CELEX: 62002CJ0103
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Direktiivid 75/442/EMÜ ja 91/689/EMÜ
Jäätmete koguse mõiste
Loanõude kohaldamata jätmine

Euroopa Ühenduste Komisjon esitas Euroopa kohtusse hagiavalduse, milles palub tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik on 5. veebruaril
1998 vastu võtnud dekreedi nende ohutute jäätmete määratlemise kohta, mille suhtes kohaldatakse 5. veebruari 1997. aasta seadusandliku
dekreedi nr 22 artiklites 31 ja 33 ette nähtud lihtsustatud taaskasutuskorda, mis on
–        vastuolus nõukogu 15. juuli 1975. aasta direktiivi 75/442/EMÜ jäätmete kohta (EÜT L 194, lk 39), muudetud nõukogu 18. märtsi
1991. aasta direktiiviga 91/156/EMÜ (EÜT L 78, lk 32; edaspidi „direktiiv 75/442”) artikliga 10 ja artikli 11 esimese lõike
teise lõiguga, kuna lubab ohutuid jäätmeid taaskasutavate rajatiste ja ettevõtete suhtes jätta kohaldamata loanõude, järgimata
seejuures tingimusi, 1) mis on seotud jäätmete maksimumkoguse eelneva kindlaksmääramisega ja 2) mis on ette nähtud direktiivi
75/442 artiklis 4 seoses loanõudest vabastatud rajatiste poolt käideldavate jäätmete kogusega;
–        vastuolus direktiivi 75/442 artikli 11 lõike 1 teise lõigu esimese taandega, kuna ei määratle täpselt, milliste jäätmeliikide
suhtes loanõuet ei kohaldata ja seega võimaldab teatud juhtudel – sest kõnealune dekreet ei ole selge ja täpne ning rikkudes
nõukogu 12. detsembri 1991. aasta direktiivi 91/698/EMÜ ohtlike jäätmete kohta (EÜT L 377, lk 20) artiklit 3 –, vabastada
teatud tüüpi ohtlikke jäätmeid taaskasutavad rajatised või ettevõtted loanõudest ohutute jäätmete jaoks kehtestatud leebemate
kriteeriumide alusel;
–        vastuolus direktiivi 75/442 artiklitega 9 ja 11 koostoimes sama direktiivi artikli 1 punktidega e ja f, samuti vastuolus nimetatud
direktiivi lisadega IIA ja IIB, mida on muudetud komisjoni 24. mai 1996. aasta otsusega 96/350/EÜ (EÜT L 135, lk 32), kuna
määratleb teatud jäätmekõrvaldamistoimingud „keskkonnaseisundi taastamisena”, vabastades niiviisi loanõudest rajatised ja
ettevõtted, kes teevad muid jäätmekõrvaldamistoiminguid kui oma jäätmete kõrvaldamine tekkekohas, samadel alustel, nagu tegeleksid
nad jäätmete taaskasutusse võtmisega;
on ta rikkunud direktiivi 75/442 artiklitest 1, 9, 10 ja 11 ning direktiivi 91/689 artiklist 3 tulenevaid kohustusi.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigus
Direktiiv 75/442
Direktiivi 75/442 eesmärk on tagada jäätmete kõrvaldamine ja taaskasutamine ning innustada niisuguste meetmete vastuvõtmist,
mis piiraksid jäätmete tootmist eelkõige sobivaid tehnoloogiaid ning ringlussevõetavaid ja korduvkasutatavaid tooteid kasutades.
Kõnealuse direktiivi artikkel 1 määratleb eelkõige selliste mõistete nagu „jäätmed”, „kõrvaldamine” ja „taaskasutamine” sisu.
Kõnealuse direktiivi artikkel 4 sätestab:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada jäätmete taaskasutamine ja kõrvaldamine viisil, mis ei sea ohtu inimeste
tervist, mille käigus ei kasutata keskkonda ohustavaid protsesse ja menetlusi ning millega eelkõige
–        ei ohustata vett, õhku, pinnast, taimi ega loomi,
–        ei tekitata mürast või haisust põhjustatud häiringuid,
–        ei kahjustata maapiirkondi ega erihuvi pakkuvaid kohti.
Liikmesriigid võtavad ka vajalikud meetmed, et keelata jäätmete hülgamine, kaadamine või kontrollimata kõrvaldamine.”
Direktiivi 75/442 artiklites 9–11 määratletakse, milliste jäätmekõrvaldamistoimingute ja taaskasutustoimingute tegemiseks
on vaja pädeva asutuse luba. Need toimingud on loetletud vastavalt lisades IIA ja IIB, mida on muudetud otsusega 96/350.
Direktiivi 75/442 artikli 9 lõige 1 sätestab, et artikli 4 rakendamise eesmärgil peavad kõik rajatised või ettevõtted, kes
teevad IIA lisas loetletud kõrvaldamistoiminguid, saama selleks loa pädevalt asutuselt.
„Kõnealune luba hõlmab:
–      jäätmete liiki ja koguseid,
–      tehnilisi nõudeid,
–      ohutusabinõusid, mis tuleb võtta,
–      kõrvaldamiskohta,
–      käitlusviisi.”
Direktiivi 75/442 artikli 9 lõige 2 sätestab:
„Lubasid võib anda tähtajaliselt, neid võib pikendada, nendega võivad kaasneda tingimused ja kohustused ning nende andmisest
võib keelduda, kui plaanitav kõrvaldamismeetod ei ole keskkonnakaitse seisukohalt vastuvõetav.”
Nimetatud direktiivi artikkel 10, mis viitab taaskasutustoimingutele, mis on nimetatud sama direktiivi IIB lisas, sätestab:
„Artikli 4 rakendamise eesmärgil peab iga rajatis või ettevõte, kes teeb IIB lisas nimetatud toiminguid, saama selleks loa.”
Mainitud direktiivi artiklis 11 nähakse ette võimalus vabastada loa taotlemisest kõigi jäätmete, välja arvatud erisätetega
reguleeritud ohtlike jäätmete puhul:
„1.      […]võib artiklis 9 ja 10 sätestatud loa taotlemisest vabastada:
a)      rajatised ja ettevõtted, mis kõrvaldavad oma jäätmeid nende tekkekohas
ning
b)      rajatised ja ettevõtted, kes tegelevad jäätmete taaskasutamisega.
See vabastus kehtib ainult juhul, kui:
–        pädevad asutused on vastu võtnud üldeeskirjad iga tegevuse kohta, milles nähakse ette jäätmete liigid ja kogused ning tingimused,
mille täitmisel võidakse tegevus loa nõudest vabastada,
ning
–        kui jäätmete liik ja kogus ning kõrvaldamis- ja taaskasutusmeetodid vastavad artiklis 4 sätestatud tingimustele.
2.      Pädevad asutused registreerivad lõikes 1 nimetatud rajatised ja ettevõtted.
3.      Liikmesriigid teatavad komisjonile lõike 1 kohaselt vastuvõetud üldeeskirjadest.”
Direktiiv 91/689
Direktiivi 91/689 ohtlike jäätmete kohta artikli 3 lõigetes 1 ja 2 sätestatakse:
„1.      Direktiivi 75/442/EMÜ artikli 11 lõike 1 punktis a nimetatud vabastust loanõuetest rajatistele ja ettevõtetele, mis kõrvaldavad
oma jäätmeid ise, ei kohaldata käesoleva direktiiviga reguleeritud ohtlike jäätmete suhtes.
2.      Direktiivi 75/442/EMÜ artikli 11 lõike 1 punkti b kohaselt võib liikmesriik loobuda nimetatud direktiivi artikli 10 kohaldamisest
rajatiste ja ettevõtete suhtes, mis taaskasutavad käesoleva direktiiviga reguleeritud jäätmeid:
–        kui liikmesriik võtab vastu üldeeskirjad, milles loetletakse jäätmete tüüp ja kogus ning nähakse ette eritingimused (ohtlike
jäätmete kontsentratsiooni piirväärtus jäätmetes, heitmete piirväärtused, tegevuse liik) ja muud taaskasutamise eri vormide
teostamiseks vajalikud nõuded ja
–        kui jäätmete liik või kogus ja taaskasutamise meetodid on niisugused, et direktiivi 75/442/EMÜ artikliga 4 ettenähtud tingimused
on täidetud.”

Siseriiklikud normid
Ministero dell’Ambiente (keskkonnaministeerium) 5. veebruari 1998. aasta dekreediga nende ohutute jäätmete määratlemise kohta,
mille suhtes kohaldatakse 5. veebruari 1997. aasta seadusandliku dekreedi nr 22 artiklites 31 ja 33 ette nähtud lihtsustatud
taaskasutuskorda (
Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana
nr 88,
supplemento ordinario
nr 72, 16.4.1998; edaspidi „dekreet”) võeti siseriiklikku õigusesse üle direktiivid 91/156 ja 91/689.
Selle direktiivi artikli 5 lõige 1 pealkirjaga „Keskkonnaseisundi taastamine” sätestab:
„1. lisas määratletud keskkonnaseisundi taastamise toimingute eesmärk on viia kahjustatud alad uuesti tootmise või ühiskondliku
kasutamise tarbeks kõlblikku seisukorda, muutes nende väliskuju.”
Sama dekreedi artikkel 7 „Kogused” on sõnastatud järgmiselt:
„1      Ilma et see piiraks lisades olevate erisätete kohaldamist, määratakse jäätmete aastased maksimumkogused, mida võib kasutada
käesoleva dekreediga reguleeritud taaskasutamistoimingute raames, vastavalt selle rajatise käitlusmahule, kus toiminguid tehakse
pärast seda, kui on maha arvatud algselt kasutatud tooraine ning kandes hoolt, et toimingutest ei tulene ohtu inimeste tervisele
ja keskkonnale.
[…]
2.      2. lisas ettenähtud energeetilise taaskasutuse toimingute korral määratletakse jäätmete maksimumkogus, lähtudes jäätmete energiaväärtusest,
selle rajatise nominaalsest soojusvõimsusest, kus taaskasutamistoimingud läbi viiakse, ning konkreetse taaskasutamisrajatise
hinnangulisest ajast.
3.      Taaskasutamiseks kavandatud jäätmete aastased kogused tuleb esitada toimingute alustamise teates, milles kinnitatakse käesolevas
artiklis määratletud tingimustest kinnipidamist.”

Kohtueelne menetlus
Komisjon teatas Itaalia võimudele 28. veebruari 2000. aasta hoiatuskirjas, et kuna Itaalia Vabariik on vastu võtnud kõnealuse
dekreedi, on ta rikkunud direktiivi 75/442 artiklitest 1, 9, 10 ja 11 ning direktiivi 91/689 artiklist 3 tulenevaid kohustusi.
EÜ asutamislepingu artikli 226 alusel palus komisjon Itaalia võimudel esitada oma seisukoht kahe kuu jooksul hoiatuskirja
kättesaamisest.
Itaalia võimud vastasid kahe kirjaga, millest esimene oli dateeritud 3. mail 2000 ja teine 26. mail 2000.
Kuna Itaalia võimude vastus komisjoni teatud osas ei rahuldanud, saatis ta Itaalia valitsusele põhjendatud arvamuse, kutsudes
teda võtma arvamuse järgimiseks vajalikke meetmeid kahe kuu jooksul arvamuse kättesaamisest.
Itaalia võimud vastasid 17. augusti 2001. aasta kirjaga.
Kuna see vastus komisjoni ei rahuldanud, otsustas ta esitada käesoleva hagi.

Esimene väide, mis puudutab jäätmete maksimumkoguseid, mille puhul võib loanõudest loobuda

Poolte argumendid
Komisjon on seisukohal, et dekreedi artikkel 7 rikub direktiivi 75/442 artiklit 11, kuna selles ei ole kindlaks määratud taaskasutatavate
jäätmete maksimumkogust, mille suhtes loanõuet ei kohaldata, vaid on hoopis ette nähtud suhteline kogus, mis sõltub iga asjaomase
rajatise aastasest käitlusmahust.
Itaalia Vabariigi tõlgendus kahjustaks direktiivi 75/442 artiklis 4 ette nähtud inimeste tervise ja keskkonna kaitsmise eesmärki,
kuna see võimaldab loanõudest vabaneda kõigil taaskasutusega tegelevatel ettevõtetel isegi siis, kui nad käitlevad suurt hulka
jäätmeid. Sellise lähenemise tulemusena kaotab tavaline loa taotlemise kord kogu praktilise tähenduse.
Itaalia Valitsus väidab omakorda, et liikmesriikidel ei ole kohustust määratleda absoluutseid maksimumkoguseid. Direktiivi
75/442 artiklis 11 ei ole sellist nõuet otseselt sätestatud.
Itaalia valitsus on vastupidi seisukohal, et nimetatud artikli 11 lõike 1 teise lõigu kohaselt piisab loanõudest vabastamiseks,
kui on täidetud üks kahest kõnealuse lõigu kahes taandes sätestatud tingimusest. Teise tingimuse kohaselt peavad liikmesriigid
selleks, et oleks täidetud direktiivi 75/442 artiklis 4 sätestatud inimeste tervise ja keskkonna kaitsmise nõue, määratlema
kas asjaomaste jäätmete liigi või koguse. Selliseks tõlgenduseks annab aluse sõna „või” fraasis „jäätmete liik või kogus”.
Kui see tingimus ning seega ka nimetatud direktiivi artiklis 4 sätestatud nõuded on täidetud, ei ole vaja täita sama direktiivi
artikli 11 lõike 1 teise lõigu esimeses taandes ette nähtud esimest tingimust. Mainitud kaks tingimust kujutavad endast kahte
erinevat juhtu ning neid tuleb seega käsitleda liikmesriikide valiku alternatiividena, mitte aga kumulatiivsetena.
Itaalia valitsus rõhutab, et dekreedi sätete tervikuna ja eriti nende sätete, mis määratlevad suhtelised maksimumkogused,
eesmärk on tõhus keskkonnakaitse, ja need sätted vastavad mainitud eesmärgile paremini, kui absoluutse maksimumkoguse kindlaksmääramine.
Itaalia valitsuse arvates on direktiivi 75/442 üldiste põhimõtetega vastuolus see, et suure võimsusega rajatised ei saa taaskasutada
absoluutsest määrast rohkem jäätmeid ning samuti nende kohustus jäätmed kõrvaldada.

Euroopa Kohtu hinnang
Selleks, et saaks otsustada, kas Itaalia Vabariik on direktiivi 75/442 õigesti kohaldanud, tuleb selgitada, kas kõnealuse
direktiivi alusel on liikmesriigid kohustatud määrama kindlaks jäätmete absoluutsed maksimumkogused, mida võib taaskasutada
ilma, et selleks oleks vaja luba, või on liikmesriigil võimalik ette näha suhtelised kogused, mis on seotud konkreetse rajatise
käitlusmahuga. Selleks tuleb vaadelda mõlemat tingimust, mis on sätestatud direktiivi 75/442 artikli 11 lõike 1 teises lõigus.
Esiteks tuleneb kõnealuse sätte sõnastusest, et erandit loanõudest kohaldatakse juhul, kui on täidetud kaks tingimust. Kumbki
tingimus on formuleeritud taandena ja tingimused on omavahel suhestatud sõnaga „ja” ning vastupidiselt Itaalia valituse väitele
ei ole kahtlust, et need kaks küsimust on kumulatiivsed, mitte aga alternatiivsed.
Sellest tulenevalt tuleb piiritleda esimeses tingimuses esitatud koguse kindlaksmääramise kohustuse ulatus, kuna sellega kehtestatakse
liikmesriikidele kohustus, nii nagu ka teise tingimusega.
Kõnealuses esimeses tingimuses nähakse sõnaselgelt ette pädevate asutuste kohustus määrata iga konkreetse tegevuse liigi osas
kindlaks „jäätmete liigid ja kogused ning tingimused” selleks, et toiming oleks loanõudest vabastatud.
Kuigi terminit „absoluutsed maksimumkogused” otseselt ei kasutata, tuleneb eelmainitud sätte sõnastusest, et koguse mõiste
viitab maksimumkogusele iga jäätmete liigi lõikes, mille ületamisel ei ole taaskasutustoimingud loanõudest vabastatud, vaid
nendeks on vaja saada luba.
Lisaks eelmainitule toetab direktiivi 75/442 ülesehitus tervikuna seda tõlgendust. Direktiiviga kehtestatakse tavaline kord,
mille kohaselt on vaja saada direktiivi artiklites 9 ja 10 nimetatud luba. Direktiivi artikkel 11, milles nähakse teatud tingimustel
ette erand loanõudest, kujutab endast lihtsustatud korda. Viimati mainitud erandkord peab olema lihtsalt rakendatav ja kontrollitav,
mida see aga ei ole juhul, kui jäätmekogused on iga rajatise puhul erinevad.
Itaalia valitsuse väide, mille kohaselt dekreedi sätted vastavad keskkonnakaitse eesmärgile paremini kui direktiivi 75/442
sätted, ei ole asjakohane.
Nagu kohus on varem otsustanud, ei saa direktiivi eesmärgist tulenevat kohustust tagada direktiivi mõju tõlgendada nii, et
liikmesriigil ei ole kohustust võtta meetmeid direktiivi ülevõtmiseks, kui liikmesriigi arvates on siseriiklikud normid paremad
kui asjaomased ühenduse sätted, mistõttu saab nende abil paremini saavutada direktiivi eesmärki. Siseriiklike normide olemasolu
tõttu võib Euroopa Kohtu praktika kohaselt ülevõtmine spetsiaalsete õigus- ja haldusnormide vastuvõtmise teel olla mittevajalik
üksnes siis, kui siseriiklikud normid tagavad direktiivi täieliku tõhusa rakendamise liikmesriigi võimude poolt (vt eelkõige
29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑194/01: komisjon
v
. Austria, EKL 2004, lk I‑4579, punkt 39). Järelikult ei ole käesoleval juhul lubatav liikmesriikide kõrvalekaldumine direktiivi
75/442 normidest nii, et taaskasutatavate jäätmete maksimumkogused, mille puhul loanõuet ei kohaldata, asendatakse liikide
kaupa konkreetse taaskasutusrajatise käitlusmahul põhinevate suhteliste kogustega.
Lisaks sellele on Itaalia valitsuse viisil ebatäpne väita, et komisjoni tõlgendus on vastuolus direktiivi eesmärgiga, kuna
selle tulemusel võiksid suured rajatised taaskasutada ainult maksimumkogusega võrduva väikese osa jäätmetest ja peaksid ülejäänud
jäätmed kõrvaldama. Tegelikult ei takista miski neil ettevõtetel taaskasutamast maksimumkogustest suuremaid jäätmekoguseid
tingimusel, et seda tehakse loakorra raames.
Seega tuleb tõdeda, et kuna Itaalia Vabariik ei ole dekreedis jäätmeliikide kaupa kindlaks määranud jäätmete maksimumkoguseid,
mille taaskasutamisel ei kohaldata loanõuet, on ta rikkunud direktiivi 75/442 artiklist 10 ja artikli 11 lõikest 1 tulenevaid
kohustusi.

Teine väide, mis puudutab loanõudest vabastatud jäätmeliikide ebatäpset määratlemist

Poolte argumendid
Komisjon on esitanud kaks etteheidet: esiteks on jäätmeliikide määratlused dekreedi 1. ja 2. lisa teatud tehniliste normide
pealkirjades erakordselt ebamäärased; teiseks ei kasutata mitmel juhul Euroopa jäätmeloendi (edaspidi „jäätmeloend”) koode,
ning kui neid on kasutatud, ei vasta need tehniliste normide kirjeldusosa määratlustele. Selle tagajärjel võib teatud ohtlikke
jäätmeid käsitleda kui ohutuid, mistõttu neid käitlevad rajatised ja ettevõtted vabastataks loanõudest ohutute jäätmete puhul
ettenähtud leebemaid kriteeriume kohaldades.
Komisjon põhjendab oma väidet, mainides kolme näidet.
Esiteks osutab komisjon, et näiteks dekreedi 1. lisas olevas tehnilises normis 5.9, mis käsitleb „dielektrilist, pooldielektrilist
või metalltüüpi isoleeritud kiudoptilise kaabli tükke”, ei mainita jäätmeloendi koodi.
Järgmiseks on dekreedi 1. lisas esinevale tehnilisele normile 7.8, milles viidatakse „tulekindlate materjalide jäätmetele,
kõrgkuumusahjude tulekindlate materjalide jäätmetele” lisatud rida jäätmeloendi koode, mille alusel ei ole võimalik kindlaks
määrata, kas alumiiniumi metallurgilisel töötlemisel ahjude vooderduseks kasutatavad materjalid on kõnealuse normiga hõlmatud,
mis võib põhjustab ohtlike ja ohutute jäätmete omavahel segiajamise.
Lõpuks on dekreedi 1. lisas olevas tehnilises normis 3.10, milles viidatakse „tühjadele hõbeoksiidpatareidele”, ebaõige jäätmeloendi
kood 160605, mis tähistab ohutute jäätmete hulka kuuluvaid „muid patareisid ja akumulaatoreid”, samas kui elavhõbeda sisalduse
tõttu tuleks kasutada jäätmeloendi koodi 160603, mis tähistab „elavhõbe-kuivelemente” ja mis seega kuuluvad ohtlike jäätmete
hulka. Siinjuures märgib komisjon et koodi 160603 määratlust on muudetud komisjoni 3. mai 2000. aasta otsusega 2000/532/EÜ
(EÜT L 226, lk 3), millega võeti kasutusele määratlus „elavhõbedat sisaldavad patareid”.
Itaalia valitsus väidab, et komisjoni vaadeldud kolm näidet on üksikjuhud ja et komisjon on ebaõiglaselt üldistades järeldanud,
et selliste jäätmetüüpide määratlus, mille puhul loanõuet ei kohaldata, puudub või on vale.
Seoses tehnilise normiga 3.10, mis käsitleb tühje hõbeoksiidpatareisid, väidab Itaalia valitsus, et normi kirjeldust ja määratud
jäätmeloendi koodi tuleb vaadelda koosmõjus jäätmete päritolu ning keemiliste ja füüsikaliste omadustega. Käesoleval juhul
on kõnealustele jäätmetele jäätmeloendi ohutute jäätmete koodi kohaldamine täielikult vastavuses dekreedis osundatud keemiliste
ja füüsikaliste omadustega, nimelt et on tegemist „terasest ümbrisega, mis sisaldab hõbedaoksiide ja/või -sooli üle 1%, tsinki
vähem kui 9% ja niklit vähem kui 55%”.

Euroopa Kohtu hinnang
Teises väites heidab komisjon Itaalia Vabariigile üldiselt ette, et viimane ei ole täpselt määratlenud lihtsustatud korra
alusel taaskasutatavate ohutute jäätmete liike. Jäätmeliikidele vastavad tehnilised normid on sõnastatud erakordselt ebamääraselt
ja jäätmeloendi koode kas ei kasutata või kasutatakse valesti. Komisjon on oma etteheiteid põhistanud, viidates kolmele tehnilisele
normile.
Tuleb tõdeda, et lisaks kolmele konkreetsele näitele ei esita komisjon mingeid tõendeid selleks, et kohus saaks kontrollida
väite põhjendatust seoses kõnealuses dekreedis sisalduvate tehniliste normide kui tervikuga. Väidet tuleb seega käsitleda
ainult nende kolme konkreetse näite alusel.
Seoses tehnilise normiga 5.9 on Itaalia valitsus esiteks oma vastustes nii hoiatuskirjale kui ka põhjendatud arvamusele komisjonile
teatanud, et jäätmeloendi kood on kavas kasutusele võtta ning teiseks on ta kostja vastuses teatanud, et otsuse 2000/532/EÜ
rakendamiseks on jäätmeloendi koodid tõepoolest kasutusele võetud.
Ehkki Itaalia valitsus väidab, et tema poolt kasutusele võetud jäätmeloendi koodid kajastavad koode, mis olid ette nähtud
otsuses 2000/532, mida liikmesriigid pidid järgima hiljemalt 1 jaanuaril 2002, s.o kuupäeval, mis on hilisem kui etteheidetud
asjaolude asetleidmise aeg, tuleb siiski tõdeda, et Itaalia valitsus ei ole eitanud, et vastavalt direktiivile 75/442 pidi
ta kõnealused jäätmeloendi koodid kasutusele võtma enne seda kuupäeva.
Kuna Itaalia Vabariik ei olnud põhjendatud arvamuses määratud tähtajaks normi 5.9 suhtes jäätmeloendi koodi kohaldanud, on
komisjoni poolt ette heidetud liikmesriigi kohustuste rikkumine tõendatud.
Mis puutub komisjoni väitesse tehnilise normi 7.8 kohta, siis piisab, kui tõdeda, et Itaalia valitsus on kostja vastuses märkinud,
et jäätmeloendi koodide osas tehakse muudatused niipea, kui võimalik. Kuna Itaalia valitsus ei vaidlusta asjaolu, et kohaldatud
koodid on vastuolus direktiivi 75/442 nõuetega, tuleb tõdeda, et selle normi osas on liikmesriik oma kohustusi rikkunud, mida
komisjon talle ette heitis.
Kolmas näide on seotud tehnilise normiga 3.10. Itaalia valitsus ei ole vastanud komisjoni väitele selle kohta, et kõnealused
patareid sisaldavad elavhõbedat. Itaalia valitsus märkis vaid, et dekreedis olevas toote tehniliste omaduste kirjelduses ei
mainita elavhõbedat, mis õigustab tema arvates jäätmeloendi ohutute jäätmete koodi kasutamist.
Tuleb tõdeda, et kuivõrd kui kõne all olevad patareid sisaldasid elavhõbedat, võis komisjon pidada neid ohtlikeks jäätmeteks
ja seega oleks õige jäätmeloendi kood 160603, mis tähistab elavhõbedat sisaldavaid patareisid, mitte aga kood 160605, mis
tähistab ohutute jäätmete hulka kuuluvaid muid patareisid ja akumulaatoreid. Sellele vaatamata peab komisjon tõendama, et
kõne all olevad elemendid sisaldavad elavhõbedat, kuna see ei ilmne kohtule esitatud dokumentidest. Kuna tõendid puuduvad,
tuleb komisjoni väide tehnilise normi 3.10 osas jätta rahuldamata.
Eelmainitud asjaolusid arvestades tuleb tõdeda, et kuna Itaalia Vabariik ei ole dekreedi 1. lisas olevate tehniliste normide
5.9 ja 7.8 puhul täpselt määratlenud asjaomaseid jäätmeliike, on ta jätnud täitmata direktiivi 75/442 artikli 11 lõikest 1
ja direktiivi 91/689 artiklist 3 tulenevad kohustused.

Kolmas väide, mis puudutab teatud jäätmekõrvaldamistoimingute määratlemist taaskasutustoimingutena

Poolte argumendid
Komisjon väidab, et kuna Itaalia Vabariik on määratlenud jäätmekõrvaldamistoimingud taaskasutamistoimingutena, on ta rikkunud
direktiivi 75/442 artikleid 9 ja 11 loa taotlemise korra kohta, koostoimes sama direktiivi artikli 1 punktidega e ja f, ning
sama direktiivi lisasid IIA ja IIB, milles määratletakse kõnealused toimingud.
Kõnealuseid toiminguid käsitleb dekreedi artikkel 5. Selles nähakse ette kahjustatud alade viimine tootmise või ühiskondliku
kasutamise tarbeks taas kõlblikku seisukorda, muutes nende väliskuju, sealhulgas prügilate katmine.
Komisjon on seisukohal, et toimingud, mis on seotud kahjustatud alade viimisega tootmise või ühiskondliku kasutamise tarbeks
taas kõlblikku seisukorda, muutes nende väliskuju, on ebaõigesti liigitatud direktiivi 75/442 IIB lisa kategooriasse R 10.
Selles kategoorias on ette nähtud laotamine pinnasekihti põllumajandusliku kasutamise eesmärgil või keskkonnaseisundi parandamiseks
ja see on komisjoni arvates seotud eelkõige setete kasutamisega põllumajanduses.
Mis puutub prügilate katmise toimingutesse, mis kujutavad endast üksnes jäätmete laotamist olemasolevate jäätmete peale, siis
väidab komisjon, et need toimingud ei kujuta endast otseses mõttes ringlussevõtu ega taaskasutamise toiminguid, mis võiksid
kuuluda direktiivi 75/442 IIB lisa 5 kategooriasse R 5, kuhu Itaalia Vabariik on need ekslikult liigitanud. Komisjoni arvates
kuulub prügimägede katmine selle direktiivi IIA lisa kategooriasse D 1, mis käsitleb jäätmekõrvaldamistoiminguid ja milles
nähakse ette „maapealne või maa-alune ladestamine (nt prügilasse jne)”.
Itaalia valitsus väidab vastu, et on õige määratleda „keskkonnaseisundi taastamise” toimingud kategooriasse R 10 „laotamine
pinnasekihti põllumajandusliku kasutamise eesmärgil või keskkonnaseisundi parandamiseks” kuuluvatena. Nende toimingute eesmärk
on keskkonna kasutuskõlbliku seisundi taastamine ja seega sobivad nad hästi sellesse kategooriasse. Keskkonnaseisundi taastamist
ei tohi segi ajada jäätmekõrvaldamistoimingutega.
„Prügilate katmise” toimingu osas väidab Itaalia valitsus, et selle puhul on tegemist „keskkonnaseisundi taastamise” toiminguga,
mis ei ole jäätmekõrvaldamistoiming, vaid sõna otseses mõttes taastamistoiming.
Oma vasturepliigis on komisjon hiljutise „taaskasutuse” ja „kõrvaldamise” erinevust käsitleva kohtupraktika alusel arvamusel,
et dekreedi artiklis 5 ettenähtud kahjustatud alade väliskuju muutmise teatud toiminguid võib pidada kategooriasse R 10 kuuluvateks.
Teisest küljest jääb komisjon oma arvamuse juurde, et tonni kohta kuni 50 kg süsivesinikke või kuni 300 kg gaasiõli või vähetoksilisi
õlisid sisaldada võivate jäätmete ja puurimissetete kasutamist vastavalt tehnilistele normidele 7.14 ja 7.15 ei saa määratleda
keskkonnaseisundi taastamisena.

Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb tunnistada, et komisjoni vasturepliigi kohaselt jääb ta oma väidete juurde ainult seoses dekreedi tehnilistele normidele
7.14 ja 7.15 vastavate jäätmete ja puurimissetete kasutamisega. Nende jäätmete kasutamine ei ole komisjoni arvates mitte taaskasutamine,
vaid kõrvaldamine.
Komisjon ei osunda täpsele põhjusele, miks ta kõnealuste jäätmete puhul oma väidete juurde jääb, ning piirdub osundamisega
nende süsivesinike või gaasiõli või vähetoksiliste õlide väga kõrgele sisaldusele. Seega tundub, et komisjoni arvates sisaldavad
kõnealused jäätmed ohtlikke ained, mis välistavad nende kasutamise taaskasutamise eesmärgil.
Kohus on siiski arvamusel, et see, kas jäätmed on või ei ole ohtlikud, ei ole see kriteerium, mille alusel otsustatakse, kas
jäätmete käitlemise toimingud on direktiivi 75/442 artikli 1 punkti f alusel määratletavad taaskasutamisena. Jäätmete taaskasutamise
toimingu oluline omadus on seotud asjaoluga, et selle peamine eesmärk on jäätmetele kasuliku funktsiooni andmine, asendades
jäätmetega muid materjale, mida oleks selle funktsiooni täitmiseks tulnud kasutada, on võimalik säästa loodusressursse (27. veebruari
2002. aasta otsus kohtuasjas C‑6/00: ASA, EKL 2002, lk I‑1961, punktid 68 ja 69).
Sellest tuleneb, et pelgalt asjaomaste jäätmete süsivesinike ja gaasiõli või vähetoksiliste õlide kõrge sisaldus ei takista
nende kasutamist taaskasutamise eesmärgil.
Teisalt, nagu on kohtujurist oma ettekande punktis 36 märkinud, möönab komisjon, et teatud keskkonnaseisundi taastamise toiminguid
ja prügilate katmist võib pidada taaskasutamise toiminguteks, eriti tehnilise normi 4.4. puhul. Tehnilistes normides 7.14
ja 7.15 ette nähtud tegevused on määratletud kõnealuste toimingutega identsetena või peaaegu identsetena.
Järelikult tuleb tõdeda, et komisjon ei ole tõendanud, et Itaalia Vabariik on jäätmekõrvaldamistoiminguid valesti määratlenud
jäätmete taaskasutamise toimingutena, ning seega tuleb kolmas väide tervikuna rahuldamata jätta.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kodukorra artikli 69 lõike 3 esimese lõigu alusel võib Euroopa Kohus määrata kulude jaotuse või jätta kummagi poole
kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks. Kuna käesoleval juhul on mõlema
poole nõuded osaliselt rahuldamata jäetud, tuleb kohtukulud jätta kummagi poole enda kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Kuna Itaalia Vabariik ei ole oma 5. veebruari 1998. aasta dekreedis nende ohutute jäätmete määratlemise kohta, mille suhtes
kohaldatakse taaskasutamise lihtsustatud korda 5. veebruari 1977. aasta seadusandliku dekreedi artiklite 31 ja 33 alusel,
määratlenud jäätmeliikide kaupa nende jäätmete maksimumkoguseid, mida võidakse taaskasutada ilma loanõuet kohaldamata, on
Itaalia Vabariik rikkunud nõukogu 15. juuli 1975. aasta direktiivi 75/442/EMÜ jäätmete kohta, muudetud nõukogu 18. märtsi
1991. aasta direktiiviga 91/156/EMÜ, artiklit 10 ja artikli 11 lõiget 1.
2.
Kuna Itaalia Vabariik ei ole täpselt määratlenud eelnimetatud dekreedi 1. lisa tehniliste normidega 5.9 ja 7.8 seotud jäätmeliike,
on ta rikkunud direktiivi 75/442 (muudetud) artikli 11 lõiget 1 ja nõukogu 12. detsembri 1991. aasta direktiivi 91/689/EMÜ
ohtlike jäätmete kohta artiklit 3.
3.
Jätta hagi muus osas rahuldamata.
4.
Jätta kohtukulud poolte endi kanda.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.