CELEX: 62006TJ0262
Fellebbezés
Közszolgálat
Tisztviselők

1.
Megsemmisítés iránti kereset – Jogalapok – Fogalom
(EK 230. cikk)
2.
Tisztviselők – Kereset – Megsemmisítést kimondó ítélet – Joghatások – Végrehajtási intézkedések hozatalára vonatkozó kötelezettség
(EK 233. cikk; személyzeti szabályzat, 73. és 78. cikk)
1.
Ha azok az elemek, amelyek a megsemmisítés iránti keresetben a „Tényállás” cím alatt találhatók, első látásra nem képeznek
olyan önálló jogalapokat, amelyek a megtámadott határozat megsemmisítését eredményezhetik, hanem inkább a jogvita alapjául
szolgáló körülményeket ismertetik, nem lehet eleve kizárni azt a lehetőséget, hogy a keresetlevél e része tartalmazhatja valamely
megsemmisítési jogalapnak, vagy a jogalap egy részének ismertetését is.
(lásd az 52. pontot)
Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑209/01. sz., Honeywell kontra Bizottság ügyben 2005. december 14‑én hozott ítéletének (EBHT 2005.,
II‑5527. o.) 105–107. pontja.
2.
Amikor a közösségi bíróság megsemmisíti a kinevezésre jogosult hatóság által hozott, a személyzeti szabályzat 78. cikke harmadik
bekezdése rendelkezéseinek megfelelően a tisztviselő javára rokkantsági támogatást megállapító határozatot a rokkantsági bizottság
által a foglalkozási megbetegedés fogalmának meghatározását illetően elkövetett olyan tévedés miatt, amely hatással lehetett
erre a határozatra, a közösségi bíróság nem arról a kérdésről dönt, hogy ez a megbetegedés foglalkozási eredetű‑e, ami egyebekben
a rokkantsági bizottság tagjait az orvosi kérdések területén megillető mérlegelési jogkörre tekintettel olyan ténymegállapítás
lenne, amelyre nem rendelkezik hatáskörrel. E körülmények között, ha a kinevezésre jogosult hatóság később úgy határoz, hogy
ez a megbetegedés foglalkozási eredetű, és a személyzeti szabályzat 78. cikke második bekezdése rendelkezéseinek megfelelően
a tisztviselő javára rokkantsági támogatást állapít meg, a jogerő erre a következtetésre nem vonatkozik.
Ebből következik, hogy a közösségi bíróság tévesen alkalmazza a jogot, ha az említett tisztviselő esetében a személyzeti szabályzat
73. cikkének értelmében a megbetegedés foglalkozási eredetének elismerését megtagadó határozattal szemben benyújtott megsemmisítés
iránti kereset keretében abból indul ki, hogy a kinevezésre jogosult hatóság jogszerűen, a jogerő megsértése nélkül nem tagadhatja
meg annak elismerését, hogy ez a megbetegedés, amely a személyzeti szabályzat 78. cikkének második bekezdése értelmében foglalkozási
eredetű, az említett személyzeti szabályzat 73. cikke értelmében ugyancsak foglalkozási eredetű.
Mindenesetre a személyzeti szabályzat 73. és 78. cikkében előírt ellátások különbözőek és egymástól függetlenek, noha azokat
együttesen is lehet nyújtani. Hasonlóképpen ezek a rendelkezések két különálló eljárást írnak elő, amelyek különálló, egymástól
független határozatokat eredményezhetnek. Az a célszerű, hogy a két eljárást adott esetben egyszerre folytassák le, és ugyanazok
az orvosi hatóságok nyilatkozzanak a tisztviselő rokkantságának különböző szempontjairól, azonban nem olyan feltételről van
szó, amely befolyásolná az egyik vagy a másik eljárás jogszerűségét, és a kinevezésre jogosult hatóság ebben a tekintetben
a feltételektől függően mérlegelési jogkörrel rendelkezik. Ezenfelül a baleset vagy foglalkozási megbetegedés elleni biztosításra
vonatkozó szabályzat 25. cikke úgy rendelkezik, hogy a tartós és teljes rokkantság elismerése „nem jelenti egyben a személyzeti
szabályzat 78. cikkének alkalmazhatóságát, és fordítva”. Ebből következik, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti
teljes vagy részleges tartós rokkantság elismerése iránti eljárás és a személyzeti szabályzat 78. cikke szerinti rokkantsági
nyugdíj odaítélése iránti eljárás jogszerűen vezethetnek elérő eredményre ugyanazon tényállás vonatkozásában, különösen az
ugyanazon tisztviselőt érintő foglalkozási megbetegedés eredetének kérdését illetően.
(lásd a 70–74. pontot)
Hivatkozás: a Bíróság 731/79. sz., B. kontra Parlament ügyben 1981. január 15‑én hozott ítéletének (EBHT 1981., 107. o.) 9.
és 10. pontja; 257/81. sz., K kontra Tanács ügyben 1983. január 12‑én hozott ítéletének (EBHT 1983., 1. o.) 10. pontja; az
Elsőfokú Bíróság T‑165/95. sz., Lucaccioni kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1998., I‑A‑203. o.
és II‑627. o.) 136. és 137. pontja; T‑376/02. sz., O kontra Bizottság ügyben 2004. november 23‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2004.,
I‑A‑349. o. és II‑1595. o.) 45. pontja.