CELEX: 62004TJ0473
Pareigūnai
Darbo užmokestis

1.
Pareigūnai – Ieškinys – Neribota jurisdikcija
2.
Pareigūnai – Atlyginimas – Ekspatriacijos išmoka – Skyrimo sąlygos
(EB 189 straipsnis; Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktas)
3.
Pareigūnai – Atlyginimas – Ekspatriacijos išmoka – Skyrimo sąlygos
(Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktas)
4.
Pareigūnai – Išlaidų atlyginimas – Dienpinigiai – Skyrimo sąlygos
(Pareigūnų tarnybos nuostatų 20 straipsnis ir VII priedo 10 straipsnis)
1.
Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnio 1 dalies paskutiniu sakiniu Pirmosios instancijos teismui suteikiama neribota jurisdikcija
finansinio pobūdžio ginčuose. Naudodamasis šia neribota jurisdikcija Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas pripažinti
teisę gauti ekspatriacijos išmoką bei kitas su ja susijusias išmokas.
(žr. 23 punktą)
Nuoroda: 1992 m. balandžio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Costacurta Gelabert prieš Komisiją
, T‑18/91, Rink. p. II‑1655, 50 punktas; 1993 m. lapkričio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Vienne prieš Parlamentą
, T‑15/93, Rink. p. II‑1327, 41 punktas; 1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Lozano Palacios prieš Komisiją
, T‑33/95, Rink. VT p. I‑A‑575 ir II‑1535, 67 punktas.
2.
Taikant Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos paskutiniame sakinyje numatytą
ekspatriacijos išmokos skyrimo išimtį, Europos Parlamento nario padėjėjo darbas, kurį pareigūnas dirbo, kol pradėjo eiti pareigas
Bendrijų tarnyboje, prilygsta darbui tarptautinėje organizacijoje. Iš tikrųjų, viena vertus, parlamentaro padėjėjas dirba
Parlamente, nes vykdydamas užduotis ir neviršydamas savo įgaliojimų jis padeda vykdyti ir įgyvendinti funkcijas, Sutartimi
paskirtas Parlamentui ir jo nariams. Kita vertus, jis tiesiogiai susijęs su šia institucija, nes Parlamento nariai negali
būti laikomi trečiaisiais asmenimis pačios institucijos atžvilgiu. EB 189 straipsnyje nurodyta, kad Europos Parlamentą sudaro
„valstybių tautų atstovai“, t. y. „Parlamento nariai“. Taigi deputatai yra esminis pačios institucijos elementas ir todėl
įgyvendindami savo mandatą jie susilieja su Parlamentu. Taigi būtent naudodamiesi savo rinkimų mandatais deputatai įdarbina
padėjėjus, kurie galėtų teikti reikiamą pagalbą vykdant jų funkcijas.
Šios išvados nepaneigia nei reglamentuojančios nuostatos, pagal kurias deputatas ir padėjėjas turi sudaryti sutartį pagal
privatinę teisę, kuriame būtų aiškiai nurodyta, kad Parlamentas negali būti laikomas padėjėjo darbdaviu arba kita su padėjėju
sudarytos sutarties šalimi, ir kad institucija nėra atsakinga padėjėjo reikalavimų atžvilgiu, nei šias nuostatas įgyvendinančios
sutarties sąlygos. Iš tikrųjų atrodo, kad šiomis nuostatomis ir sąlygomis siekiama tik išvengti Parlamento atsakomybės parlamentarų
padėjėjų atžvilgiu, susijusios su sutartiniais, mokestiniais ir socialinės apsaugos klausimais. Vis dėlto teisinio ryšio tarp
dviejų šalių buvimas priklauso nuo šias šalis siejančių santykių pobūdžio ir turinio, kuriuos nustatant lemiamas yra tik Pirmosios
instancijos teismo vertinimas, o ne pačių šalių atliktas nustatymas. Tačiau aplinkybė, kad Parlamentas reglamentuoja pagrindinius
padėjėjų statuso aspektus, vykdo deputatų atliekamą jų įdarbinimo administracinę kontrolę ir iš principo yra tiesiogiai atsakingas
už užmokesčio už jų darbą arba paslaugas sumokėjimą, rodo, kad būtų dirbtina manyti, jog Parlamentas yra trečiasis asmuo padėjėjų
atžvilgiu ir ši institucija nėra tiesiogiai teisiškai susijusi su savo narių padėjėjais.
(žr. 48, 51, 52, 57, 60, 61, 63, 69 ir 70 punktus)
Nuoroda: 1991 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Pérez-Mínguez Casariego prieš Komisiją
, T‑1/90, Rink. p. II‑143, 38 punktas; 1993 m. liepos 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hogan prieš Parlamentą
, T‑115/92, Rink. p. II‑895, 36 punktas; 1995 m. kovo 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Kotzonis prieš CES
, T‑586/93, Rink. p. II‑665, 21 punktas; 2004 m. birželio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Garroni prieš Parlamentą
, T‑276/01, Rink VT p. I‑A‑177 ir II‑795, 52 punktas.
3.
Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti suprantamas kaip nustatantis esminį kriterijų
skiriant ekspatriacijos išmoką – pareigūno nuolatinę gyvenamąją vietą prieš jam pradedant eiti savo pareigas, nes nuolatinė
gyvenamoji vieta yra vieta, kur suinteresuotasis asmuo įkūrė nuolatinį arba įprastą savo interesų centrą, siekdamas jam suteikti
stabilumo. Vien dėl aplinkybės, kad užsienio valstybėje gyvenama siekiant užbaigti universitetines studijas arba atlikti profesines
praktines stažuotes, negalima daryti prielaidos, kad į šią valstybę siekiama perkelti nuolatinį savo interesų centrą.
(žr. 73 ir 74 punktus)
Nuoroda: Teisingumo Teismo sprendimo 1994 m. rugsėjo 15 d.,
Magdalena Fernández prieš Komisiją
, C‑452/93 P, Rink. p. I‑4295, 21 punktas; 2004 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
E prieš Komisiją
, T‑251/02, Rink. VT p. I‑A‑359 ir II‑1643, 53 punktas; 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dedeu i Fontcuberta prieš Komisiją
, T‑229/02, Rink. VT p. I‑A‑303 ir II‑1377, 66 punktas.
4.
Kai skiriant dienpinigius siekiama nustatyti, ar pareigūnas turėjo keisti gyvenamąją vietą tam, kad atitiktų Pareigūnų tarnybos
nuostatų 20 straipsnio reikalavimus, reikia atsižvelgti į tą gyvenamąją vietą, kur yra jo interesų centras. Šiuo atžvilgiu
tikėtina, kad tam tikru laikotarpiu gali būti dvi gyvenamosios vietos: viena – kaip įprasta gyvenamoji vieta, o kita – kaip
susijusi su pagrindine profesine veikla. Taigi vien aplinkybė, kad laikotarpiu iki jo priėmimo į tarnybą suinteresuotasis
asmuo dirbo kitoje nei jo tarnybos vieta, neleidžia daryti išvados, kad ten jis siekė įkurti nuolatinį savo interesų centrą,
jeigu iš aplinkybių, susijusių su jo profesiniu ir asmeniniu gyvenimu, matyti, kad tokio siekio nebuvo.
(žr. 84 ir 87 punktus)
Nuoroda: 1995 m. rugpjūčio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Parlamentas prieš Vienne
, C‑43/94 P, Rink. p. I‑2441, 21 punktas; minėto sprendimo
Lozano Palacios prieš Komisiją
47 punktas; minėto sprendimo
E prieš Komisiją
73 punktas.