuodon valinnalla ei voida osoittaa, että kyse olisi yhteisön oikeuden riittävän ilmeisestä rikkomisesta. OLAF:n johtajan
Stern TV:ssä 24.3.2004 esittämän lausunnon osalta kantaja ei ole esittänyt mitään, jonka perusteella kyseisen lausunnon sisältö
voitaisiin tarkastaa.
134   Kantaja ei lisäksi ole kannekirjelmässään esittänyt mitään sellaisia oikeudellisia perusteita, joiden nojalla on mahdollista
arvioida, miten lehdistötiedotteiden ja muiden OLAF:n julkisten lausuntojen julkaisemista voitaisiin pitää oikeussäännön ”riittävän
ilmeisenä rikkomisena”.
135   Edellä olevasta seuraa, ettei kantaja ole osoittanut, että OLAF olisi rikkonut yhteisön oikeutta riittävän ilmeisesti siten,
että se voi aiheuttaa kantajalle vahinkoa. Hänen vahingonkorvausvaatimuksensa on näin ollen hylättävä lehdistötiedotteiden
ja OLAF:n muiden julkisten lausuntojen osalta, eikä ole tarvetta arvioida, onko väitetty vahinko todella syntynyt ja kuinka
suuri se on.
136   Vahingonkorvauskanne on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.

Asiakirjojen esittämispyyntö
137   Kantaja pyytää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta määräämään komission toimittamaan täydellisen jäljennöksen niistä ”kanteluista”,
jotka OLAF lähetti Saksan ja Belgian oikeusviranomaisille.
138   Tältä osin on korostettava, että komissio on esittänyt ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa vireillä olevassa menettelyssä
Saksan ja Belgian oikeusviranomaisille 11.2.2004 lähetetyt kirjeet, joista ei ole poistettu luottamuksellisia tietoja.
139   Näin ollen lausunnon antaminen kyseisestä pyynnöstä, joka on tullut tarkoituksettomaksi, raukeaa.
140   Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
141   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, hänet on velvoitettava omien
oikeudenkäyntikulujensa lisäksi korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien välitoimimenettelystä aiheutuneet
oikeudenkäyntikulut, komission vaatimusten mukaisesti.
142   Työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan kolmannen alakohdan mukaisesti väliintulija IFJ vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Lausunnon antaminen asiakirjojen esittämispyynnöstä raukeaa.
3)
Kantaja vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja hänet velvoitetaan korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut, välitoimimenettelystä
aiheutuneet oikeudenkäyntikulut mukaan lukien.
4)
International Federation of Journalists vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Legal
Lindh
Vadapalas
Julistettiin Luxemburgissa 4 päivänä lokakuuta 2006.
E. Coulon

H. Legal
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.