CELEX: 62001TJ0308
Yhteisön tavaramerkki
Asetukset N:o 40/94 ja N:o 2868/95
Väitemenettely
Aikaisemman tavaramerkin tosiasiallinen käyttäminen
Valituslautakunnan suorittaman tutkinnan laajuus
Väiteosastolle esitettyjen todisteiden arviointi

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön tavaramerkistä 20 päivänä joulukuuta 1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1) 43,
59, 61, 62, 74 ja 76 artikla kuuluvat seuraavasti:
43 artikla
Väitteen tutkiminen ─ ─
2.
Väitteen tehneen aikaisemman yhteisön tavaramerkin haltijan on hakijan pyynnöstä toimitettava todisteet siitä, että yhteisön
tavaramerkin julkaisemista edeltäneiden viiden vuoden aikana, aikaisempaa yhteisön tavaramerkkiä on tosiasiallisesti käytetty
yhteisössä niiden tavaroiden tai palvelujen osalta, joita varten se on rekisteröity ja joihin väite perustuu ─ ─ . Jos näitä
todisteita ei esitetä, väite hylätään. ─ ─
3.
Edellä 2 kohtaa sovelletaan ─ ─ aikaisempiin kansallisiin tavaramerkkeihin siten, että käyttö jäsenvaltiossa, jossa aikaisempi
kansallinen tavaramerkki on suojattu, vastaa käyttöä [yhteisössä].
─ ─
59 artikla
Määräaika ja muoto─ ─ Valituksen perusteet sisältävä kirjelmä on jätettävä neljän kuukauden kuluessa päätöksen tiedoksiantamisesta.
61 artikla
Valituksen tutkiminen
1.
Jos valitus on sallittu, valituslautakunta tutkii, voidaanko se hyväksyä.
─ ─
62 artikla
Valitusta koskeva päätös
1.
Tutkittuaan valituksen hyväksyttävyyden valituslautakunta tekee valitusta koskevan päätöksen. Lautakunta voi joko käyttää
kiistetyn päätöksen tehneen osaston toimivaltaa tai palauttaa asian tälle osastolle edelleen päätettäväksi.
─ ─
74 artikla
Asiasisällön tutkiminen viran puolesta
1.
Menettelyssä virasto tutkii asiasisällön viran puolesta; rekisteröinnin hylkäämisen suhteellisia perusteita koskevassa menettelyssä
tutkimus rajataan seikkoihin, joihin osapuolet ovat vedonneet ja osapuolten esittämiin vaatimuksiin.
2.
Virasto voi olla ottamatta huomioon tosiseikkoja, joihin osapuolet eivät ole vedonneet tai todisteisiin, joita ei ole esitetty
määräajassa.
76 artikla
Todisteet
1.
Virastossa toteutettavien menettelyjen yhteydessä voidaan todisteet hankkia etenkin seuraavasti:
─ ─
f)
valaehtoiset tai juhlalliset kirjalliset vakuutukset taikka sen valtion lainsäädännön, jossa ne on tehty, mukaan vaikutukseltaan
vastaavat kirjalliset vakuutukset.
─ ─
Yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13 päivänä joulukuuta 1995 annetun komission
asetuksen (EY) N:o 2868/95 (EYVL L 303, s. 1) 22 ja 48 sääntö kuuluvat seuraavasti:
22 sääntö
Käytön todistaminen
1)
Jos väitteentekijän on asetuksen (EY) N:o 40/94  43 artiklan 2 tai 3 kohdan mukaisesti todistettava tavaramerkin käyttö ─ ─ ,
virasto pyytää väitteentekijää toimittamaan vaaditut todisteet viraston asettaman määräajan kuluessa. Jos väitteentekijä ei
toimita todisteita määräajan kuluessa, virasto hylkää väitteen.
2)
Käytön todistamiseksi tarvittavista tiedoista ja todisteista on ilmettävä väitteen perustana olevan tavaramerkin käytön paikka,
aika, laajuus ja laji niiden tuotteiden osalta, joita varten se on rekisteröity ja joihin se perustuu sekä todisteet näiden
tietojen tueksi 3 kohdan mukaisesti.
3.
Todistusaineisto on periaatteessa rajoitettava väitettä tukeviin asiakirjoihin ja todistuskappaleisiin, kuten pakkauksiin,
etiketteihin, hinnastoihin, luetteloihin, laskuihin, valokuviin ja lehtimainoksiin sekä asetuksen (EY) N:o 40/94  76 artiklan
1 kohdan f alakohdassa tarkoitettuihin kirjallisiin vakuutuksiin.
─ ─
48 sääntö
Valituskirjoituksen sisältö
1)
Valituskirjoituksessa on oltava
─ ─
c)
päätös, johon muutosta haetaan, ja vaaditun muutoksen tai kumoamisen laajuus.
─ ─
Oikeudenkäyntiä edeltäneet tosiseikat
Sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) (jäljempänä virasto) valituslautakunnan käsiteltäväksi saatetun
asian toinen osapuoli, jonka nimi kyseisenä aikana oli Laporte ESD Ltd, teki 1.4.1996 tavaramerkkihakemuksen virastolle.
Merkki, jonka rekisteröintiä haettiin, oli sanamerkki KLEENCARE.
Tavaramerkin rekisteröintiä haettiin toisaalta tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä
varten 15.6.1957 tehdyn Nizzan sopimuksen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, luokkiin 1 ja 3 kuuluville tuotteille,
joihin liittyy seuraava kuvaus:
─
luokkaan 1 kuuluvat
kemikaalit sekä kemialliset valmisteet ja tuotteet; pesuaineet, desinfiointiaineet ja rasvanpoistoaineet teollisuustarkoituksiin
ja valmistusprosesseihin
luokkaan 1 kuuluvat
kemikaalit sekä kemialliset valmisteet ja tuotteet; pesuaineet, desinfiointiaineet ja rasvanpoistoaineet teollisuustarkoituksiin
ja valmistusprosesseihin
─
luokkaan 3 kuuluvat
puhdistus-, tahranpoisto-, hionta-, kiillotus- ja pesuaineet; puhdistusaineet; rasvanpoistoaineet; ruosteenpoistoaineet; saippuat
ja ihonhoitovalmisteet.
luokkaan 3 kuuluvat
puhdistus-, tahranpoisto-, hionta-, kiillotus- ja pesuaineet; puhdistusaineet; rasvanpoistoaineet; ruosteenpoistoaineet; saippuat
ja ihonhoitovalmisteet.
Toisaalta tavaramerkin rekisteröintiä haettiin Nizzan luokituksen luokkiin 1 ja 5 kuuluville tietyille muille tuotteille sekä
sen luokkaan 42 kuuluville tietyille palveluille.
Tavaramerkin rekisteröintihakemus julkaistiin 26.10.1998 yhteisön tavaramerkkilehdessä.
Kantaja teki 26.1.1999 asetuksen N:o 40/94  42 artiklan 1 kohdan nojalla väitteen edellä 5 kohdassa tarkoitetuista tuoteluokista.
Väite perustuu Saksassa 11.1.1965 rekisteröidyn tavaramerkin olemassaoloon. Tämä tavaramerkki (jäljempänä aikaisempi tavaramerkki),
joka muodostuu sanamerkistä CARCLIN, on rekisteröity tietyille Nizzan luokituksen luokkiin 1 ja 2 kuuluville tuotteille. Väitteen
tueksi kantaja vetosi asetuksen N:o 40/94  8 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaiseen hylkäysperusteeseen.
Valituslautakunnan käsiteltäväksi jätetyn asian vastapuoli vaati 24.5.1999, että kantaja toimittaa asetuksen N:o 40/94  43 artiklan
2 ja 3 kohdan mukaisen todisteen siitä, että aikaisempaa yhteisön tavaramerkkiä on yhteisön tavaramerkin julkaisemista edeltäneiden
viiden vuoden aikana tosiasiallisesti käytetty jäsenvaltiossa, jossa tämä tavaramerkki on suojattu. Viraston väiteosasto (jäljempänä
väiteosasto) kehotti 27.7.1999 antamallaan tiedonannolla kantajaa esittämään tämän todisteen kahden kuukauden määräajassa.
Kirjeen, joka oli päivätty 9.9.1999 ja joka saapui virastoon 10.9.1999, liitteessä kantaja esitti sille ensinnäkin teollisuusjohtajansa
Blachan antaman vakuutuksen, jonka otsikkona oli
Eidesstattliche Versicherung (valaehtoinen vakuutus). Tämä ilmoitti, että kantaja on jo vuosia käyttänyt aikaisempaa tavaramerkkiä
autojen puhdistukseen, että tämän tavaramerkin avulla toteutettujen myyntien liikevaihto on vuosina 1993─1995 kulloinkin 1 200 000, 1 400 000 ja
1 500 000 Saksan markkaa (DEM) ja että hän on tietoinen siitä, että väärä valaehtoinen vakuutus on rangaistava teko. Toiseksi
kantaja esitti kolme etikettiä, joissa on aikaisempi tavaramerkki stilisoiduilla lihavoiduilla kirjaimilla kirjoitettuna.
Kolmanneksi se toimitti viisi saksan kielellä laadittua käyttöohjetta, jotka koskevat autojen eri puhdistusaineita ja joissa
on aikaisempi tavaramerkki mustilla kirjaimilla kirjoitettuna sekä päivämäärät, jotka ajoittuvat 24.10.1995 ja 25.9.1998 väliselle
ajalle.
Väiteosasto hylkäsi 4.7.2000 tekemällään päätöksellä väitteen sillä perusteella, että kantajan esittämät todisteet olivat
riittämättömiä sen toteen näyttämiseksi, että aikaisempaa tavaramerkkiä oli tosiasiallisesti käytetty. Väiteosasto katsoi
pääasiallisesti, että osapuolen työntekijän antamilla vakuutuksilla on pienempi todistusarvo kuin kolmansien antamilla vakuutuksilla.
Näin ollen väiteosasto katsoo, että koska kantaja ei myöskään ollut esittänyt laskuja, pelkkä Blachan antama vakuutus ei riittänyt
todisteeksi aikaisemman tavaramerkin käytön merkityksestä.
Kantaja teki asetuksen N:o 40/94  59 artiklan nojalla 7.7.2000 valituksen virastolle. Kantaja toimitti 30.10.2000 kirjelmän,
joka sisälsi valituksen perusteet. Tämä kirjelmä kuuluu seuraavasti:
─ ─ As the opposition division has rejected our opposition ─ ─ due to an insufficient proof of the extent of use our trade
mark
CARCLIN we hereby submit invoices ─ ─ with one of our CARCLIN customers for the relevant period. We are confident that these documents
prove the extent of use and that the proof of use is sufficient to indicate the genuine use of the earlier mark. ─ ─ We therefore
request to overturn the opposition division's decision. ─ ─  (
─ ─ Koska väiteosasto on hylännyt väitteemme ─ ─ sillä perusteella, että CARCLIN-tavaramerkkimme käytön laajuutta koskevat
todisteet olivat riittämättömiä, esitämme laskut ─ ─ jotka on osoitettu yhdelle CARCLIN-asiakkaistamme kyseessä olevana aikana.
Olemme varmoja siitä, että nämä asiakirjat osoittavat käytön laajuuden ja että tämä todiste on riittävä aikaisemman tavaramerkin
tosiasiallisen käytön todistamiseksi ─ ─ Näin ollen vaadimme väiteosaston päätöksen kumoamista. ─ ─  Kyseessä olevat laskut oli liitetty edellä tarkoitettuun kirjelmään.
Viraston kolmas valituslautakunta (jäljempänä valituslautakunta) hylkäsi valituksen 12.9.2001 tekemällään päätöksellä (jäljempänä
riidanalainen päätös), joka annettiin kantajalle tiedoksi 15.10.2001. Valituslautakunta katsoi pääasiallisesti, että kantaja
ei ollut kiistänyt väiteosaston näkemystä siitä, että kantajan sille esittämät todisteet olivat riittämättömiä sen toteen
näyttämiseksi, että aikaisempaa tavaramerkkiä oli tosiasiallisesti käytetty (riidanalaisen päätöksen 12 kohta). Valituksen
perusteet sisältävässä kirjelmässä kantajan esittämien uusien todisteiden osalta valituslautakunta katsoi, että osapuolten
välisissä menettelyissä osapuolten on esitettävä kaikki väitteet ja todisteet, kun viraston ensimmäisenä asteena asiaa käsittelevä
yksikkö niitä tähän kehottaa. Näin ollen valituslautakunta katsoi nyt esillä olevassa asiassa, että näitä uusia todisteita
ei voida ottaa huomioon, koska ne olisi voitu esittää väiteosastolle (riidanalaisen päätöksen 13─15 kohta).
Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt esillä olevan kanteen englanniksi laaditulla kannekirjelmällä, joka on saapunut ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimeen 10.12.2001. Valituslautakunnan käsiteltävänä olleeseen menettelyyn osallistunut toinen osapuoli ei ole vastustanut
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen vahvistamassa määräajassa sitä, että oikeudenkäyntikielenä on englanti. Virasto toimitti
vastineensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 3.4.2002.
Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
─
kumoaa riidanalaisen päätöksen
kumoaa riidanalaisen päätöksen
─
velvoittaa viraston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
velvoittaa viraston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Virasto vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
─
hylkää kanteen
hylkää kanteen
─
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Aineelliset seikat
Kantaja esittää kanteensa tueksi viisi perustetta. Ensimmäinen kanneperuste koskee sitä, että valituslautakunta on jättänyt
noudattamatta velvollisuuttaan tutkia perusteellisesti väiteosaston päätöstä. Toinen peruste koskee sitä, että väiteosasto
on rikkonut asetuksen N:o 40/94  76 artiklan 1 kohdan f alakohtaa ja asetuksen N:o 2868/95  22 säännön 3 kohtaa. Toissijaisesti
esitetyt kolmas ja neljäs kanneperuste koskevat sitä, että väiteosasto on loukannut tehokkaan oikeussuojan periaatetta ja
jäsenvaltiossa yleisesti tunnustettuja prosessuaalisia periaatteita. Viides kanneperuste, joka on myös esitetty toissijaisesti,
koskee asetuksen N:o 40/94  74 artiklan 2 kohdan rikkomista. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että ensiksi on
tarkasteltava ensimmäistä kanneperustetta, joka koskee sitä, että valituslautakunta on jättänyt noudattamatta velvollisuuttaan
tutkia perusteellisesti väiteosaston päätöstä.
Asianosaisten lausumat
Kantaja syyttää valituslautakuntaa siitä, että se on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on katsonut, ettei sillä ole velvollisuutta
tutkia perusteellisesti väiteosaston päätöstä ja erityisesti sen päätöstä hylätä Blachan antama vakuutus. Kantajan mukaan
asetuksen N:o 40/94  57 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa säädetyn muutoksenhakumenettelyn tavoitteena on taata viraston
päätösten laillisuus valvonnalla, joka perustuu osapuolten esittämien tosiseikkojen täydelliseen arviointiin. Tältä osin kantaja
muistuttaa, että asetuksen N:o 40/94 62 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen nojalla valituslautakunta voi joko käyttää kiistetyn
päätöksen tehneen osaston toimivaltaa tai palauttaa asian tälle osastolle edelleen päätettäväksi.
Lisäksi kantaja korostaa, ettei valituslautakunta yleisestikään voi rajoittaa toimivaltaansa eikä velvollisuuttaan tutkia
väiteosaston päätöstä huolellisesti. Tässä yhteydessä se viittaa asetuksen N:o 2868/95  48 sääntöön, jonka mukaan valituskirjoituksessa
on vain mainittava vaaditun muutoksen tai kumoamisen laajuus.
Nyt esillä olevassa asiassa kantaja väittää, että sen virastolle tekemän valituksen tarkoituksena oli väiteosaston päätöksen
kumoaminen rajoittamatta millään tavalla valituslautakunnan toimivaltaa sen valvonnan laajuuden osalta. Tältä osin kantaja
väittää, että se esitti vain varotoimenpiteenä uusia todisteita valitusvaiheessa siltä varalta, että valituslautakunta yhtyisi
väiteosaston arvioon sille esitetyistä todisteista. Näin ollen kantajan mielestä valituslautakunnalla oli velvollisuus tutkia
väiteosaston päätös perusteellisesti.
Viraston mukaan kantaja väittää virastolle tehdyn valituksen perustelut sisältävässä kirjoituksessa ainoastaan, että sen esittämien
uusien todisteiden perusteella pitäisi vahvistaa se seikka, että aikaisempaa tavaramerkkiä on tosiasiallisesti käytetty. Lisäksi
virasto katsoo, että kyseinen kirjoitus ei sisällä mitään sellaista seikkaa, jonka perusteella valituslautakunta voisi päätellä,
että kantajan tarkoituksena oli riitauttaa väiteosaston Blachan antamasta vakuutuksesta tekemä arviointi.
Lisäksi virasto väittää, ettei myöskään asetuksen N:o 40/94 62 artiklan 1 kohdan toisesta virkkeestä johdu, että valituslautakunnalla
olisi velvollisuus tutkia väiteosaston päätöksen laillisuus Blachan antaman vakuutuksen arvioinnin osalta. Viraston mukaan
tätä säännöstä ei voida tulkita niin, että siinä velvoitettaisiin valituslautakunta käyttämään riidanalaisen päätöksen tehneen
osaston toimivaltaa niiden seikkojen osalta, joita ei ole esitetty valituskirjoituksessa.
Virasto lisää, että päinvastainen tulkinta olisi myös ristiriidassa asetuksen N:o 40/94  74 artiklan 1 kohdassa vahvistetun
periaatteen kanssa, jonka mukaan menettelyssä tutkimus rajataan seikkoihin, todisteisiin ja väitteisiin, joihin osapuolet
ovat vedonneet.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten asetuksen N:o 40/94 61 artiklan 1 kohdasta ilmenee, jos valitus on sallittu, valituslautakunta tutkii, voidaanko se
hyväksyä. Lisäksi saman asetuksen 62 artiklan 1 kohdan nojalla valituslautakunta voi joko käyttää kiistetyn päätöksen tehneen
osaston toimivaltaa tai palauttaa asian tälle osastolle edelleen päätettäväksi. Tässä viimeksi mainitussa säännöksessä on
paitsi viittaus valituslautakunnan päätöksen mahdolliseen sisältöön, myös viittaus sen tutkinnan laajuuteen, joka sen on suoritettava
valituksen kohteena olevan päätöksen osalta.
Tältä osin oikeuskäytännöstä ilmenee, että tutkijan ja valituslautakunnan välillä vallitsee toiminnallinen jatkuvuus (asia
T-163/98, Procter & Gamble v. SMHV (BABY-DRY), tuomio 8.7.1999, Kok. 1999, s. II-2383, 38─44 kohta ja asia T-63/01, Procter
& Gamble v. SMHV (saippuan muoto), tuomio 12.12.2002, Kok. 2002, II-5255, 21 kohta). Tätä oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa
myös muiden viraston sellaisten yksikköjen välisiin suhteisiin, jotka ratkaisevat asioita ensimmäisenä asteena, kuten väite-
ja mitättömyysosastot sekä valituslautakunnat.
Näin ollen viraston valituslautakuntien toimivalta merkitsee ensimmäisenä yksikkönä asian ratkaisseiden viraston yksiköiden
päätösten uudelleen tutkimista. Tämän uudelleen tutkimisen puitteissa valituksen ratkaiseminen riippuu siitä, voidaanko hetkellä,
jona valitus ratkaistaan, tehdä laillisesti uusi päätös, joka on sisällöllisesti sama kuin valituksen kohteena ollut päätös.
Näin ollen valituslautakunnat voivat hyväksyä valituksen sellaisten uusien tosiseikkojen perusteella, joihin valituksen tehnyt
osapuoli on vedonnut tai jopa sen esittämien uusien todisteiden perusteella, sanotun kuitenkaan rajoittamatta asetuksen N:o 40/94
74 artiklan 2 kohdan soveltamista.
Nyt esillä olevassa asiassa asianosaiset riitelevät siitä, onko kantaja valituslautakunnassa nimenomaisesti kyseenalaistanut
väiteosaston suorittaman arvioinnin kantajan sille esittämistä todisteista, ja erityisesti Blachan vakuutuksen arvioinnin.
Tältä osin riidanalaisen päätöksen 12 kohdasta ilmenee, että valituslautakunta on katsonut kantajan valituskirjoituksen perusteella,
ettei se ole näin tehnyt.
Vaikka oletettaisiinkin, että kantaja ei ole nimenomaisesti kyseenalaistanut väiteosaston arviointia kantajan sille esittämistä
todisteista ja erityisesti Blachan antaman vakuutuksen arviointia, kuten virasto väittää, tämä seikka ei kuitenkaan ole sellainen,
että valituslautakunta voisi sen vuoksi vapautua velvollisuudestaan arvioida itse nämä todisteet.
Edellä 25 ja 26 kohdassa esitettyjen perustelujen valossa on katsottava, että toisin kuin virasto väittää, sen tutkinnan laajuus,
jonka virasto on velvollinen suorittamaan valituksen kohteena olevan päätöksen osalta, ei lähtökohtaisesti määräydy valituksen
tehneen osapuolen esittämien perusteiden nojalla. Vaikka valituksen tehnyt osapuoli ei näin ollen olisikaan esittänyt erityistä
perustetta, valituslautakunnalla on kuitenkin velvollisuus tutkia kaikkien asiaan kuuluvien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen
valossa sitä, voidaanko hetkellä, jona valitus ratkaistaan, tehdä laillisesti uusi päätös, joka on sisällöllisesti sama kuin
valituksen kohteena ollut päätös.
Tältä osin on todettava ensinnäkin, että asetuksen N:o 2868/95  48 säännön c alakohdan nojalla valituskirjoituksessa on ainoastaan
mainittava valituksen kohteena oleva päätös ja vaaditun muutoksen tai kumoamisen laajuus; tämä säännös liittyy valituksen
tutkittavaksi ottamiseen, kuten saman asetuksen 49 artiklan 1 kohdasta ilmenee. Sitä vastoin tässä säännöksessä ei vaadita,
että valituskirjeessä on mainittava erityiset perusteet. Näin ollen valituksen tehneen osapuolen on määritettävä vain kohde,
muttei sen tutkinnan laajuutta, joka valituslautakunnan on suoritettava.
Toiseksi edellä 29 kohdassa mainittu tulkinta ei voi vaikuttaa asetuksen N:o 40/94  59 artiklan kolmannen virkkeen tehokkaaseen
oikeusvaikutukseen; tämän säännöksen nojalla valituksen perusteet sisältävä kirjelmä on jätettävä neljän kuukauden kuluessa
päätöksen tiedoksiantamisesta. Valituksen tekevä osapuoli voi esittää tässä kirjelmässä seikkoja, joista ilmenee, että valituksen
kohteena oleva päätös on kumottava tai sitä on muutettava siitä syystä, että hetkellä, jona valitus ratkaistaan, sisällöltään
samanlaista uutta päätöstä ei voitaisi enää laillisesti tehdä. Tältä osin osapuoli voi lisäksi vedota uusiin tosiseikkoihin
tai esittää uusia todisteita asetuksen N:o 40/94  74 artiklan 1 kohdan soveltamisalalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta
tämän säännöksen 2 kohdan soveltamista. Näin ollen asetuksen N:o 40/94  59 artiklan kolmannessa virkkeessä säädetty kirjelmä
helpottaa valitusmenettelyn sujuvuutta ilman, että olisi välttämätöntä katsoa, että valituksen tehneen osapuolen esittämillä
perusteilla määritettäisiin tai rajattaisiin valituslautakunnan velvollisuuksiin kuuluvan tutkinnan laajuutta.
Kolmanneksi ja toisin kuin virasto väittää, valituslautakunnan velvollisuus tarkastella valituksen kohteena olevaa päätöstä
silloinkin, kun osapuoli ei ole esittänyt erityistä perustetta, ei ole ristiriidassa asetuksen N:o 40/94  74 artiklan 1 kohdassa
olevan säännön kanssa; sen mukaan asiasisältöä tutkittaessa viran puolesta viraston yksiköiden, mukaan lukien valituslautakunnat,
suorittama tutkimus rajataan seikkoihin, joihin osapuolet ovat vedonneet, ja osapuolten esittämiin vaatimuksiin. Ottaen huomioon
tämän säännöksen eri kieliversiot, on katsottava, että siinä rajoitetaan viraston suorittamaa tutkimusta kaksinkertaisesti.
Siinä tarkoitetaan toisaalta viraston päätösten tosiasiallista perustaa, toisin sanoen niitä tosiseikkoja ja todisteita, joihin
tällaiset päätökset voidaan pätevästi perustaa (ks. vastaavasti asia T-232/00, Chef Revival USA v. SMHV ─ Massagué Marin (Chef),
tuomio 13.6.2002, Kok. 2002, s. II-2749, 45 kohta), ja toisaalta näiden päätösten oikeudellista perustaa eli niitä säännöksiä,
joita asian ratkaisevan elimen on sovellettava. Kun valituslautakunta näin ollen ratkaisee päätöksestä tehdyn valituksen lopettamalla
väitemenettelyn, se voi perustaa päätöksensä vain asianomaisen osapuolen esittämiin kieltäytymistä koskeviin perusteisiin
sekä sen esittämiin niihin liittyviin tosiseikkoihin ja todisteisiin. Tällainen valituslautakunnan suorittaman tutkimuksen
oikeudellisen ja tosiasiallisen perustan rajoittaminen on yhteensoveltuvaa sen periaatteen kanssa, jonka mukaan valituslautakunnan
valituksen kohteena olevan päätöksen tutkimisvelvollisuuden laajuus ei riipu siitä, että valituksen tehnyt osapuoli esittää
erityisen perusteen kyseenalaistamalla asian ensimmäisenä asteena ratkaisseen yksikön suorittaman säännöksen tulkinnan tai
soveltamisen taikka sen suorittaman todisteen arvioinnin. Toiminnallisen jatkuvuuden periaatteesta ilmenee, että asetuksen N:o 40/94
74 artiklan 1 kohdan soveltamisalalla valituslautakunnalla on velvollisuus perustaa päätöksensä kaikkiin asianomaisen osapuolen
joko asian ensimmäisenä asteena ratkaisseelle yksikölle taikka valitusmenettelyssä esittämiin tosiseikkoihin ja oikeudellisiin
seikkoihin, tämän kuitenkaan rajoittamatta kyseisen säännöksen 2 kohdan soveltamista.
Neljänneksi edellä 29 kohdassa esitettyä tulkintaa tukee se seikka, että asetuksen N:o 40/94  88 artiklan 1 kohdan nojalla
kenelläkään ei ole pakko olla edustajaa, eikä sitä suuremmalla syyllä asianajajaa, virastossa vireillä olevissa menettelyissä,
sanotun kuitenkaan rajoittamatta saman säännöksen 2 kohdan soveltamista; kyseinen kohta koskee luonnollisia henkilöitä ja
oikeushenkilöitä, joilla ei ole kotipaikkaa eikä todellista ja toiminnassa olevaa teollista tai kaupallista liikettä yhteisössä.
Lopuksi on todettava, että edellä 29 kohdassa esitettyä tulkintaa ei horjuta se seikka, että yhteisön tuomioistuinten suorien
kanteiden yhteydessä suorittaman tarkastelun laajuus määräytyy kanteessa esitettyjen perusteiden mukaan, sanotun kuitenkaan
rajoittamatta yleiseen järjestykseen liittyviä perusteita. Valituslautakunnissa suoritettavat menettelyt eivät toisaalta ole
luonteeltaan tuomioistuinkäsittelyjä vaan hallinnollisia menettelyjä (edellä mainittu asia, joka koskee saippuan muotoa, tuomion
21─23 kohta). Toisaalta ja toisin kuin yhteisöjen tuomioistuimissa, valituslautakuntiin toimitettavissa valituskirjelmissä
ei tarvitse mainita erityisiä perusteita, kuten edellä 30 kohdassa todetaan.
Tästä johtuu, että valituslautakunta on jättänyt noudattamatta asetuksen N:o 40/94 61 artiklan 1 kohdan ja 62 artiklan 1 kohdan
mukaisia velvollisuuksiaan, koska se ei itse ole tutkinut todisteita, jotka kantaja oli esittänyt väiteosastolle, eikä erityisesti
Blachan antamaa vakuutusta. Näin ollen ensimmäinen kanneperuste on hyväksyttävä.
Näin ollen riidanalainen päätös on kumottava ilman, että olisi tarpeen tutkia muita kantajan esittämiä perusteita.
Oikeudenkäyntikulut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, on velvoitettava
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska vastaaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava kantajan
vaatimusten mukaisesti korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) kolmannen valituslautakunnan 12.9.2001 tekemä päätös (asia
R-738/2000-3) kumotaan.
2)
Sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Forwood
Pirrung
Meij
Julistettiin Luxemburgissa 23 päivänä syyskuuta 2003.
H. Jung
N. J. Forwood
kirjaaja
jaoston puheenjohtaja
–
Oikeudenkäyntikieli: englanti.