CELEX: 62003CJ0253
Brīvība veikt uzņēmējdarbību
Nodokļu tiesību akti
Nodokļi, ar kuriem apliek sabiedrību ienākumus

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 52. panta (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 43. pants) un EKL 58. panta
(jaunajā redakcijā – 48. pants) interpretāciju.
2       Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp
CLT‑UFA SA
(turpmāk tekstā – “
CLT‑UFA
”) un
Finanzamt Köln-West
(Nodokļu pakalpojumu direkcija, turpmāk tekstā – “
Finanzamt
”) par
CLT‑UFA
Vācijas filiāles peļņas aplikšanu ar nodokļiem.

Pamata prāva un atbilstošās tiesību normas
3       Sabiedrības
CLT‑UFA
sēdeklis un vadība atrodas Luksemburgā. 1994. gadā (turpmāk tekstā – “strīdīgais finanšu gads”) tai bija filiāle Vācijā.
4
Finanzamt
sabiedrību ienākuma nodokļa bāzi
CLT‑UFA
, sabiedrībai, kas bija pakļauta ierobežotai nodokļa maksāšanai Vācijā par ienākumiem, kurus guvusi tās Vācijas filiāle strīdīgā
finanšu gada laikā, noteica atbilstoši 5. panta 1. punktam Luksemburgas Lielhercogistes un Vācijas Federatīvās Republikas
Konvencijā par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu un savstarpējo administratīvo atbalstu ienākuma nodokļa un “bagātības”
nodokļa [
impôt sur la fortune
], tirdzniecības un nekustamā īpašuma nodokļu jautājumos, kā arī atbilstoši tās Nobeiguma protokolam, kas parakstīts Luksemburgā
1958. gada 23. augustā, ar grozījumiem, kas paredzēti 1973. gada 15. jūnija Papildu protokolā (turpmāk tekstā – “Vācijas Federatīvās
Republikas un Luksemburgas Lielhercogistes Konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu”).
5
Finanzamt
nodokļa likmi noteica 42 % apmērā no filiāles ar nodokļiem apliekamajiem ienākumiem atbilstoši Likuma par sabiedrību ienākuma
nodokli (
Körperschaftsteurgesetz
) 23. panta 2. un 3. punktam redakcijā, kas piemērojama pamata tiesvedības faktiem (turpmāk tekstā – “
KStG
”).
6       Iebildumi un process
Finanzgericht
, kurā
CLT‑UFA
apgalvoja, ka šī nodokļa likme esot diskriminējoša un ka tā pārkāpjot
CLT‑UFA
brīvību veikt uzņēmējdarbību atbilstoši Līguma 52. pantam kopsakarā ar tā 58. pantu, bija neveiksmīgi. Tāpēc
CLT‑UFA
cēla prasību
Bundesfinanzhof
, lūdzot atcelt
Finanzgericht
nolēmumu un grozīt lēmumu par nodokļa uzlikšanu, samazinot nodokļa likmi līdz 30 % no ar nodokli apliekamajiem ienākumiem.
7
Bundesfinanzhof
norāda, ka tādēļ, ka
CLT‑UFA
sēdeklis un vadība atradās Luksemburgā, pret
CLT‑UFA
Vācijas filiāli bijusi atšķirīga un mazāk labvēlīga attieksme nekā tad, ja tā būtu darbojusies Vācijā sabiedrības ar ierobežotu
atbildību vai akciju sabiedrības juridiskajā formā ar sēdekli un/vai vadības atrašanās vietu Vācijā.
8
Bundesfinanzhof
precizē, ka akciju sabiedrība ar sēdekli un/vai vadības atrašanās vietu Vācijā būtu pakļauta sabiedrību ienākuma nodoklim,
kas, ja peļņa netiek sadalīta, būtu ieturēts ar likmi 45 % no ienākumiem pirms nodokļiem. Šo augsto nodokļa likmi tomēr varētu
samazināt. Sabiedrību ienākuma nodokli tādējādi varētu samazināt līdz 33,5 %, ja mātes sabiedrībai peļņa būtu izmaksāta līdz
1996. gada 30. jūnijam saskaņā ar
KStG
27. panta 1. punktu un 49. panta 1. punktu, kā arī 43. panta 1. punkta pirmā teikuma 1. apakšpunktu un 44.d panta 1. punktu
Likumā par ienākuma nodokli (
Einkommensteuergesetz 1994
, turpmāk tekstā – “
EStG
”). Ja peļņa mātes sabiedrībai būtu izmaksāta pēc 1996. gada 30. jūnija, nodokļa likme tiktu samazināta līdz 30 % no peļņas
atbilstoši
EStG
44.d panta 1. punkta trešajam teikumam kopsakarā ar
KStG
49. panta 1. punktu.
Bundesfinanzhof
norāda, ka filiāles parasti ir izmantojušas šo iespēju samazināt nodokļa likmi.
9
Bundesfinanzhof
šaubās par to, vai ir pamatota atšķirīgu,
CLT‑UFA
nelabvēlīgu nodokļa likmju uzlikšana. Ja uz filiālēm attiecinātā nodokļa likme 42 % apmērā nav saderīga ar Līgumu,
Bundesfinanzhof
lūdz Tiesu precizēt, kāda nodokļa likme būtu piemērojama, lai novērstu šādu pārkāpumu.
Bundesfinanzhof
uzskata, ka nodoklim, ar ko apliekama
CLT‑UFA
peļņa no uzņēmējdarbības veikšanas, pietiktu samazināt likmi līdz 33,5 %, jo šī sabiedrība varētu savu peļņu sadalīt strīdīgā
finanšu gada beigās.

Prejudiciālie jautājumi
10     Šajos apstākļos
Bundesfinanzhof
nolēma apturēt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“Vai EKL 52. pants kopsakarā ar EKL 58. pantu ir interpretējami tādējādi, ka ir pārkāpta brīvība veikt uzņēmējdarbību, ja
citas dalībvalsts kapitāla sabiedrības ar Vācijā pastāvošas filiāles starpniecību 1994. gadā gūto peļņu apliek ar Vācijas
sabiedrību ienākuma nodokli ar likmi 42 % (uzņēmējdarbības veikšanas vietas nodokļa likme), ja
a)      peļņa ar Vācijas sabiedrību ienākuma nodokli ar likmi 33,5 % apmērā tiktu aplikta vienīgi tad, ja to būtu guvusi sabiedrība,
kas bez ierobežojumiem pakļauta Vācijas sabiedrību ienākuma nodoklim, kas ir filiāle kapitāla sabiedrībai un ir sadalījusi
visu peļņu savai mātes sabiedrībai līdz 1996. gada 30. jūnijam;
b)      peļņa būtu vispirms aplikta ar Vācijas sabiedrību ienākuma nodokli ar likmi 45 % apmērā, ja filiāle būtu to uzkrājusi līdz
1996. gada 30. jūnijam, taču maksājamā sabiedrību ienākuma nodokļa likme pēc tam tiktu samazināta līdz 30 %, ja peļņa pilnībā
būtu sadalīta pēc 1996. gada 30. jūnija?
2)      Ja uzņēmējdarbības veikšanas vietas nodokļa likme pārkāpj EK līguma 52. pantu kopsakarā ar EK līguma 58. pantu, vai ir nepieciešams
to samazināt līdz 30 % attiecībā uz strīdīgo finanšu gadu, lai novērstu šo pārkāpumu?”

Par pirmo jautājumu
11     Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Līguma 52. un 58. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu,
kāds ir apskatīts pamata prāvā, kas attiecībā uz filiāli sabiedrībai ar sēdekli citā dalībvalstī paredz filiāles peļņu aplikt
ar nodokli, kura likme ir augstāka nekā nodokļa likme, ar kuru tiek aplikta tādas sabiedrības filiāles peļņa, kuras filiāle
savu peļņu pilnībā sadala savai mātes sabiedrībai.
12     Ir jāatgādina, ka Līguma 52. pants ir viena no Kopienas tiesību pamata normām un ir tieši piemērojama dalībvalstīs (skat.
it īpaši 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑307/97
Saint-Gobain ZN
,
Recueil
, I‑6161. lpp., 34. punkts).
13     Saskaņā ar šo normu dalībvalsts pilsoņu brīvība veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī ietver tiesības sākt un izvērst darbības
kā pašnodarbinātām personām un dibināt un vadīt uzņēmumus ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem pilsoņiem paredz tās
valsts tiesību akti, kurā notiek šī uzņēmējdarbība. Ierobežojumu atcelšana brīvībai veikt uzņēmējdarbību attiecas arī uz ierobežojumiem
atvērt uzņēmuma pārstāvniecības, filiāles vai meitas sabiedrības citas dalībvalsts teritorijā (1986. gada 28. janvāra spriedums
lietā 270/83 Komisija/Francija,
Recueil
, 273. lpp., 13. punkts, un 1999. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑311/97
Royal Bank of Scotland
,
Recueil
, I‑2651. lpp., 22. punkts).
14     Līguma 52. panta pirmās daļas otrais teikums tieši atļauj uzņēmējiem izvēlēties piemērotāko juridisko formu, kādā tie īsteno
savas darbības citā dalībvalstī, un šo izvēles brīvību nedrīkst ierobežot ar diskriminējošām nodokļu tiesību normām (iepriekš
minētais spriedums lietā Komisija/Francija, 22. punkts).
15     Brīvība izvēlēties piemērotu juridisko formu, kādā tiks veiktas darbības citā dalībvalstī, īpaši ir vērsta uz to, lai ļautu
sabiedrībām ar sēdekli vienā dalībvalstī atvērt filiāli citā dalībvalstī, lai veiktu savas darbības atbilstoši tādiem pašiem
nosacījumiem kā uz meitas sabiedrībām attiecināmie nosacījumi.
16     Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka galīgā nodokļa likme 42 % apmērā, ar ko apliekama tāda filiāļu peļņa, kuru mātes sabiedrības sēdeklis
atrodas citā dalībvalstī, principā ir nelabvēlīga attieksme, salīdzinot ar samazināto nodokļa likmi 33,5 % vai pat 30 % apmērā,
ar ko apliekama šādu sabiedrību meitas sabiedrību peļņa.
17     No iepriekš minētā izriet, ka atteikšanās attiecināt samazināto nodokļa likmi uz filiālēm sabiedrībām ar sēdekli citā dalībvalstī
padara nepievilcīgāku iespēju izmantot brīvību veikt uzņēmējdarbību, izmantojot filiāli. No tā izriet, ka tāds valsts tiesiskais
regulējums kā pamata prāvā apskatītais ierobežo tiesības izvēlēties piemērotāko juridisko formu darbību veikšanai citā dalībvalstī.
18     Tātad ir jāizvērtē, vai atšķirīgā attieksme ir objektīvi pamatota.
19
Finanzamt
un Vācijas valdība apgalvo, ka atšķirīga attieksme attiecībā uz filiālēm salīdzinājumā ar meitas sabiedrībām attiecas uz situācijām,
kuras objektīvi nav salīdzināmas.
20     Tās īpaši apgalvo, ka peļņa, ko filiāle sadalījusi savai mātes sabiedrībai, vairs nav filiāles līdzekļi, kamēr peļņa, ko meitas
sabiedrība pārskaitījusi mātes sabiedrībai, arī turpmāk ir šīs sabiedrības pašas kapitāla daļa. Saskaņā ar Vācijas valdības
un
Finanzamt
viedokli šīs pamatatšķirības un praktiskie iemesli ir likuši valsts likumdevējam no samazinātās nodokļa likmes piemērošanas
jomas izslēgt filiāļu gūto peļņu.
21
Finanzamt
piebilst, ka samazinātā nodokļu likme, kas tiek attiecināta uz meitas sabiedrībām, ir attaisnojama ar to, ka meitas sabiedrības
maksājamais nodoklis ir jāieskaita ar nodokli, kas jāmaksā labumu gūstošajai mātes sabiedrībai, kura Vācijā ir pakļauta neierobežotam
pienākumam maksāt nodokļus, lai novērstu dubultu nodokļa uzlikšanu šiem nodokļu maksātājiem.
22     Pirmkārt, attiecībā uz Vācijas valdības un
Finanzamt
argumentu par to, ka pastāv fundamentālas atšķirības starp peļņas sadalīšanu, ko veic filiāle tās mātes sabiedrībai, un peļņas
nodošanu sabiedrības ietvaros, ir jānorāda šādi aspekti.
23     Abos gadījumos peļņa ir nodota tās sabiedrības rīcībā, kura attiecīgi kontrolē meitas sabiedrību un filiāli. Faktiski vienīgā
nozīmīgā atšķirība ir tāda, ka meitas sabiedrības peļņas sadalīšana tās mātes sabiedrībai prezumē, ka pastāv attiecīgs formāls
lēmums, savukārt sabiedrības filiāles peļņa ir daļa no šīs sabiedrības kopējā pašas kapitāla, pat ja nav pieņemts attiecīgs
formāls lēmums.
24     Turklāt no lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu, kā arī
Finanzamt
un Vācijas valdības apsvērumiem izriet, ka, pat ja meitas sabiedrības savai mātes sabiedrībai sadalītā peļņa vairs nav šīs
meitas sabiedrības pašu kapitāla daļa, mātes sabiedrība tāpat šo peļņu pašas kapitāla vai akcionāra aizdevuma veidā var nodot
meitas sabiedrības rīcībā.
25     Tāpēc apstāklis, ka peļņa, ko meitas sabiedrība sadalījusi savai mātes sabiedrībai, vairs nav šīs meitas sabiedrības kapitāla
daļa, neattaisno to, ka šādai meitas sabiedrības peļņai tiek piemērota nodokļa likme, kas ir zemāka nekā šāda veida peļņai,
ko guvusi filiāle.
26     Attiecībā uz
Finanzamt
argumentu par to, ka samazinātas nodokļa likmes attiecināšana uz meitas sabiedrībām ir pamatota, lai novērstu dubultu nodokļa
uzlikšanu nodokļa maksātājiem, kuri pirmām kārtām nodokļus maksā Vācijā, ir jānorāda, ka nodokļa likme neattiecas vienīgi
uz peļņu, kas sadalīta šai nodokļa maksātāju kategorijai. Samazinātā nodokļa likme attiecas arī uz peļņas sadalīšanu, ko veic
Vācijas meitas sabiedrības mātes sabiedrībām ar sēdekli citā dalībvalstī, kā, piemēram, Luksemburgā.
27     Attiecībā uz Luksemburgas sabiedrības Vācijas meitas sabiedrību ir jāpiebilst arī, ka samazinātā nodokļa likme, kas attiecināma
uz šādas meitas sabiedrības peļņu, saistībā ar likmi, kas piemērojama filiāles peļņai, netiek kompensēta, piemērojot augstāku
nodokļa likmi Luksemburgas mātes sabiedrības peļņai.
28
Bundesfinanzhof
norāda, ka saskaņā ar Vācijas Federatīvās Republikas un Luksemburgas Lielhercogistes Konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas
novēršanu 5. panta 1. punktu, 13. panta 1. un 2. punktu, 20. panta 1. punktu un 2. punktu kopsakarā ne no Luksemburgas sabiedrības
peļņas, kuru guvusi Vācijas filiāle, ne no peļņas, kuru guvusi tās Vācijas meitas sabiedrība, Luksemburgas sabiedrību ienākuma
nodoklis nav jāmaksā.
29     Turklāt, ņemot vērā
Bundesfinanzhof
lēmumā par prejudiciālā nolēmuma uzdošanu sniegtās norādes, šķiet, ka valsts tiesiskais regulējums par nodokļa bāzes noteikšanu
nenošķir sabiedrības ar sēdekli citā dalībvalstī atkarībā no tā, vai tās savas darbības veic ar filiāles vai meitas sabiedrības
starpniecību, tādā veidā, kas attaisnotu atšķirīgu attieksmi pret šīm divām sabiedrību kategorijām.
30     Pastāvot šiem nosacījumiem, šķiet, ka tādu sabiedrību, kuru sēdeklis ir Luksemburgā, Vācijas meitas sabiedrības un filiāles
atrodas situācijā, kuru ir iespējams objektīvi salīdzināt.
31     Ņemot vērā iepriekš iztirzātos apsvērumus, uz pirmo jautājumu sniedzama atbilde, ka Līguma 52. un 58. pants nepieļauj tādu
valsts tiesisko regulējumu kā pamata prāvā, saskaņā ar kuru sabiedrības ar sēdekli citā dalībvalstī filiāles peļņai piemēro
nodokļa likmi, kas ir augstāka nekā nodokļa likme, ko piemēro šādas sabiedrības meitas sabiedrības peļņai, ja šī meitas sabiedrība
pilnībā sadala savu peļņu mātes sabiedrībai.

Par otro jautājumu
32     Ar savu otro jautājumu
Bundesfinanzhof
būtībā jautā, vai, lai tā atbilstu Līguma 52. un 58. pantam, nodokļa likme, kas maksājama par filiāles peļņu, tāda kā pamata
prāvā apskatītā, ir jāsamazina līdz 33,5 %, kas bija līdz 1996. gada 30. jūnijam sadalītajai peļņai piemērojamā likme, vai
līdz 30 %, proti, sākot ar šo datumu piemērojamā likme?
33     Šajā sakarā no atbildes uz pirmo jautājumu izriet, ka filiāles peļņa ir jāapliek ar nodokli, kura likme ir tāda pati kā vispārējā
nodokļa likme, kas būtu bijusi piemērojama šādos pašos apstākļos attiecībā uz meitas sabiedrības savai mātes sabiedrībai sadalīto
peļņu.
34     Jākonstatē, ka šis salīdzinājums ir jāveic, ņemot vērā pamata prāvas faktiskos apstākļus.
35     Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka tiesvedībā saskaņā ar EKL 234. pantu, kuras pamatā ir nepārprotama valstu tiesu un Tiesas funkciju
nodalīšana, ikviens lietas faktu novērtējums ir jāveic valsts tiesas iestādei (1979. gada 15. novembra spriedums lietā 36/79
Denkavit Futtermittel
,
Recueil
, 3439. lpp., 12. punkts; 1998. gada 16. jūlija spriedums lietā C‑235/95
Dumon
un
Froment
,
Recueil
, I‑4531. lpp., 25. punkts; 1999. gada 5. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑175/98 un C‑177/98
Lirussi
un
Bizzaro
,
Recueil
, I‑6881. lpp., 37. punkts, un 2003. gada 15. maija spriedums lietā C‑282/00
RAR
,
Recueil
, I‑4741. lpp., 46. punkts).
36     Tādējādi Tiesai nav kompetences lemt par faktiem pamata prāvā vai piemērot tās interpretētās Kopienas tiesību normas valsts
pasākumiem vai situācijām, jo šie jautājumi atrodas valsts tiesu ekskluzīvā kompetencē (skat. 1968. gada 19. decembra spriedumu
lietā 13/68
Salgoil
,
Recueil
, 661. lpp.; 1975. gada 23. janvāra spriedumu lietā 51/74
Van der Hulst
,
Recueil
, 79. lpp., 12. punkts; 1990. gada 8. februāra spriedumu lietā C‑320/88
Shipping and Forwarding Enterprise Safe
,
Recueil
, I‑285. lpp., 11. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Lirussi
un
Bizzaro
, 38. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
RAR
, 47. punkts).
37     Tādēļ uz otro jautājumu ir jāatbild, ka nodokļa likmi, kas jāpiemēro filiāles gūtajai peļņai, tādai kā pamata prāvā, nosaka
valsts tiesa, ņemot vērā vispārējo nodokļa likmi, kas būtu bijusi piemērojama, ja meitas sabiedrības peļņa būtu sadalīta tās
mātes sabiedrībai.

Par tiesāšanās izdevumiem
38     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku izdevumus,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
EK līguma 52. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 43. pants) un EK līguma 58. pants (jaunajā redakcijā – EKL 48. pants)
nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamata prāvā apskatītais, saskaņā ar kuru sabiedrības ar sēdekli citā dalībvalstī
filiāles peļņai piemēro nodokļa likmi, kas ir augstāka nekā nodokļa likme, ko piemēro šādas sabiedrības meitas sabiedrības
peļņai, ja šī meitas sabiedrība pilnībā sadala savu peļņu mātes sabiedrībai;
2)
nodokļa likmi, kas jāpiemēro filiāles gūtajai peļņai, tādai kā pamata prāvā, nosaka valsts tiesa, ņemot vērā vispārējo nodokļa
likmi, kas būtu bijusi piemērojama, ja meitas sabiedrības peļņa būtu sadalīta tās mātes sabiedrībai.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.