CELEX: 62004CJ0434
Laisvas prekių judėjimas
EB 28 ir 30 straipsniai
Nacionalinės teisės aktai, draudžiantys be išankstinio leidimo importuoti nedenatūruotą etilo alkoholį, kurio tūrinė alkoholio koncentracija didesnė kaip 80 %
Kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė
Pateisinimas visuomenės sveikata arba viešąja tvarka

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 28 ir 30 straipsnių išaiškinimu ir pateiktas nagrinėjant baudžiamąją
bylą prieš J. E. A. Ahokainen ir M. Leppik dėl etilo alkoholio importo į Suomiją kontrabandos būdu.

Teisinis pagrindas
Pagal Alkoholio įstatymo Nr. 1143/1994 (
alkoholilaki
(1143/1994), toliau – Alkoholio įstatymas) 1 straipsnį šio įstatymo tikslas – kontroliuoti alkoholio vartojimą, kad būtų
išvengta žalingų alkoholinių medžiagų padarinių sveikatai ir visuomenei.
Pagal Alkoholio įstatymo 3 straipsnio 2 dalį, pakeistą Įstatymu Nr. 1/2001, „alkoholinis gėrimas“ reiškia vartojimui skirtą
gėrimą, kurio tūrinė etilo alkoholio koncentracija yra ne didesnė kaip 80 %.
Pagal Alkoholio įstatymą spiritas, kuris nėra laikomas vartojimui skirtu alkoholiniu gėrimu, apibrėžiamas kaip nedenatūruotas
etilo alkoholis ar nedenatūruotas etilo alkoholio vandeninis tirpalas, kurio tūrinė etilo alkoholio koncentracija didesnė
kaip 80 %.
Šis teisės aktas numato, kad spiritą vartoti, gaminti ir importuoti gali tik asmenys, turintys šiam tikslui išduotą leidimą.
Alkoholio įstatymo 8 straipsnis reglamentuoja alkoholinių gėrimų ir spirito importą prekybos tikslais ir leidimą importuoti
etilo alkoholį. Pagal šio straipsnio 1 dalį alkoholinių gėrimų importui asmeniniam vartojimui ar komerciniais tikslais nereikia
specialaus importo leidimo. Pagal 8 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą ūkio subjektas gali importuoti spiritą turėdamas
produktų kontrolės agentūros (
tuotevalvontakeskus
) leidimą. Pagal to paties straipsnio antros dalies antrąją pastraipą asmuo gali importuoti spiritą asmeniniam vartojimui,
jeigu jis pagal šio įstatymo 17 straipsnį yra gavęs šios agentūros leidimą po to, kai jai išsiuntė deklaraciją, patvirtinančią
jo kaip importuotojo veiklą.
Siekdamas gauti leidimą importuoti spiritą, prašymą pateikęs asmuo turi įrodyti pateisinamą poreikį (Alkoholio įstatymo 17 straipsnio
3 dalis).
Pagal Alkoholio įstatymo Nr. 459/1969, kurį pakeitė Alkoholio įstatymas, išskyrus nuostatas dėl sankcijų, 82 straipsnį bet
kam, kas neteisėtai importuoja ar eksportuoja alkoholinius gėrimus arba spiritą, ar kėsinasi tai daryti, yra numatyta baudžiamoji
atsakomybė už alkoholinių medžiagų kontrabandą.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2002 m. rugpjūčio 1 d. atliekant muitinį patikrinimą iš Vokietijos atvykusiame sunkvežimyje buvo rasta 9 492 litrų spirito
(nuo 96,4 iki 96,5 % tūrinės etilo alkoholio koncentracijos), supakuoto litriniuose buteliuose. Atsižvelgiant į jo supakavimą
ir pateiktus paaiškinimus, atrodo, kad produktas buvo skirtas vartoti kaip atskiestas alkoholinis gėrimas. Pagal prekių važtaraštį
sunkvežimio krovinys turėjo būti 32 padėklai sezamo aliejaus.

Raasepori
pirmosios instancijos teismas (
Raaseporin käräjäoikeus
) nuteisė J. E. A. Ahokainen ir M. Leppik laisvės atėmimo bausme už alkoholinių medžiagų kontrabandą. Taip pat šis teismas
nurodė konfiskuoti spiritą valstybės reikmėms.
Helsinkio apeliacinis teismas (
Helsingin hovioikeus
) paliko šį sprendimą nepakeistą.
J. E. A.. Ahokainen ir M. Leppik dėl apeliacinio teismo sprendimo pateikė kasacinius skundus Aukščiausiajam teismui (
Korkein oikeus
), kuris konkrečiai nagrinėjo, ar Suomijos spirito leidimų tvarka yra kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio
priemonė EB 28 straipsnio prasme ir prireikus – ar atsižvelgiant į jos tikslą ji gali būti teisėta EB 30 straipsnio prasme.
Kadangi atitinkamų EB sutarties nuostatų išaiškinimas
Korkein oikeus
atrodė būtinas, jis nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos klausimus:
„1.      Ar EB 28 straipsnis aiškintinas taip, kad jam prieštarauja valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos nedenatūruotą etilo
alkoholį, kurio tūrinė alkoholio koncentracija didesnė kaip 80 %, gali importuoti tik leidimą gavęs asmuo?
2.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra teigiamas, ar leidimų tvarka yra leistina pagal EB 30 straipsnį?“

Dėl prejudicinių klausimų
Savo prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš
esmės klausia, ar Sutarties nuostatos dėl laisvo prekių judėjimo draudžia Alkoholio įstatyme įtvirtintą reikalavimą spirito
importui gauti išankstinį leidimą.
Siekiant naudingai atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, reikia priminti, kad 1992 m.
vasario 25 d. Tarybos direktyva 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu,
judėjimu ir kontrole (OL L 76, p. 1), siekiama nustatyti šiems produktams, įskaitant ir alkoholį, taikytiną muitų ir mokesčių
tvarką, o ne tiksliai reglamentuoti EB 30 straipsnyje įtvirtintų bendrojo intereso reikalavimų apsaugą, todėl laikydamosi
Sutarties valstybės narės išsaugo kompetenciją priimti šių reikalavimų apsaugai būtinas priemones (pagal analogiją žr. 1999 m.
birželio 15 d. Sprendimo
Heinonen
, C‑394/97, Rink. p. I‑3599, 29 punktą).
Todėl pagrindinėje byloje reikia išnagrinėti, pirma, ar yra apribojimas EB 28 straipsnio prasme ir, antra, galimybę jį pateisinti
pagal EB 30 straipsnį.

Apribojimas EB 28 straipsnio prasme
Šalių argumentai
Prokuratūros (
Virallinen syyttäjä
), Suomijos ir Portugalijos vyriausybių manymu, valstybės narės teisės aktai, nustatantys spirito importui leidimų tvarką,
neprieštarauja EB 28 straipsniui. Švedijos vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija tvirtina priešingai, jog pareiga importo
vietos valstybei pateikti prašymą išduoti importo leidimą prieš importuojant nagrinėjamas prekes yra pagal EB 28 straipsnį
draudžiama priemonė, net jeigu toks leidimas tėra tik formalumas ir jis išduodamas automatiškai.
Teisingumo Teismo vertinimas
Bet kokie valstybės narės prekybos teisės aktai, galintys tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai riboti Bendrijos
vidaus prekybą, yra laikomi kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonėmis, ir todėl jie draudžiami pagal EB 28 straipsnį
(žr., pavyzdžiui, 1974 m. liepos 11 d. Sprendimo
Dassonville
, 8/74, Rink. p. 837, 5 punktą; 2003 m. birželio 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑420/01, Rink. p. I‑6445, 25 punktą ir 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo
Burmanjer ir kt
. C‑20/03, Rink. p. I‑4133, 23 punktą). Net vienodai nacionaliniams ir importuotiems produktams taikomi teisės aktai, jeigu
dėl jų taikymo gali sumažėti importuotų produktų pardavimas, iš esmės yra pagal EB 28 straipsnį draudžiama lygiaverčio poveikio
priemonė (žr., pavyzdžiui, 1979 m. vasario 20 d. Sprendimą
Rewe-Zentral
, vadinamą
Cassis de Dijon
, 120/78, Rink. p. 649).
Vis dėlto Teisingumo Teismas patikslino, kad tam tikrus pardavimo būdus ribojančios ar draudžiančios nacionalinės nuostatos,
kurios, viena vertus, taikomos visiems atitinkamiems ūkio subjektams, savo veiklą vykdantiems nacionalinėje teritorijoje,
ir, antra vertus, daro tokį patį teisinį ir faktinį poveikį nacionalinių prekių ir prekių iš kitų valstybių narių prekybai,
negali tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai riboti valstybių narių tarpusavio prekybos sprendimu
Dassonville
įtvirtintos teismų praktikos prasme (šiuo klausimu žr. 1993 m. lapkričio 24 d. Sprendimo
Keck ir Mithouard
, C‑267/91 ir C‑268/91, Rink. p. I‑6097, 16 punktą).
Konkrečiai kalbant, dėl išankstinio importo leidimo vertinimo Sutarties atžvilgiu Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokia
tvarka iš esmės prieštarauja EB 28 straipsniui, kuris draudžia Bendrijos vidaus prekybai taikyti nacionalinės teisės aktus,
nustatančius reikalavimą, net jeigu jis tėra formalus, turėti importo leidimą, arba įtvirtina bet kokią panašią tvarką (1983 m.
vasario 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
, vadinamo
pienas UHT
, 124/81, Rink. p. 203, 9 punktas ir 1990 m. liepos 5 d. Sprendimo
Komisija prieš Belgiją
, C‑304/88, Rink. p. I‑2801, 9 punktas; taip pat žr. 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑212/03, Rink. p. I‑4213, 16 punktą ir 1994 m. gruodžio 16 d. EFTA Teismo sprendimo
Restamark
, E‑1/94,
EFTA Court Report
, p. 15, 49 ir 50 punktus).
To, kad importui nustatyti formalumai, šiuo atveju pagrindinėje byloje nagrinėjamomis nuostatomis įtvirtinta išankstinio leidimo
tvarka, iš tikrųjų pakanka riboti Bendrijos vidaus prekybą ir apsunkinti kitose valstybėse narėse teisėtai pagamintų ir parduodamų
prekių pateikimą į rinką. Tokia kliūtis yra didesnė, jeigu tokia tvarka sukelia papildomų išlaidų, susijusių su šiomis prekėmis
(žr., pavyzdžiui, 1997 m. spalio 23 d. Sprendimo
Franzén
, C‑189/95, Rink. p. I‑5909, 71 punktą). Tokiomis aplinkybėmis kalbama ne apie „paprastą“ tam tikrų prekybos būdų ribojimą arba jų draudimą.
Todėl pagrindinėje byloje nagrinėjamą reikalavimą turėti išankstinį leidimą reikia laikyti kliūtimi valstybių narių tarpusavio
prekybai, kuriai taikomas EB 28 straipsnis.

Pateisinantys pagrindai pagal EB 30 straipsnį
Vis dėlto tokį apribojimą galima pateisinti EB 30 straipsnyje numatytais pagrindais.
Šalių argumentai

Virallinen syyttäjä
ir Suomijos vyriausybė pažymi, kad alkoholio vartojimas, ypač tarp jaunimo, yra ne tik pagrindinis pavojus Suomijos visuomenės
sveikatai faktorius, bet taip pat ir viešosios tvarkos bei visuomenės saugumo sutrikdymo priežastis, nes jis glaudžiai susijęs
su nusikalstamumu bei nelaimingais atsitikimais.
Kiek tai susiję su proporcingumu, jos tvirtina, kad nagrinėjami teisės aktai yra tinkami ir būtini įgyvendinti siekiamus tikslus,
atsižvelgiant į tai, kad alkoholio, turinčio didesnę kaip 80 % tūrinę alkoholio koncentraciją, draudimas taikomas tik asmeniniam
vartojimui ir kad išankstinio leidimo tvarka siekiama išvengti pavojaus, jog jis bus naudojamas asmeniniam vartojimui, o tai
ypač kenksminga jaunimui, kuriam nebrangus ypač stiprus alkoholinis produktas, kaip antai spiritas, yra labai patraukli prekė.
Bet kuriuo atveju ši tvarka nedraudžia tokį leidimą gavusiam asmeniui importuoti kitose valstybėse narėse pagaminto spirito,
skirto įstatyme išvardytam vartojimui.
Komisija teigia, kad nagrinėjamos priemonės siekiamo tikslo atžvilgiu yra neproporcingos. Konkrečiai kalbant, ji pažymi, kad
paprastai pakanka importuotojų deklaracijų ir importo leidimo, kad būtų pasiekti teisėti valstybės narės tikslai.
Atsižvelgdama į tai, kad Suomijos rinkoje draudžiama vartoti spiritą asmeniniam vartojimui, Komisija taip pat klausia, kaip
su jo vartojimu ir importu prekybos tikslais susijusia išankstinio leidimo tvarka būtų tiesiogiai pasiektas visuomenės sveikatos
ir viešosios tvarkos apsaugos tikslas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Neginčijama, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai, kurių tikslas – kontroliuoti alkoholio vartojimą, siekiant
išvengti žalingų alkoholinių medžiagų padarinių asmenų sveikatai ir visuomenei, ir taip kovoti su piktnaudžiavimu alkoholiu,
atspindi susirūpinimą visuomenės sveikata ir viešąja tvarka, o tai pripažįstama pagal EB 30 straipsnį.
Vis dėlto tam, kad rūpestis visuomenės sveikata ir viešąja tvarka pateisintų pagrindinėje byloje nagrinėjamos išankstinės
leidimų tvarkos sukeliamą apribojimą, būtina, kad nagrinėjama priemonė siekiamo tikslo atžvilgiu būtų proporcinga ir kad ji
nebūtų savavališka diskriminacijos priemonė ar užslėptas valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimas.
Kiek tai susiję su diskriminacijos ir apribojimo rizika, pažymėtina, kad nė vienas bylos dokumentas neleidžia daryti išvados,
jog visuomenės sveikatos ir viešosios tvarkos pagrindai, kuriais remiasi Suomijos vyriausybė, buvo atskirti nuo jų tikslo
ir panaudoti siekiant įtvirtinti kitose valstybėse narėse pagamintų prekių diskriminaciją arba netiesiogiai ginti tam tikrus
nacionalinius produktus (žr. 1979 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Henn ir Darby
, 34/79, Rink. p. 3795, 21 punktą ir 1991 m. liepos 25 d. Sprendimo
Aragonesa de Publicidad Exterior ir Publivía
, C‑1/90 ir C‑176/90, Rink. p. I‑4151, 20 punktą).
Kalbant apie priemonės proporcingumą, kadangi ji susijusi su laisvo prekių judėjimo išimtimi, nacionalinės valdžios institucijos
turi įrodyti, kad jų teisės aktai atitinka proporcingumo principą, t. y., kad jų reikia norint pasiekti nurodytą tikslą, šiuo
atveju – apsaugoti visuomenės sveikatą ir viešąją tvarką, ir kad šio tikslo negalima pasiekti mažesnio masto arba darančiais
mažesnį poveikį Bendrijos vidaus prekybai draudimais ar apribojimais (šiuo klausimu žr. 1994 m. liepos 14 d. Sprendimo
Van der Veldt
, C‑17/93, Rink. p. I‑3537, 15 punktą ir minėto sprendimo
Franzén
75 ir 76 punktus).
Vis dėlto kaip pažymėjo
Virallinen syyttäjä
ir Suomijos vyriausybė, valstybės narės, atsižvelgdamos į konkrečias socialines aplinkybes ir svarbą, kurią šios valstybės
priskiria teisėtiems tikslams Bendrijos teisės atžvilgiu, kaip antai piktnaudžiavimo alkoholiu prevencija ir kova su skirtingomis
nusikalstamumo formomis, susijusiomis su alkoholio vartojimu, turi diskreciją nustatyti priemones, kuriomis bus pasiekti konkretūs
rezultatai (žr. minėto sprendimo
Heinonen
43 punktą).
Kaip pažymėjo Švedijos vyriausybė, asmenų sveikata ir gyvybė yra svarbiausios iš EB 30 straipsniu saugomos vertybės ar interesai.
Laikydamosi Bendrijos teisės, ir ypač proporcingumo principo, valstybės narės turi nuspręsti, kokį šių vertybių apsaugos lygį
jos ketina užtikrinti ir kaip jį galima pasiekti (1994 m. lapkričio 10 d. Sprendimas
Ortscheit
, C‑320/93, Rink. p. I‑5243, 16 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Heinonen
45 punktą).
Priimdamas sprendimą dėl Belgijos gyvų gyvulių importo ir Jungtinės Karalystės
pieno UHT
importo sistemų suderinamumo su Bendrijos teise, Teisingumo Teismas nusprendė, kad išankstinio leidimo tvarka yra neproporcinga
siekiamo asmenų ir gyvulių sveikatos bei gyvybės apsaugos tikslo atžvilgiu. Jis patikslino, kad šių interesų apsaugai valstybės
narės gali imtis mažiau ribojančių priemonių, t. y. gauti vien joms naudingą informaciją, pavyzdžiui, remdamosi importuotojų
pasirašytomis deklaracijomis, prireikus papildytomis eksportuojančios valstybės narės išduotais atitinkamais dokumentais (minėtų
sprendimų
pienas UHT
17 punktas ir
Komisija prieš Belgiją
14 punktas).
Taip pat Teisingumo Teismas nusprendė, kad EB sutarties 30 ir 36 straipsniai (po pakeitimo – EB 28 ir 30 straipsniai) draudžia
nacionalinės teisės nuostatas, leidžiančias alkoholinius gėrimus importuoti tik prekybininkams, turintiems gamybos arba didmeninės
prekybos leidimą, jeigu, pirma, leidimo tvarka kliudo importuoti iš kitų valstybių narių alkoholinius gėrimus, nes šiems gėrimams
nustatomos papildomos išlaidos, ir, antra, nėra įrodyta, kad minėtomis nacionalinėmis nuostatomis įtvirtinta leidimo tvarka,
būtent kiek ji susijusi su sandėliavimo apimties sąlygomis bei su leidimų turėtojų mokamais dideliais akcizais ir mokesčiais,
yra proporcinga siekiamo visuomenės sveikatos tikslo atžvilgiu ar kad šis tikslas nebūtų pasiektas mažiau Bendrijos vidaus
prekybą ribojančiomis priemonėmis (minėto sprendimo
Franzén
71, 76 ir 77 punktai).
Priešingai, byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas
Heinonen
, Teisingumo Teismas šio sprendimo 40–44 punktuose patvirtino, kad Alkoholio įstatymo pagrindu priimti Suomijos teisės aktai,
įtvirtinantys apribojimą iš trečiųjų šalių atvykstantiems keliautojams importuoti alkoholinius gėrimus, atsižvelgiant į kelionės
trukmę, neprieštarauja Bendrijos teisei. Jis nusprendė, kad priemonė buvo tinkama ir būtina, nes prisidėjo prie socialinės
ir sveikatos padėčių pagerinimo, be to, ji buvo ribota ir susijusi tik su konkrečius kriterijus atitinkančiomis kelionėmis,
o Komisijos siūlomos alternatyvios priemonės neatrodė esančios pakankamai veiksmingos siekiamam tikslui įgyvendinti.
Vis dėlto Teisingumo Teismas nusprendė, kad vertinant Švedijos teisės aktų, draudžiančių periodiniuose leidiniuose reklamuoti
alkoholinius gėrimus ir grindžiamų susirūpinimu visuomenės sveikata, kuriuo buvo grindžiami ir ankstesniame punkte minimi
Suomijos teisės aktai, proporcingumą, o būtent – ar siekiamas tikslas, t. y. kova su piktnaudžiavimu alkoholiu, galėjo būti
pasiektas mažesnio masto arba mažesnį poveikį Bendrijos vidaus prekybai darančiais apribojimais, reikia atlikti atitinkamos
valstybės narės padėtį apibūdinančių teisinių ir faktinių aplinkybių analizę, kurią geriau nei Teisingumo Teismas gali atlikti
pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (2001 m. kovo 8 d. Sprendimas
Gourmet International Products
, C‑405/98, Rink. p. I‑1795, 33 punktas).
Nagrinėjamu atveju dėl ankstesniame punkte nurodytų priežasčių pats nacionalinis teismas turi nuspręsti, remiantis turimais
teisiniais ir faktiniais įrodymais, ar konkrečios Suomijos Respublikos priimtos priemonės yra tinkamos veiksmingai kovoti
su piktnaudžiavimu vartojant spiritą kaip gėrimą, ar panašų rezultatą buvo galima pasiekti ir mažiau ribojančiomis priemonėmis.
Priimtų priemonių proporcingumo ir veiksmingumo kontrolė iš tikrųjų grindžiama faktinių aplinkybių įvertinimu, kurį prašymą
priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų atlikti geriau nei Teisingumo Teismas.
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar atitinka tikrovę
Virallinen syyttäjä
ir Suomijos vyriausybės teiginiai, dėl spirito vartojimo pavojaus ir išankstinio leidimo tvarkos veiksmingumo. Jis taip pat
privalo išnagrinėti ribojančių priemonių poveikį, t. y., ar jos leido, net jeigu tik iš dalies, sustabdyti viešosios tvarkos
ir visuomenės sveikatos sutrikdymus, kaip kad teigia
Virallinen syyttäjä
ir Suomijos vyriausybė. Galiausiai, neužmirštant, kad spirito vartojimui ir pardavimui taikoma leidimo tvarka, prašymą priimti
prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo dar sykį išnagrinėti, ar ginčijamais teisės aktais siekiamas tikslas negali
būti įgyvendintas rašytinėmis importuotojų deklaracijomis, kurias prireikus papildytų eksportuojančios valstybės narės išduoti
atitinkami dokumentai, leidžiantys kompetentingoms valdžios institucijoms gauti reikiamą informaciją importuojamo spirito
paskirties kontrolei atlikti ir užkirsti kelią piktnaudžiavimui.
Todėl į klausimą reikia atsakyti taip, kad EB 28 ir 30 straipsniai nedraudžia Alkoholio įstatyme numatytos tvarkos, pagal
kurią nedenatūruotą etilo alkoholį, kurio tūrinė alkoholio koncentracija didesnė kaip 80 %, galima importuoti tik turint išankstinį
leidimą, nebent atitinkamos valstybės narės padėtį apibūdinančiomis teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis paaiškėtų, jog nuo
žalingo alkoholio poveikio visuomenės sveikatą ir viešąją tvarką galima apsaugoti mažesnį poveikį Bendrijos vidaus prekybai
darančiomis priemonėmis.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą
turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos
šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
EB 28 ir 30 straipsniai nedraudžia Alkoholio įstatyme Nr. 1143/1994 (alkoholilaki
1143/1994) numatytos tvarkos, pagal kurią nedenatūruotą etilo alkoholį, kurio tūrinė alkoholio koncentracija didesnė kaip
80 %, galima importuoti tik turint išankstinį leidimą, nebent atitinkamos valstybės narės padėtį apibūdinančiomis teisinėmis
ir faktinėmis aplinkybėmis paaiškėtų, jog nuo žalingo alkoholio poveikio visuomenės sveikatą ir viešąją tvarką galima apsaugoti
mažesnį poveikį Bendrijos vidaus prekybai darančiomis priemonėmis.
Parašai.
*
Proceso kalba: suomių.