CELEX: 62004CJ0248
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Žemės ūkis
Bendras rinkų organizavimas
Cukrus
Reglamento (EEB) Nr. 1785/81 26 straipsnis ir Reglamento (EEB) Nr. 2670/81 3 straipsnis
Už vidaus rinkoje realizuotą C cukrų mokėtina suma
Reglamento (EEB) Nr. 1430/79 13 straipsnio netaikymas
Galimybės grąžinti arba atsisakyti išieškoti motyvuojant teisingumo išlyga nebuvimas
Reglamentų (EEB) Nr. 1785/81 ir Nr. 2670/81 galiojimas
Lygybės ir teisinio saugumo principai
Teisingumas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1981 m. birželio 30 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1785/81 dėl bendro
cukraus sektoriaus rinkų organizavimo (OL L 177, p. 4), iš dalies pakeisto 1991 m. vasario 4 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 305/91
(OL L 37, p. 1, toliau – pagrindinis reglamentas) bei dėl 1981 m. rugsėjo 14 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2670/81, nustatančio
išsamias įgyvendinimo taisykles dėl virškvotinės cukraus produkcijos (OL L 262, p. 14), iš dalies pakeisto 1991 m. gruodžio
6 d. Komisijos reglamentu (EEB) Nr. 3559/91 (OL L 336, p. 26, toliau – Reglamentas Nr. 2670/81), galiojimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp
Koninklijke Coöperatie Cosun UA
(toliau –
Cosun
), Nyderlanduose įsteigto kooperatyvo, ir Nyderlandų žemės ūkio, gamtos ir maisto kokybės ministerijos (
Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
, toliau – Ministerija), atstovaujamos
Hoofdproductschap Akkerbouw
(toliau – HPA), dėl pagal pagrindinio reglamento 26 straipsnį ir Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį iš
Cosun
reikalaujamos sumos.

Teisinis pagrindas

Bendras cukraus sektoriaus rinkų organizavimas
Įgyvendindamas bendrą cukraus sektoriaus rinkos organizavimą pagrindinis reglamentas numato išlaikyti būtinas, su tokių pagrindinių
produktų gamintojų, kokie yra Europos bendrijos cukraus gamintojai, darbu ir gyvenimo sąlygomis susijusias garantijas bei
užtikrinti visų vartotojų aprūpinimą cukrumi protingomis kainomis, taip stabilizuojant cukraus rinką.
Šiais tikslais jis reglamentuoja cukraus gamybą, importą bei eksportą. Konkrečiai kalbant, jis numato gamybos kvotų sistemą,
kuri pagal jo penkioliktą konstatuojamąją dalį yra būdas garantuoti gamintojams Bendrijos kainas ir produkcijos realizavimo
rinkas.
Pagrindinio reglamento 24 straipsnis kvotų sistemoje nustato kiekvienų prekybos metų (t. y. nuo vienų metų liepos 1 d. iki
kitų metų birželio 30 d.) bazinius A cukraus ir B cukraus kiekius, kuriuos valstybės narės turi paskirstyti savo teritorijose
įsteigtiems cukraus gamintojams. Šitaip kiekvienais prekybos metais įmonėms cukraus gamintojoms nustatomos A ir B cukraus
kvotos. Kiekis, pagamintas viršijus A ir B kvotas, yra vadinamas C cukrumi arba virškvotiniu cukrumi.
C cukrui netaikoma nei parama kainoms, nei eksporto kompensacijos. Be to, C cukrus negali būti realizuotas vidaus rinkoje,
o tik pasaulinėje rinkoje už Bendrijos ribų. Pagrindinio reglamento 26 straipsnis šiuo klausimu numato:
„1.      <...> į kitus prekybos metus pagal 27 straipsnį neperkeltas C cukrus <...> pasibaigus prekybos metams iki sausio 1 dienos
negali būti realizuojamas Bendrijos vidaus rinkoje, o turi būti eksportuojamas natūralaus pavidalo.
<...>
3.      41 straipsnyje nustatyta tvarka priimamos išsamios šio straipsnio taikymo taisyklės.
Pagal šias taisykles numatyta apmokestinti šio straipsnio 1 dalyje minėtą C cukrų <...> dėl kurių nustatytiną dieną nebuvo
pateikta įrodymų, kad jis per nurodytą laiką buvo eksportuotas natūraliu pavidalu.“ (Neoficialus vertimas)
Pagal pagrindinio reglamento 27 straipsnio 1 dalį „kiekviena įmonė gali nuspręsti perkelti į kitus prekybos metus visą savo
produkcijos perteklių ar jo dalį, viršijančią A cukraus kvotą, kad ji būtų laikoma tų prekybos metų produkcijos dalimi.“ (Neoficialus
vertimas)
Priimtas remiantis pagrindinio reglamento 26 straipsnio 3 dalimi, Reglamentas Nr. 2670/81 numato išsamias sąlygas, kuriomis
laikoma, kad C cukrus buvo eksportuotas.
Reglamento Nr. 2670/81 1 straipsnio 1 dalis numato:
„Reglamento (EEB) Nr. 1785/81 26 straipsnio 1 dalyje nurodytas eksportas laikomas įvykdytu, jei:
a)      C cukrus <...> yra eksportuota(s) iš valstybės narės, kurios teritorijoje jis buvo pagamintas;
b)      pasibaigus prekybos metams, kuriais buvo pagamintas C cukrus <...>, iki sausio 1 dienos a punkte minėta valstybė narė priėmė
eksporto deklaraciją;
c)      C cukrus <...> iš Bendrijos muitų teritorijos buvo išvežtas ne vėliau kaip per 60 dienų nuo b punkte minėtos sausio 1 dienos;
d)      produktas buvo eksportuotas iš a punkte numatytos valstybės narės netaikant grąžinamosios išmokos arba mokesčio <...>.
Jei nesilaikoma visų pirmoje pastraipoje numatytų sąlygų, išskyrus
force majeure
atvejus, laikoma, kad atitinkamas C cukraus <...> kiekis buvo realizuotas vidaus rinkoje.
Force majeure
atvejais valstybės narės, kurios teritorijoje buvo pagamintas C cukrus <...>, kompetentinga institucija patvirtina priemones,
būtinas dėl aplinkybių, kuriomis remiasi suinteresuotas asmuo.“
Pagal Reglamento Nr. 2670/81 trečią konstatuojamąją dalį, „kai apmokestinama dėl realizavimo vidaus rinkoje, yra labai svarbu,
kad neišvežtas C cukrus <...> būtų prilygintas iš trečiųjų šalių įvežtam cukrui <...>“, ir „šis privalomasis mokėjimas turėtų
būti nustatomas atsižvelgiant į cukraus importo mokesčio didžiausią normą, kuri taikoma tais prekybos metais, kai minėtas
cukrus <...> buvo pagamintas, ir po to dar šešis mėnesius, ir į fiksuoto dydžio sumą, nustatomą remiantis iš trečiųjų šalių
įvežto cukraus realizavimo kaina“.
Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnis numato:
„1.      Kiekiams, kurie, kaip apibrėžta 1 straipsnio 1 dalyje, buvo realizuoti vidaus rinkoje, valstybė narė nustato privalomąjį mokėjimą,
kurio suma lygi:
a)      100 kilogramų C cukraus:
–        didžiausiam importo mokesčiui už 100 kilogramų baltojo arba žaliavinio cukraus, taikomam tais prekybos metais, kuriais šis
cukrus buvo pagamintas, ir po to dar šešis mėnesius,
ir
–        1 eurui;
<...>
4.      Už tuos C cukraus <...> kiekius, kurie prieš juos išvežant buvo negrąžinamai sunaikinti arba apgadinti dėl aplinkybių, kurias
valstybės narės kompetentinga institucija pripažino esant
force majeure
, atitinkamos šio straipsnio 1 dalyje paminėtos sumos nereikalaujama.“

Muitų teisės aktai
1979 m. liepos 2 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1430/79 dėl importo arba eksporto muitų grąžinimo arba atsisakymo juos išieškoti
(OL L 175, p. 1), su pakeitimais, padarytais 1986 m. spalio 7 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 3069/86 (OL L 286, p. 1, toliau
– Reglamentas Nr. 1430/79), 13 straipsnio 1 dalis numato:
„<...> importo muitai grąžinami arba juos atsisakoma išieškoti išimtinėmis aplinkybėmis, kurios susidaro ne dėl tyčinių ar
akivaizdžiai neatsargių suinteresuotojo asmens veiksmų.
Aplinkybės, kada gali būti pasinaudojama pirmąja pastraipa, bei tvarka nustatomos pagal procedūrą, numatytą (taikymo priemonėms
priimti). Importo muitų grąžinimas arba atsisakymas juos išieškoti gali būti siejamas su ypatingomis sąlygomis.“ (Neoficialus
vertimas)
Vadovaujantis Reglamento Nr. 1430/79 1 straipsnio 2 dalies a punktu „importo muitai“ suprantami kaip „muitai ir lygiaverčio
poveikio mokėjimai, žemės ūkio mokesčiai ir kiti importo privalomieji mokėjimai, nustatyti įgyvendinant bendrąją žemės ūkio
politiką arba konkrečią tvarką, kuri vadovaujantis Sutarties 235 straipsniu taikoma tam tikroms prekėms, gaunamoms perdirbant
žemės ūkio produktus“. (Neoficialus vertimas)
1986 m. gruodžio 12 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 3799/86, nustatančio Reglamento Nr. 1430/79 4a, 6a, 11a ir 13 straipsnius
įgyvendinančias nuostatas (OL L 352, p.19), 4 straipsnis išvardija ypatingas aplinkybes, kurios susidaro ne dėl tyčinių ar
akivaizdžiai neatsargių suinteresuotojo asmens veiksmų Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio 1 dalies prasme. Kitos faktinės
aplinkybės taip pat gali patekti į šias ypatingas aplinkybes vertinant jas konkrečiais atvejais pagal procedūrą, pagal kurią
būtinas Europos Bendrijų Komisijos įsikišimas.

Pagrindinė byla

Cosun
, Olandijoje įsteigtas kooperatyvas, 1991–1992 ir 1992–1993 prekybos metais pagamino C cukraus. 1993 m. jis įvairiems asmenims,
su kuriais sudarė pardavimo sutartis, pardavė tam tikrą C cukraus, skirto eksportuoti į Kroatiją, Slovėniją bei Maroką, partijų
kiekį.
Prisidengdami šiais sandoriais, asmenys, su kuriais buvo sudarytos pardavimo sutartys,
Cosun
nežinant vykdė sukčiavimą, tai yra netinkamai žymėjo dokumentus T5, skirtus įrodyti, kad C cukrus tikrai buvo išvežtas iš
Bendrijos teritorijos.
Apie šių asmenų, su kuriais buvo sudarytos pardavimo sutartys, veiksmus kompetentingos Nyderlandų institucijos pranešė
HPA
, Nyderlandų institucijai, kompetentingai taikyti nuostatas dėl bendro rinkų organizavimo, ir pradėjo tyrimą. Tačiau
Cosun
iš pradžių nebuvo pranešta apie šį tyrimą.
Kadangi
Cosun
neįrodė, kad kai kurios C cukraus partijos buvo išvežtos iš Bendrijos, 1994 m. balandžio 25 d. Sprendimu, iš dalies pakeistu
1994 m. birželio 13 d. Sprendimu,
HPA
pareikalavo iš
Cosun
sumokėti 6 250 856,78 Olandijos florino (NLG) (2 836 515,14 euro).
Kadangi
HPA
atmetė
Cosun
pateiktą skundą, pastarasis apskundė šį sprendimą dėl skundo atmetimo
College van Beroep voor het bedrijfsleven
ir, remdamasis Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsniu, pateikė
HPA
prašymą atsisakyti išieškoti reikalaujamą sumą.
Pirma, kalbant apie šį prašymą atsisakyti išieškoti, Nyderlandų institucijos jį perdavė Komisijai, kuri yra kompetentinga
tokius prašymus nagrinėti, pridėdamos teigiamą nuomonę. 2002 m. gegužės 2 d. Sprendimu REM 19/01 – taip pat pažymėtu numeriu
K (2002) 1580 (galutinis) – Komisija šį prašymą pripažino nepriimtinu. Tada
Cosun
pareiškė ieškinį dėl panaikinimo Europos Bendrijų pirmosios instancijos teisme. 2004 m. gruodžio 7 d. sprendimu
Koninklijke Coöperatie Cosun UA prieš Komisiją
(T‑240/02, Rink. p. II‑4237) Pirmosios instancijos teismas šį ieškinį atmetė kaip nepagrįstą.
Cosun
pateiktas apeliacinis skundas dėl šio sprendimo buvo tą pačią dieną atmestas sprendimu
Koninklijke Coöperatie Cosun UA prieš Komisiją
(C‑68/05 P, Rink. p. I‑0000).
Antra, kalbant apie
College van Beroep voor het bedrijfsleven
pareikštą ieškinį dėl HPA sprendimo atmesti
Cosun
skundą, šis teismas pirmą kartą sustabdė bylos nagrinėjimą laukdamas 1999 m. rugsėjo 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
De Haan
(C‑61/98, Rink. p. I‑5003), atsižvelgdamas į abiejų bylų panašumus.
Minėtame sprendime
De Haan,
kuriame buvo nagrinėjami muitai, Teisingumo Teismas nusprendė, kad nacionalinių valdžios institucijų vykdomo tyrimo, neįspėjus
asmens, atsakingo už atitinkamų muitų sumų sumokėjimą, apie tokio tyrimo eigą, kai nėra šio asmens apgaulės ir aplaidumo,
interesai yra ypatingos aplinkybės Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio prasme, jei nacionalinės valdžios institucijos tyrimo
tikslais sąmoningai leido įvykdyti pažeidimus ir neteisėtus veiksmus, taip leisdamos atsirasti pagrindinio prievolių vykdytojo
mokėtinai skolai, todėl pastarasis, palyginti jį su kitais ūkio subjektais, užsiimančiais ta pačia veikla, patenka į išimtines
aplinkybes.
Toliau tęsdamas procesą pagrindinėje byloje,
College van Beroep voor het bedrijfsleven
atmetė įvairius
Cosun
grindžiant ieškinį pareikštus ieškinio pagrindus. Jis būtent nusprendė, kad ieškovas nepagrįstai rėmėsi
force majeure
, nes asmens, su kuriuo jis sudarė pardavimo sutartį, pareigų neįvykdymas yra žinoma ir nėra neįprasta komercinė rizika.
Kadangi
Cosun
taip pat teigė, kad ji yra išimtinėse aplinkybėse, kurios pateisina atsisakymą išieškoti muitus pagal Reglamento Nr. 1430/79
13 straipsnį,
College van Beroep voor het bedrijfsleven
konstatavo, jog faktinių aplinkybių atžvilgiu
Cosun
situacija yra visiškai panaši į įmonės
De Haan Beheer BV
situaciją byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas
De Haan
.

College van Beroep voor het bedrijfsleven
svarsto, ar tuo atveju, kai galimybė patenkinti prašymą atsisakyti išieškoti skolas pagal Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnį
netaikoma pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį mokėtinai sumai, bendrai organizuojant cukraus Bendrijų rinkas bet kokio
pagrindo, leidžiančio patenkinti šį prašymą atsisakyti išieškoti, nebuvimas lemia, kad pagrindinis reglamentas ir Reglamentas
Nr. 2670/81 negalioja, ir, reikalui esant, kokios yra šių reglamentų negaliojimo pasekmės tokiomis aplinkybėmis, kokios svarstomos
pagrindinėje byloje.
Šiomis aplinkybėmis
College van Beroep voor het bedrijfsleven
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1)      Ar Reglamentas (EEB) Nr. 1785/81 <...> ir Reglamentas (EEB) Nr. 2670/81 <...> galioja visas ar iš dalies tuo atveju, jei galimybė
patenkinti prašymą atsisakyti išieškoti muitus pagal Reglamento (EEB) Nr. 1430/79 13 straipsnį, po pakeitimo – pagal 1992 m.
spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1), 239 straipsnį
netaikoma byloje nagrinėjamoms už C cukrų mokėtinoms sumoms, atsižvelgiant į tai, kad nėra galimybės šias sumas grąžinti arba
atsisakyti išieškoti motyvuojant kai kuriais teisingumo išlyga besiremiančiais pagrindais?
2)      Tuo atveju, jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar išnyko teisinė prievolė pervesti už C cukrų mokėtiną sumą arba
ar gali susijusi valstybės narės kompetentinga institucija ir (ar) Komisija nuspręsti neįtraukti C cukraus kiekių į sumą,
mokėtiną pagal Reglamento (EEB) Nr. 2670/81 3 straipsnį, jei šią sumą turinčio sumokėti asmens negalima kaltinti tyčiniais
ar neatsargiais veiksmais, dėl kurių šie eksportuotini cukraus kiekiai nebuvo eksportuoti, ir jei siekiant išaiškinti nusikaltimus
ir pažeidimus nacionalinių valdžios institucijų vykdomo tyrimo interesais šis sumą turintis sumokėti asmuo apie šį tyrimą
įspėtas nebuvo?“

Pirminis vertinimas
Konstatuotina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi, kad, pirma, Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnis
netaikomas pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį mokėtinai sumai ir, antra, be
force majeure
aplinkybių, pagrindinis reglamentas ir Reglamentas Nr. 2670/81 nenumato jokios kitos galimybės atsisakyti išieškoti ar grąžinti
šią sumą.
Vadinasi, siekiant nacionaliniam teismui pateikti tinkamą atsakymą, kuris pastarajam leistų išspręsti jo nagrinėjamą pagrindinę
bylą, pirmiausia reikia patikrinti, ar pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį mokėtina suma nepatenka į Reglamento Nr. 1430/79
13 straipsnio taikymo sritį ir ar pagrindinis reglamentas ir Reglamentas Nr. 2670/81 turi būti aiškinami taip, kad jie nenumato
jokios galimybės atsisakyti išieškoti ar grąžinti šią sumą įvairiais teisingumo išlyga besiremiančiais pagrindais.

Dėl Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio išaiškinimo
Pirma, pažymėtina, kad visi Reglamento Nr. 1430/79 1 straipsnio 2 dalies a punkte numatyti importo muitai, t. y. importo muitai
ir lygiaverčio poveikio mokėjimai, žemės ūkio mokesčiai ir kiti importo privalomieji mokėjimai, nustatyti įgyvendinant bendrą
žemės ūkio politiką arba konkrečią tvarką, kuri, vadovaujantis Sutarties 235 straipsniu, taikoma tam tikroms prekėms, gaunamoms
perdirbant žemės ūkio produktus, mokami tada, kai kertamos Bendrijos išorinės sienos.
Akivaizdu, kad taip yra muitų ir lygiaverčio poveikio mokėjimų, kuriais laikomas bet koks vienašališkai nustatytas piniginis
apmokestinimas, nepaisant jo pavadinimo ar jo taikymo, kuriuo prekės apmokestinamos dėl to, kad kerta sieną, ir nesantis muitu
tikrąja šio žodžio prasme, atveju (žr., be kita ko, 1997 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo
UCAL
, C‑347/95, Rink. p. I-4911, 18 punktas; 2006 m. birželio 8 d. Sprendimo
Koornstra
, C‑517/04, Rink. p. I‑0000, 15 punktą).
Taip pat taip yra žemės ūkio mokesčiams lygiaverčio poveikio importo mokėjimų ir kitų importo privalomųjų mokėjimų, kurie
gaunami dėl to, kad žemės ūkio produktai ar tam tikros prekės, gautos perdirbus žemės ūkio produktus, kerta Bendrijos išorines
sienas, atveju.
Tačiau pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį mokėtina suma nėra gaunama dėl to, kad C cukraus kiekis kerta Bendrijos išorinę
sieną, o kaip tik priešingai, – todėl, kad šis kiekis nebuvo išvežtas iš Bendrijos arba todėl, kad jis buvo išvežtas nesilaikant
Reglamente Nr. 2670/81 nustatytų sąlygų ir terminų.
Todėl ši suma nepatenka nė į vieną Reglamento Nr. 1430/79 1 straipsnio 2 dalies a punkte vardijamų kategorijų ir nėra importo
muitas šio reglamento 13 straipsnio prasme.
Antra, nė vienas iš šiuo klausimu
Cosun
, Ministerija ir Nyderlandų vyriausybės pateiktų argumentų neįrodo, jog Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė pagal Reglamento
Nr. 2670/81 3 straipsnį mokėtiną sumą prilyginti importo muitams nurodytiems Reglamento Nr. 1430/79 1 straipsnio 2 dalies
a punkte, pastarojo reglamento 13 straipsnio taikymo tikslais.
Pirma, nustatant šią sumą ir Reglamento Nr. 1430/79 1 straipsnio 2 dalies a punkte numatant importo muitus siekiama skirtingų
tikslų.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad bendras cukraus sektoriaus rinkų organizavimas iš esmės yra grindžiamas kainų sistema (numatančia
būtent tikslines ar intervencines kainas), prekybos su trečiosiomis šalimis sistema (numatančia importo mokėjimų iš trečiųjų
šalių gavimą) ir kvotų sistema (sudaryta iš gamybos kvotų paskirstymo ir virškvotinio cukraus pardavimo sąlygų nustatymo).
Visų šių priemonių galutinis tikslas yra stabilizuoti Bendrijos cukraus rinką ir užtikrinti būtinas, su Bendrijos gamintojų
darbu ir gyvenimo sąlygomis susijusias garantijas bei visų vartotojų aprūpinimo cukrumi saugumą.
Vis dėlto jų tiesioginiai tikslai labai skiriasi. Pavyzdžiui, pagal pagrindinio reglamento penktą konstatuojamąją dalį prekybos
su trečiosiomis šalimis sistema siekiama, kad cukraus kainų svyravimai pasaulio rinkoje neturėtų poveikio Bendrijos vidaus
kainoms.
Akivaizdu, kad toks nėra kvotų sistemos tikslas. Šiuo klausimu pabrėžtina, kad, priešingai nei teigia
Cosun
, šis tikslas nėra nurodytas pagrindinio reglamento dešimtoje konstatuojamojoje dalyje, kurioje siekiama pateisinti šio reglamento
22 straipsnyje numatytų priemonių reikalingumą.
Pagal pagrindinio reglamento penkioliktą konstatuojamąją dalį gamybos kvotos yra priemonė, užtikrinanti, kad gamintojams bus
mokama Bendrijos kainomis ir jie turės rinką savo produkcijai parduoti. Be to, konkrečiai kalbant apie pagal Reglamento Nr. 2670/81
3 straipsnį mokėtiną sumą, ši nuostata pasižymi drausminamuoju pobūdžiu ir ja siekiama užtikrinti draudimo parduoti virškvotinį
C cukrų vidaus rinkoje laikymąsi.
Todėl nustatant importo mokesčius už iš trečiųjų šalių įvežamą cukrų ir pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį už vidaus
rinkoje parduotą C cukrų mokėtiną sumą nesiekiama tų pačių tikslų.
Antra, nei iš pagrindinio reglamento 26 straipsnio, nei iš Reglamento Nr. 2670/81 trečios konstatuojamosios dalies ir 3 straipsnio
neišplaukia, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs, jog iš trečiųjų šalių įvežančio cukrų importuotojo bei vidaus
rinkoje parduodamo C cukraus gamintojo padėtis būtų tokia pati.
Iš tikrųjų, iš Reglamento Nr. 2670/81 trečios konstatuojamosios dalies ir 3 straipsnio aiškiai matyti, kad nuoroda į iš trečiųjų
šalių įvežamą cukrų ribojama tame pačiame straipsnyje numatytos sumos apskaičiavimo būdu. Iš esmės ši nuostata nepasiektų
savo tiesioginio tikslo užtikrinti draudimo parduoti C cukrų vidaus rinkoje laikymąsi, jei ekonominiu požiūriu C cukrų būtų
naudingiau įgyti vidaus rinkoje nei įvežti cukrų iš trečiųjų šalių. Atvirkščiai, minėtose konstatuojamosiose dalyse ir straipsnyje
nėra jokios užuominos apie atitinkamą cukraus importuotojų ir C cukraus gamintojų padėtį.
Kalbant apie aplinkybę, kad importo mokestis už iš trečiųjų šalių įvežamą cukrų naudojamas pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį
mokėtinai sumai apskaičiuoti, ji nepateisina jų palyginimo, nes šis apskaičiavimo būdas pagrindžia siekį užtikrinti šios sumos
drausminamąjį pobūdį, kaip tai buvo pabrėžta šio sprendimo ankstesniame punkte.
Kalbant apie pagrindinio reglamento 26 straipsnį, iš jo formuluotės negalima daryti jokios išvados apie Bendrijos teisės aktų
leidėjo valią suteikti vidaus rinkoje parduotam C cukrui iš trečiųjų šalių importuoto produkto statusą, nes šis straipsnis
tik įtvirtina draudimą parduoti C cukrų vidaus rinkoje.
Trečia ir galiausia, ta aplinkybė, kad, pirma, Reglamento Nr. 1430/79 1 straipsnio 2 dalies a punkte numatyti žemės ūkio importo
mokesčiai ir kiti importo privalomieji mokėjimai ir, antra, pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį mokėtina suma yra dalis
Bendrijos nuosavų išteklių, nėra svarbi nustatant, ar ši suma patenka į Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio taikymo sritį.
Iš tikrųjų, Bendrijos nuosavus išteklius sudaro labai įvairaus pobūdžio ir taip pat pagal skirtingas sistemas gaunamos įplaukos
(pavyzdžiui, žr. pridėtinės vertės mokesčio įplaukas).
Vadinasi, darytina išvada, kad pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį mokėtina suma nepatenka į Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio
taikymo sritį.
Trečia, remdamiesi 1985 m. gruodžio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Krohn
(165/84, Rink. p. 3997),
Cosun
ir Nyderlandų vyriausybė teigia, kad, nors pagal teisę reglamento taikymo sritis apibrėžiama pačiame reglamente ir iš principo
negali būti išplečiant taikoma kitoms situacijoms nei tos, kurioms jis yra numatytas, tam tikrais išimtiniais atvejais gali
būti ir kitaip. Pavyzdžiui, ūkio subjektai gali remtis reglamento, kuris paprastai jiems neturėtų būti taikomas, taikymu pagal
analogiją, jei pagrindžia, kad jiems taikomos teisinės nuostatos, pirma, yra labai panašios į tas, kurias jie prašo taikyti
pagal analogiją, ir, antra, turi spragą, nesuderinamą su bendraisiais Bendrijos teisės principais, o toks taikymas pagal analogiją
leistų ją užpildyti.

Cosun
ir Nyderlandų vyriausybės nuomone, abi šios teismo praktikoje įtvirtintos sąlygos yra įvykdytos nagrinėjimu atveju. Viena
vertus, vidaus rinkoje parduotas C cukrus yra tokioje pačioje padėtyje kaip ir iš trečiųjų šalių įvežtas cukrus. Antra vertus,
galimybės atsisakyti išieškoti pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį mokėtiną sumą išimtinėmis aplinkybėmis ir motyvuojant
teisingumo išlyga nebuvimas, nors tokia galimybė importo muitams numatyta pagal Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnį, pažeidžia
lygybės principą bei,
Cosun
teigimu, tariamą teisingumo principą.
Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas
Krohn
, iš Tailando įvežantys manijoką importuotojai reikalavo jiems taikyti iš trečiųjų šalių įvežantiems manijoką importuotojams
taikytinas antrinės teisės nuostatas, skirtas Bendrijos manijoko importo licencijų suteikimo tvarkos pakeitimo pasekmėms kompensuoti,
nes pakeitimas taikytas neatsižvelgiant į kilmės šalį. Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas konstatavo, kad iš Tailando
įvežantys manijoką importuotojai ir iš kitų trečiųjų šalių įvežantys manijoką importuotojai buvo tokioje pačioje padėtyje,
ir todėl iš Tailando įvežantiems manijoką importuotojams taikomos teisinės nuostatos buvo labai panašios į iš kitų trečiųjų
šalių manijoko importą tuo pačiu metu reglamentavusias teisines nuostatas.
Tačiau, kaip išplaukia iš šio sprendimo 35–46 punktų, sumą pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį turintis sumokėti Bendrijos
cukraus gamintojas nėra tokioje pačioje padėtyje kaip importo muitus turintis sumokėti iš trečiųjų šalių įvežantis cukrų importuotojas.
Todėl konstatuotina, kad šioms dviem ūkio subjektų kategorijoms netaikomos labai panašios teisinės nuostatos minėtos teismo
praktikos, sprendimo
Krohn
, prasme.
Todėl Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnis negali būti pagrindas atsisakyti išieškoti arba grąžinti pagal Reglamento Nr. 2670/81
3 straipsnį mokėtiną sumą.

Dėl pagrindinio reglamento ir Reglamento Nr. 2670/81 išaiškinimo
Konstatuotina, kad nei pagrindinis reglamentas, nei Reglamentas Nr. 2670/81 neleidžia nacionalinėms valdžios institucijoms
ar Bendrijos institucijoms motyvuojant teisingumo išlyga patenkinti prašymą ir atsisakyti išieškoti arba grąžinti pagal Reglamento
Nr. 2670/81 3 straipsnį mokėtiną sumą.
Vis dėlto
Cosun
nurodė, pirma, kad, nepaisant Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnio formuluotės, atsižvelgiant į bendrus Bendrijos teisės principus
šis straipsnis turi būti aiškinamas taip, jog jis numato galimybę kompetentingoms nacionalinės valdžios institucijoms patenkinti
prašymą motyvuojant teisingumo išlyga atsisakyti išieškoti arba grąžinti išimtinėmis aplinkybėmis, kokios yra nagrinėjamos
pagrindinėje byloje.
Šiuo atžvilgiu 2004 m. Sprendime
British Sugar
(C‑329/01, Rink. p. I‑1899, 64–67 punktai) Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos toje
byloje, kurioms būdinga tai, jog nebuvo jokio klaidingo kompetentingo nacionalinio organo elgesio, nei šis organas, nei nacionaliniai
teismai neturi diskrecijos sumažinti pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį mokėtinos sumos.
Vadinasi, tuo labiau panašiomis sąlygomis jie negali patenkinti prašymo atsisakyti išieškoti ar grąžinti šią sumą motyvuodami
teisingumo išlyga.
Vadinasi, tokioje situacijoje, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, nacionalinių valdžios institucijų negalima kaltinti
jokiu klaidingu elgesiu.
Tiesa, jei kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos praneša gamintojui apie galimą asmenų, su kuriais jis sudarė
pardavimo sutartis ir kuriems patikėjo C cukraus siuntų išvežimą, sukčiavimą, jis gali imtis priemonių, kurios būtinos jei
ne skolai išvengti, tai bent užkirsti jai kelią arba apriboti jos padidėjimą.
Vis dėlto tyrimo, siekiant nustatyti ir suimti jau įvykdyto ar rengiamo įvykdyti sukčiavimo organizatorius ar bendrininkus,
reikalavimai gali visiškai ar iš dalies pateisinti sąmoningą informacijos apie tyrimą neperdavimą pagrindiniam suinteresuotajam
asmeniui, net jei pastarasis visiškai nėra susijęs su įvykdytais sukčiavimo veiksmais (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
De Haan
32 punktą).
Todėl nėra jokios nacionalinių valdžios institucijų, žinančių apie galimą sukčiavimą vidaus rinkoje parduodant C cukrų, dėl
kurio buvo pateikta eksporto deklaracija, pareigos įspėti gamintoją, kad jis gali tapti asmeniu, turinčiu sumokėti sumą pagal
Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį, nors pats suinteresuotasis asmuo ir nėra susijęs su įvykdytais sukčiavimo veiksmais (pagal
analogiją žr. minėto sprendimo
De Haan
36 punktą).
Antra, per posėdį
Cosun
teigė, kad pagal 1993 m. gegužės 27 d. Sprendimą
Peter
(C‑290/91, Rink. p. I‑2981) Bendrijos teisė nedraudžia bendros žemės ūkio politikos srityje taikyti nacionalinės teisės teisingumo
principo tol, kol dėl jo taikymo neatsiranda diskriminacija tarp ūkio subjektų ir Bendrijos teisės aktų vykdymas nevirsta
praktiškai neįmanomu.
Cosun
teigimu, pagrindinėje byloje Nyderlandų valdžios institucijos turėjo patenkinti prašymą atsisakyti išieškoti nagrinėjamą
sumą.
Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad,
Cosun
teigimu, turi būti atsisakyta išieškoti iš bet kurio C cukraus gamintojo tokiomis pačiomis objektyviomis faktinėmis aplinkybėmis,
pasireiškusiomis tuo, jog nacionalinės valdžios institucijos leido, kad parduodant vidaus rinkoje C cukrų, dėl kurio buvo
pateikta eksporto deklaracija, būtų įvykdytas sukčiavimas, apie tai neįspėjusios gamintojo, nors pastarasis nebuvo susijęs
su įvykdytais sukčiavimo veiksmais.
Tačiau pagal nusistovėjusią teismo praktiką Bendrijos teisėje nėra teisinio pagrindo, leidžiančio motyvuojant teisingumo išlyga
atsisakyti išieškoti šia teise nustatytų mokesčių (1977 m. birželio 28 d. Sprendimo
Balkan‑Import‑Export
, 118/76, Rink. p. 1177, 7, 8 ir 10 punktai; 1985 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
Neumann
, 299/84, Rink. p. 3663, 24 punktas ir 1990 m. birželio 28 d. Sprendimo
Hoche
, C‑174/89, Rink. p. I‑2681, 31 punktas). Be to, išskyrus Bendrijos teisės aktų leidėjo specialiai numatytus atvejus (pavyzdžiui,
žr. 1996 m. lapkričio 26 d. Sprendimo
T. Port
, C‑68/95, p. I‑6065, 42 ir 43 punktus), Bendrijos teisėje nėra tokio bendro teisės principo, pagal kurį nacionalinė valdžios
institucija negali taikyti galiojančios Bendrijos teisės taisyklės, jei ši taisyklė suinteresuotajam asmeniui yra per griežta,
o to Bendrijos teisės aktų leidėjas būtent to akivaizdžiai būtų siekęs išvengti, jei priimdamas šią taisyklę būtų tokį atvejį
numatęs (minėtų sprendimų
Neumann
33 punktas ir
Hoche
31 punktas).
Vadinasi, teisingumo išlyga neleidžia nukrypti nuo Bendrijos teisės nuostatų taikymo, išskyrus jei tai numatyta pačiuose teisės
aktuose arba tais atvejais, kai teisės aktai pripažįstami negaliojančiais (1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo
First City Trading ir kt
., C‑263/97, Rink. p. I‑5537, 48 punktas).
Taigi konstatuotina, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas nesuteikė nacionalinėms valdžios institucijos teisės, motyvuojant
teisingumo išlyga, grąžinti arba atsisakyti išieškoti sumą, mokėtiną pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį.
Todėl pagrindinį reglamentą ir Reglamentą Nr. 2670/81 reikia aiškinti taip, kad, išskyrus
force majeure
atvejį, jie neleidžia patenkinti prašymo atsisakyti išieškoti ar grąžinti tokią sumą.

Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar, atsižvelgiant į tai, kad nėra galimybės
grąžinti arba atsisakyti išieškoti pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį mokėtinos sumos motyvuojant teisingumo išlyga,
pagrindinis reglamentas ir Reglamentas Nr. 2670/81 negalioja kaip prieštaraujantys lygybės ir teisinio saugumo principams
bei teisingumui.

Dėl tariamo lygybės principo pažeidimo

Cosun,
Ministerija ir Nyderlandų vyriausybė teigia, kad vidaus rinkoje parduotas C cukrus yra tokioje pačioje situacijoje, kaip ir
iš trečiųjų šalių įvežamas cukrus, ir todėl abiem atvejais turi būti elgiamasi vienodai. Todėl tai, kad iš importuotojo įvežančio
cukrų iš trečiųjų šalių, kuris atsiduria ypatingose aplinkybėse Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio prasme, gali pagal šį
straipsnį būti atsisakyta išieškoti muitus, nors tokia galimybė nėra numatyta C cukraus gamintojui, atsidūrusiam tokiose pačiose
išimtinėse aplinkybėse, pažeidžia lygybės principą.
Vadinasi,
Cosun
, Ministerija ir Nyderlandų vyriausybė mano, kad galimybės grąžinti arba atsisakyti išieškoti pagal Reglamento Nr. 2670/81
3 straipsnį mokėtiną sumą ypatingomis aplinkybėmis ir motyvuojant teisingumo išlyga nebuvimas lemia šio reglamento dalinį
negaliojimą, nes šis trūkumas pažeidžia lygybės principą. Ministerija ir Nyderlandų vyriausybė taip pat dėl to paties motyvo
prašo pripažinti pagrindinį reglamentą negaliojančiu.
Per posėdį
Cosun
nurodė, kad, be to, Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnis pažeidžia EB sutarties 40 straipsnio 3 dalies antrąją pastraipą (po
pakeitimo – EB 34 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa). 1993 m. dėl Nyderlandų vyriausybės tylėjimo
Cosun
negalėjo aptariamo C cukraus kiekio nei išvežti, nei jo perkelti į kitus prekybos metus, o kiti C cukraus gamintojai turėjo
tokią galimybę ir galėjo išvengti prievolės sumokėti sumą pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį. Vadinasi,
Cosun
aplinkybės buvo ypatingos, palyginti su kitais to paties sektoriaus ūkio subjektais, o tai prieštarauja Sutarties 40 straipsnio
3 dalies antrojoje pastraipoje numatytam diskriminacijos tarp Bendrijos gamintojų draudimui.
Europos Sąjungos Taryba mano, kad su bendru cukraus sektoriaus rinkų organizavimu susijusiuose teisės aktuose bendros teisingumo
išlygos, panašios į tokią, kokia egzistuoja muitų teisės aktuose ir įtvirtinta Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnyje, nebuvimas
nėra nediskriminavimo principo pažeidimas, nes muitų ir bendro cukraus sektoriaus rinkų organizavimo taisyklės taikomos skirtingiems
sektoriams ir juose numatomos nukrypti leidžiančios nuostatos, esant reikalui, susijusios su skirtingomis prievolėmis labai
skirtingomis teisinėmis aplinkybėmis.
Šiuo klausimu primintina, kad, viena vertus, lygybės ir nediskriminavimo principo užtikrinimas reikalauja, jog panašios situacijos
nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (žr.,
be kita ko, 1995 m. spalio 17 d. Sprendimo
Fishermen’s Organisations
ir kt.
, C‑44/94, Rink. p. I‑3115, 46 punktą bei 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo
Ispanija prieš Tarybą,
C‑87/03 ir C‑100/03, Rink. p. I‑2915, 48 punktą) ir, kita vertus, Sutarties 40 straipsnio 3 dalies antrojoje pastraipoje,
numatančioje bet kokios diskriminacijos bendroje žemės ūkio politikoje draudimą, yra numatyta speciali šio principo išraiška
(žr., be kita ko, 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimo
Karlson ir kt.
, C‑292/97, Rink. p. I‑2737, 39 punktą).
Kalbant, pirma, apie tariamą C cukraus gamintojo, koks yra
Cosun
, diskriminavimą, palyginti jį su iš trečiųjų šalių įvežamo cukraus importuotojais, pakanka konstatuoti, kad šis teiginys
paremtas teze, jog vidaus rinkoje parduotas C cukrus yra prilyginamas importuotam cukrui ir kad jie turi būti vertinami vienodai.
Vis dėlto dėl šio sprendimo 35–46 punkte išdėstytų priežasčių ši tezė yra klaidinga.
Kalbant, antra, apie tariamą tokio gamintojo, koks yra
Cosun
, diskriminaciją kitų Bendrijos cukraus gamintojų atžvilgiu, konstatuotina, kad C cukraus gamintojo, kurio gaminiai yra panaudojami
atliekant sukčiavimo veiksmus, padėtis neturėtų būti lyginama su gamintojo, kurio C cukrus išvežamas laiku ir Reglamento Nr. 2670/81
1 straipsnio 1 dalyje nustatytomis sąlygomis, padėtimi.
Be kita ko, nė vienas iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos dokumentų neleidžia manyti, kad jei kitas gamintojas, o ne
Cosun
, būtų atsidūręs tokioje pačioje situacijoje, nacionalinės valdžios institucijos jį būtų įspėjusios apie tyrimą, atliekamą
dėl asmenų, su kuriais jis buvo sudaręs pardavimo sutartis.
Todėl darytina išvada, kad galimybės grąžinti arba atsisakyti išieškoti pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį mokėtiną
sumą motyvuojant teisingumo išlyga nebuvimas tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nepažeidžia lygybės
principo.

Dėl tariamo teisinio saugumo principo pažeidimo

Cosun
taip pat teigia, kad Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnis negalioja dėl teisinio saugumo principo pažeidimo, nes jame nenumatyta
galimybė patenkinti prašymą atsisakyti išieškoti arba grąžinti jame numatytą sumą.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką teisinio saugumo principas yra vienas iš pagrindinių Bendrijos
teisės principų, kuris, be kita ko, reikalauja, jog teisės aktas būtų aiškus ir tikslus, tam, kad teisės subjektai galėtų
aiškiai žinoti savo teises ir pareigas ir atitinkamai jomis remtis (žr., be kita ko, 1996 m. vasario 13 d. Sprendimo
van Es Douane Agenten
, C‑143/93, Rink. p. I‑431, 27 punktą ir 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, C‑110/03, Rink. p. I‑2801, 30 punktą). Šis teisinio saugumo principas turi būti taikomas ypač griežtai, kai jis susijęs
su teisės aktu, galinčiu turėti finansinių pasekmių (1987 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
, 326/85, Rink. p. 5091, 24 punktas ir 2006 m. kovo 16 d. Sprendimo E
msland‑Stärke,
C‑94/05, Rink. p. I‑2619, 43 punktą).
Kita vertus, sankcija, net ir nebaudžiamoji, gali būti paskirta, tik jei ji paremta aiškiu ir nedviprasmišku teisiniu pagrindu
(žr., be kita ko, 1984 m. rugsėjo 25 d. Sprendimo
Könecke
, 117/83, Rink. p. 3291, 11 punktą ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
Käserei Champignon
Hofmeister
, C‑210/00, Rink. p. I‑6453, 52 punktą).
Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnio nuostata yra aiški ir tiksli, kadangi ji numato sumos išieškojimą bet kuriuo, išskyrus
force majeure
, atveju, kai C cukrus nėra išvežamas šio reglamento 1 straipsnio 1 dalyje numatytomis sąlygomis ir terminais.
Todėl galimybės, motyvuojant teisingumo išlyga, grąžinti arba atsisakyti išieškoti pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį
mokėtiną sumą nebuvimas tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nepažeidžia teisinio saugumo principo.

Dėl tariamo teisingumo principo pažeidimo
Galiausiai
Cosun
teigia, jog Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnis taip pat negalioja dėl to, kad jis tariamai pažeidžia teisingumo principą.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, jog,
Cosun
teigimu, tariamas pažeidimas išplaukia iš to, kad iš importuotojo, pavyzdžiui,
De Haan Beheer BV
minėtoje byloje, kurioje buvo priimtas sprendimas
De Haan,
turinčio sumokėti muitinei skolą dėl pažeidimų, padarytų be jos žinios ir kuriems nacionalinės valdžios institucijos tyčia
leido atsirasti, kad suklaidintų kaltininkus, gali būti atsisakyta išieškoti šią sumą arba būti grąžinta jos užskaitymui pervesta
suma, tačiau C cukraus gamintojas tokiomis pačiomis ypatingomis aplinkybėmis tokia galimybe pasinaudoti negali.
Todėl aišku, kad
Cosun
nurodomas tariamas teisingumo principas iš tikrųjų yra painiojamas su lygybės principu, dėl kurio šio sprendimo 68–77 punktuose
jau buvo nuspręsta, jog pagrindinis reglamentas ir Reglamentas Nr. 2670/81 jo nepažeidžia.
Iš to matyti, kad pirmojo klausimo analizė neatskleidė jokio elemento, galinčio paveikti pagrindinio reglamento ir Reglamento
Nr. 2670/81 galiojimą.

Dėl antrojo klausimo
Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį klausimą, į antrąjį klausimą atsakyti nereikia.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu
Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
Pirmojo klausimo analizė neatskleidė jokio elemento, galinčio paveikti 1981 m. birželio 30 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1785/81
dėl bendro cukraus sektoriaus rinkų organizavimo, iš dalies pakeisto 1991 m. vasario 4 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 305/91
bei 1981 m. rugsėjo 14 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2670/81, nustatančio išsamias įgyvendinimo taisykles dėl virškvotinės
cukraus produkcijos, iš dalies pakeisto 1991 m. gruodžio 6 d. Komisijos reglamentu (EEB) Nr. 3559/91, galiojimą.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.