CELEX: 62003TJ0060
Tühistamishagi
Vastuvõetavus
EÜ artikli 230 neljas lõik
Füüsilised ja juriidilised isikud
Neid otseselt puudutavad toimingud
Euroopa Regionaalarengu Fond (ERF)
Komisjoni otsus finantsabi tühistamiseks ja finantsabi tagasimaksmise taotlus
Määruse (EMÜ) nr 4253/88 artikkel 24
Ilmne hindamisviga

Õiguslik raamistik
Euroopa Regionaalarengu Fond asutati nõukogu 18. mai 1975. aasta määrusega (EMÜ) nr 724/75 (EÜT L 73, lk 1), mida korduvalt
muudeti ning asendati alates 1. jaanuarist 1985 nõukogu 19. juuni 1984. aasta määrusega (EMÜ) nr 1787/84 ERF kohta (EÜT L 169,
lk 1). Kehtestatud reeglistikku uuendati 1988. aastal nõukogu 24. juuni 1988. aasta määrusega (EMÜ) nr 2052/88 struktuurifondide
ülesannete ja tõhususe kohta ning nende tegevuse kooskõlastamise kohta teiste struktuurifondide ning Euroopa Investeerimispanga
ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega (EÜT L 185, lk 9). Nõukogu võttis 19. detsembril 1988 vastu määruse
(EMÜ) nr 4253/88, milles nähakse ette sätted määruse nr 2052/88 rakendamiseks esiteks seoses struktuurifondide tegevuse kooskõlastamisega
teiste struktuurifondidega ning teiseks Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega (EÜT
L 374, lk 1). Määrust nr 4253/88 muudeti eelkõige nõukogu 20. juuli 1993. aasta määrusega (EMÜ) nr 2082/93 (EÜT L 193, lk 20).
Muudetud määruse nr 4253/88 artikkel 24 pealkirjaga „Abi vähendamine, peatamine ja tühistamine” sätestab:
„1. Kui ettevõtmine või meede ei õigusta osa või kogu eraldatud abi, vaatab komisjon juhtumi asjakohasel viisil partnerluse
raames läbi, nõudes eelkõige seda, et liikmesriik või liikmesriigi poolt ettevõtmise rakendamiseks määratud ametiasutused
esitaksid omapoolsed märkused kindlaksmääratud aja jooksul.
2. Pärast uurimist võib komisjon asjaomasele ettevõtmisele või meetmele antavat abi vähendada või selle peatada, kui uurimise
käigus ilmneb eeskirjade eiramine või ettevõtmise või meetme rakendamise tingimusi mõjutav oluline muudatus, mille kohta ei
ole taotletud komisjoni heakskiitu.
3.      Iga alusetult makstud summa makstakse komisjonile tagasi. Hilinenud tagasimaksetele lisatakse viivis […]”

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Itaalia Vabariik palus 23. septembril 1986. aastal komisjonile saadetud taotluses ERF-i finantsabi määruse nr 1787/84 mõttes
Sitsiilias (Itaalia) infrastruktuuride rahastamiseks, mis puudutas Gibbesi tammiehitustööde kolmandat järku. Taotluses nähti
ette tammikorpuse juurdeehituste väljaehitamine ja osutati tammi, mille veed pidid eelkõige tagama alles valmiva Licata tööstuspiirkonna
usaldusväärse veevarustuse ning niisutama ka ligikaudu 1000 hektarit põllumajandusmaad, kahele kasutusotstarbele.
Komisjon eraldas 17. detsembri 1987. aasta otsusega K (87) 2090 026, mis puudutas ERF-ist Itaalias (maakond: Sitsiilia) infrastruktuuride
rahastamiseks abi andmist summas, mis vastab 15 miljonile eurole või on sellest suurem, Itaalia Vabariigile tegevuse nr 86.05.03.008
raames ERF-i abi maksimumsummas 94 490 620 056 Itaalia liiri ehk ligikaudu 48,8 miljonit eurot (edaspidi „abi andmise otsus”).
Itaalia Vabariik sai nimetatud finantsabi raames üldise ettemaksuna 75 592 496 044 liiri (ligikaudu 39 miljonit eurot).
Itaalia ametivõimud edastasid komisjonile 23. mai 2000. aasta kirjas abiga seotud tegevuste kohta Itaalia allasutuste koostatud
ettekande. Ettekande kohaselt olid tammikorpuse tööd lõpetatud 11. novembriks 1992. Sellest hoolimata ei olnud tamm toimiv,
veetõkked ei olnud valmis ja akvedukt ei olnud lõpule viidud. Lisaks kohustusid Itaalia ametivõimud esitama oma taotluse finantsabi
ülejäänud summa maksmiseks enne 31. märtsi 2001.
Samas kirjas edastasid Itaalia ametivõimud komisjonile hageja 17. jaanuari 2000. aasta teate, milles viimane kohustus ametlikult
teostama tammi toimivaks ja kasutatavaks muutmiseks vajalikke töid.
Komisjon palus 19. detsembri 2000. aasta kirjas Itaalia ametivõimudelt lisateavet. Ta soovis saada teavet iseäranis lõppsumma
maksmise taotluse esitamise tähtaja pikendamise taotluse, hageja poolt ehitise lõpuleviimiseks ja kasutussevõtmiseks võetud
sätete ja arenguettekande kohta, milles oleks viidatud ehitustööde lõpetamise ja käitamise alustamise tegelikule või selleks
ettenähtud kuupäevale.
Itaalia ametivõimud esitasid 29. märtsil 2001 komisjonile oma ülejäänud summa maksmise taotluse ja edastasid hageja 5. märtsi
2001. aasta teate. Selle teate järgi oli Ente minerario Siciliano (Sitsiilia kaevandusamet, tammiehitustööde vastutav teostaja)
likvideeritud, Licata tööstuspiirkond ei saanud olla valmis ning järelikult pidi tammivete algset kasutusotstarvet olema muudetud.
Veehoidla võimalike otstarvete kindlaksmääramiseks telliti analüüs.
Nende andmete põhjal otsustas komisjon alustada määruse nr 4253/88 artiklis 24 ja abi andmise otsuse artiklis 2 ette nähtud
uurimist.
Komisjon saatis 26. septembril 2001 Itaalia Vabariigile andmed, mille põhjal on võimalik tuvastada eeskirjade eiramist ja
õigustada võimalikku abi tühistamise otsust. Komisjon juhtis eelkõige tähelepanu sellele, et tal puudus teave täpse või oletatava
kuupäeva kohta, millal ehitis pidanuks olema täielikult toimiv ja käitata
vs.
Ta rõhutab veel, et ehitise kasutusotstarvet oli muudetud abi andmise otsuses märgituga võrreldes. Kutsudes Itaalia ametivõime,
Regione Siciliana juhtkonda ja abi lõppsaajat üles esitama kahe kuu jooksul oma märkused, täpsustas komisjon, et pärast seda
tähtaega esitatud dokumente, välja arvatud erandjuhtudel, enam arvesse ei võeta.
Itaalia Vabariik saatis komisjonile 29. novembri 2001. aasta kirjas hageja märkused. Neist märkustest selgus eelkõige, et
ehitise, mille eesmärki oli tegelikult muudetud, käitamise alustamise kohta ei olnud kindlaks määratud mitte ühtki, isegi
mitte esialgset kuupäeva.
Hageja andis 21. veebruaril 2002, s.o pärast komisjoni määratud tähtaja lõppemist (vt eespool punkt 10), projekti edenemise
kohta muud teavet, samuti ajakava, mille kohaselt lõpetatakse ehitustööd enne 2. veebruari 2003.
Komisjon leidis, et viimane teave kinnitas eeskirjade eiramisi määruse nr 4253/88 mõttes ning võttis 11. detsembril 2002 vastu
otsuse K (2002) 4095 Itaalia Vabariigile abi andmise otsusega antud abi tühistamiseks ning komisjoni poolt abi andmise raames
tehtud ettemaksu sissenõudmiseks (edaspidi „vaidlustatud otsus”).
Vaidlustatud otsuse 14. ja 15. põhjendus on sõnastatud järgmiselt:
„14) Eespool mainitud andmete uurimine kinnitas eeskirjade eiramisi [määruse nr 4253/88 artikli 24 mõttes]:
–        asja uurimine kinnitas, et ehitustööd ei olnud lõpetatud ning tammi toimima hakkamise ja käitamise alustamise kohta ei ole
võimalik ette näha isegi ligikaudset kuupäeva […];
–        muu hulgas kinnitas uurimine, et ehitise eesmärki ja kasutusotstarvet muudeti oluliselt võrreldes sellega, mis oli märgitud
abi andmise otsuses, kuigi selleks ei olnud taotletud komisjoni eelnevat heakskiitu;
–        Regione [Siciliana] argumendid ei õigusta komisjoni 26. septembri 2001. aasta kirjas toodud kõnealuseid andmeid, mis puudutavad
hankelepingu menetlust ja usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõtte tagamist;
15) Arvestades, et eeskirjade eiramised on tuvastatud, tuleb abi andmine lõpetada ja sisse nõuda […] tehtud ettemaksed.”
Komisjon tühistas vaidlustatud otsusega Itaalia Vabariigile antud abi, pidas kinni ülejäänud osa maksmiseks mõeldud summast
(umbes 9,8 miljonit eurot) ning nõudis ettemaksuna ülekantud summade (umbes 39 miljonit eurot) tagasimaksmist.

Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas 20. veebruaril 2003 Esimese Astme Kohtu kantseleile käesoleva hagi.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Esimese Astme Kohus (esimene koda laiendatud koosseisus) avada suulise menetluse.
Menetlust korraldavate meetmete raames esitas Esimese Astme Kohus hagejale ja komisjonile kirjalikke küsimusi, millele tuli
kohtuistungil vastata suuliselt. Esimese Astme Kohus palus Itaalia Vabariigil vastata mitmele küsimusele kirjalikult. Itaalia
Vabariik täitis nimetatud nõudmised.
Poolte kohtukõned ja vastused kirjalikele ja suulistele küsimustele kuulati ära 12. mai 2005. aasta kohtuistungil. Esimese
Astme Kohus, olles pooled ära kuulanud, otsustas lisada toimikusse kaks komisjoni poolt hagejale saadetud kirja kuupäevadega
4. august 2003 ja 24. oktoober 2003, mille viimane esitas liidetud kohtuasjades T‑392/03 ja T‑435/03 samade poolte vahel,
mis puudutasid vaidlustatud otsuse täitmist.
Hageja palub Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Esimese Astme Kohtul:
–        esimese võimalusena tunnistada hagi vastuvõetamatuks;
–        teise võimalusena jätta hagi sisuliselt rahuldamata;
–        mõista kohtukulud igal juhul välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus
Komisjon tunnistas kohtuistungil Esimese Astme Kohtu küsimusele vastates, et vaidlustatud otsuse 14. põhjenduse kolmas taane
eeskirjade eiramise tuvastamise kohta määruse nr 4253/88 artikli 24 mõttes (vt eespool punkt 14) ei põhistanud mingil viisil
nimetatud otsuse vastuvõtmist. Niisiis ei saa hagis nimetatud taande kohta esitatud väited ja argumendid üksi õigustada vaidlustatud
otsuse tühistamist, kuna vaidlustatud otsus põhineb ka nimetatud põhjenduse esimeses ja teises taandes tuvastatud eeskirjade
eiramisel. Menetluse ökonoomsusest lähtudes ei uuri Esimese Astme Kohus eespool mainitud väiteid ja argumente.
1.
Vastuvõetavus

Poolte argumendid
Komisjon viitab käesoleva hagi vastuvõetamatusele põhjusel, et hagejal puudus õigus hagi esitada.
Komisjon ei vaidlusta asjaolu, et vaidlustatud otsus puudutab hagejat EÜ artikli 230 neljanda lõigu mõttes isiklikult. Samas
leiab ta, et vaidlustatud otsus ei puuduta hagejat otseselt.
Komisjon märgib esiteks, et tema ja hageja vahel ei ole ühelgi hetkel olnud otseseid õigussuhteid.
Struktuuripoliitika üheks aluspõhimõtteks on algusest peale olnud see, et komisjon ja liikmesriigid on ühtemoodi vastutavad
struktuuriprojektide koostamise eest, samal ajal kui liikmesriigid on üksinda vastutavad selle poliitika rakendamise eest.
Niisiis oleks see põhimõte programmide koostamise perioodil 1985–1988, mille jooksul abi andmise otsus vastu võeti, ERF-i
tegevuse koha pealt peegeldunud juba jõustunud määruse nr 1787/84 mitmes sättes. Komisjon rõhutab, et käesoleval juhul esitas
huvitatud liikmesriik komisjonile, kes abi andmise otsuse vastu võttis, eritaotluse (artikkel 22). Liikmesriik pidi projekti
rakendamise ajal esitama komisjonile kvartaliaruanded, mis näitavad eelkõige tegelikke kulusid (artikkel 28). Liikmesriigi
taotlusel võis komisjon teha ettemakseid (artikkel 31).
Komisjon järeldas sellest, et liikmesriigid on üksnes kontaktisikud detsentraliseeritud haldussüsteemis, mis moodustab asjaomasel
perioodil ühe struktuurifondide põhilise eripära. Liikmesriigid on komisjoni ja lõpliku abisaaja vaheliseks filtriks, kuna
ülekanded tehakse siseriiklikele ametivõimudele ning viimastel on vabadus otsustada lõplikule abisaajale antava abi tühistamisega
kaasnevate tagajärgede üle. Niisiis oli komisjon, vastupidiselt hagejale, seisukohal, et Itaalia Vabariigil oli vaidlustatud
otsuse täitmise osas kaalutlusõigus.
Komisjon märgib vastusena hageja argumendile, mille kohaselt oli ta vaidlustatud otsusega tühistatud finantsabina üle kantud
summad tasaarvestuse raames juba tagasi maksnud, et 9. novembril 2003 aset leidnud tasaarvestus toimus Itaalia majandus- ja
rahandusministeeriumi, mis oli tühistatud abi tagasisaamiseks tehtud võlateatise adressaat, võla ja sellele ministeeriumile
tehtud ülekande vahel.
Nende esialgsete kaalutluste valguses tuleks kindlaks määrata, kas see otsus puudutab hagejat, kes vastupidiselt Itaalia Vabariigile
ei ole vaidlustatud otsuse adressaat, EÜ artikli 230 mõttes otseselt.
Komisjon tuletab meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab meede, avaldamaks otsest mõju eraisikule, kes ei ole
selle adressaat, tekitama huvitatud isiku õiguslikule seisundile otsest õigusmõju ja tema kohaldamine peab olema puhtalt automaatne
ning tulenema üksnes ühenduse õiguskorrast, jättes kõrvale muud vahenormid (Euroopa Kohtu 5. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas
C‑386/96 P: Dreyfus
vs.
komisjon, EKL 1998, lk I‑2309, punkt 43 ja Esimese Astme Kohtu 13. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑69/99: DSTV
vs.
komisjon, EKL 2000, lk II‑4309, punkt 24).
Vaidlustatud õigusakti adressaatideks olevad siseriiklikud ametivõimud peavad nende õigusaktide kohaldamisel kontrollima,
kas selle õigusakti kohaldamine ei jäta neile ametivõimudele mingit kaalutlusõigust (Esimese Astme Kohtu 15. septembri 1998. aasta
otsus kohtuasjas T‑54/96: Oleifici Italiani ja Fratelli Rubino
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑3377, punkt 56). Samamoodi puudutab eraisikut otseselt see, kui õigusakti adressaadi jaoks jääb
üksnes teoreetiline võimalus seda mitte rakendada ja nende soov tekitada sellele vastavaid tagajärgi on väljaspool kahtlust
(Euroopa Kohtu 17. jaanuari 1985. aasta otsus kohtuasjas 11/82: Piraiki-Patraiki jt
vs.
komisjon, EKL 1985, lk 207, punktid 8–11, ja eespool viidatud kohtuotsus Dreyfus
vs.
komisjon, punkt 44).
Selles kontekstis toob komisjon välja, et Esimese Astme Kohus on juba leidnud oma 25. aprilli 2001. aasta määruses T‑244/00:
Coillte Teoranta
vs.
komisjon (EKL 2001, lk II-1275, edaspidi „Coillte Teoranta määrus”), et Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EPATF)
tagatisrahastu rahastamisest teatud kulude välistamise otsus ei mõjutanud otseselt abisaaja õiguslikku seisundit.
Komisjoni arvates kohaldub EPATF asjus tehtud Coillte Teoranta määrus samalaadselt struktuurifondidele ning seega ka ERF-ile
põhjusel, et struktuurifondide haldamine tugineb ühelt poolt komisjoni ja liikmesriikide ja teiselt poolt liikmesriikide ja
ühenduse abisaajate vahel õigussuhete eraldamise põhimõttele. See arutluskäik kehtib iga kord, kui peamine vastutus detsentraliseeritud
halduse, nagu eelkõige ERF-i ja EPATF-i raames tehtud kulutuste kontrollimise eest lasub liikmesriikidel.
Komisjon täpsustab muu hulgas, et Esimese Astme Kohtu Coillte Teoranta määruse punktis 45 tehtud viidet erinevale olukorrale,
millega on tegemist siis, kui otsustatakse Euroopa Sotsiaalfondi (ESF) poolt rahastamiseks mittesobivate juhtude üle, tuleks
mõista kui viidet perioodile, mille jooksul, vastupidiselt käesolevale olukorrale, olid komisjoni ja ESF-i raha saajate vahel
otsesed seosed. Komisjon usub sellest aru saavat nii, et see viide peab silmas nõukogu 17. oktoobri 1983. aasta määruses (EMÜ)
nr 2950/83 ESF-i ülesandeid käsitleva otsuse 83/516/EMÜ kohaldamise kohta (EÜT L 289, lk 1) kindlaks määratud õiguskorda,
mida kohaldati programmide koostamise perioodil 1984–1988 ESF‑ile ja mis nägi ette komisjoni ja abisaaja vahel otsese õigussuhte
olemasolu. Komisjoni arvates on see õiguskord seda tüüpi otsese õigussuhte puudumise tõttu selgelt erinev struktuurifondidele,
sh ERF-ile programmide koostamise perioodil 1985–1988 kohaldatavast õiguskorrast.
Komisjon leiab, et erinevus kahe kohaldatava korra vahel erinevatel programmide koostamise perioodidel välistab, nagu käesoleval
juhul, selle, et abisaajatele antaks õigus abi vähendamise otsuseid vaidlustada vastavalt Esimese Astme Kohtu 6. detsembri
1994. aasta otsuse kohtuasjas T‑450/93: Lisrestal jt
vs.
komisjon (EKL 1994, lk II‑1177) punktidele 46–48, mida Euroopa Kohus kinnitas 24. oktoobri 1996. aasta otsusega kohtuasjas
C‑32/95 P: komisjon
vs.
Lisrestal jt (EKL 1996, lk I‑5373). Programmide koostamise perioodi 1984–1988 käigus tagas komisjon sisuliselt otsese halduse.
Seevastu määruse nr 1787/84 raames, millega põhistati abi andmise otsust, oli komisjonil järelevalve roll. Kuna komisjonil
puudus liikmesriikide läbi viidud sissenõudmistoimingutes igasugune roll, nagu Esimese Astme Kohus märkis Coillet Teoranta
määruse punktides 47 ja 48, põhinevad võimalikud sissenõudmistoimingud siseriiklikul õigusel ning need ei ole teatud kulude
ühenduse rahastamisest välistamise otsuste automaatne tulemus, siis eespool viidatud kohtuotsuses Lisrestal jt
vs.
komisjon sisalduval analüüsil ei ole komisjoni arvates määruse nr 4253/88 alusel ja struktuurifondide rahastatavate projektide
suhtes tehtud otsuste puhul tähtsust.
Vastuseks hageja argumendile, mille kohaselt Coillte Teoranta määrust ei saanud kohaldada põhjusel, et tegemist oli avaliku
asutusega, mitte eraisikuga (vt edaspidi punkt 42), lükkab komisjon selle väite ümber põhjendusega, et nimetatud argumendiga
ei saa nõustuda, kuna Esimese Astme Kohus antud määruses sellist eristamist läbi ei viinud.
Samas ei vaidlusta komisjon seda, et Esimese Astme Kohus leidis oma 9. juuli 2003. aasta otsuses kohtuasjas T‑102/00: Vlaams
Fonds voor de Sociale Integratie van Personen met een Handicap
vs.
komisjon (EKL 2003, lk II‑2433, edaspidi „kohtuotsus Vlaams Fonds”), et komisjoni otsus, millega vähendati või tühistati
ESF-i antavat finantsabi, puudutab otseselt ja isiklikult sellise abi saajaid. Komisjon tõstab siiski esile, et selline kinnitus
tehti juhuslikult, kuna Esimese Astme Kohtul ei tulnud avaldada arvamust selle kohta, kas vaidlustatud otsus puudutas antud
asjas hagejat otseselt. Samamoodi ei juhitud tema tähelepanu Coillte Teoranta määrusega loodud pretsedendile. Komisjon lisab,
et Esimese Astme Kohtu kohtuotsuses Vlaams Fonds mainitud praktika viitab teisele programmide koostamise perioodile, mille
ajal ei põhinenud struktuurifondide õiguskord veel detsentraliseeritud halduskorral. Neil tingimustel on Coillte Teoranta
määrusega loodud pretsedent osas, mis puudutab lõplike abisaajate ja komisjoni suhteid liikmesriikide käesoleval ajal detsentraliseeritud
viisil hallatavates toimingutes, tunduvalt asjakohasem kui kohtuotsus Vlaams Fonds.
Hageja leiab, et hagi on vastuvõetav ning väidab, et EÜ asutamislepingu sätteid eraisikute hagi esitamise õiguste osas ei
saa tõlgendada kitsalt. Ta viitab eelkõige Euroopa Kohtu 15. juuli 1963. aasta otsusele kohtuasjas 25/62: Plaumann
vs.
komisjon (EKL 1963, lk 197). Samuti tuleb tunnustada kõikide isikute, kes on vastavalt neile sätetele õigussubjektid ja keda
vaidlustatud õigusakt isiklikult ja otseselt puudutab, hagi esitamise õigust. Hageja sõnade kohaselt kohaldatakse seda lahendust
ka juhul, kui hageja on neile tingimustele vastav avalik asutus. Selles osas viitab ta Esimese Astme Kohtu 15. juuni 1999. aasta
otsusele kohtuasjas T‑288/97: Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia
vs.
komisjon (EKL 1999, lk II‑1871).
Hageja sõnul puudutab vaidlustatud otsus, mille kohta ta teadis, et see pole ametlikult temale adresseeritud, teda siiski
otseselt selles osas, milles ta puudutab otseselt tema õiguslikku seisundit. Vaidlustatud otsuse adressaadil ehk Itaalia Vabariigil
ei olnud selle otsuse rakendamisel tõepoolest kaalutlusõigust osas, mis puudutab lihtsalt eelnevalt ERF-ist üle kantud summade
tagastamist. Selleks puuduks vajadus mis tahes täiendava seadusandliku tegevuse järele. Hageja leiab, et ühenduse väljakujunenud
kohtupraktika kohaselt piisab neist asjaoludest, et põhistada eraisikute õigust hagi esitamiseks (eespool viidatud kohtuotsus
Dreyfus
vs.
komisjon).
Lisaks sellele rõhutab hageja, et nüüdseks on ta tasaarvestuse raames tagastanud vaidlustatud otsusega tühistatud abiga seoses
ülekantud summad, sealhulgas viivised.
Neil tingimustel tuleb jätta tähelepanuta asjaolu, et hageja ja komisjoni vahel puudusid otsesed seosed, kuna alates abi andmise
otsusest oli teada, et hageja oli ilmselgelt ERF-i abi saaja. Peale selle tuleks siinkohal rõhutada, et vastupidiselt komisjoni
väidetele oli hagejal viimasega abi andmise otsusele eelneva uurimisfaasi jooksul otseseid kontakte. Sellel perioodil toimusid
komisjoni ja hageja vahel põhjalikumad kõnelused.
Lisaks sellele ei ole komisjoni viidatud kohtupraktika (Coillte Teoranta määrus) tema suhtes kohaldata
vs.
Hageja ei ole tõepoolest eraisik, vaid kohalik omavalitsus, st Itaalia riigi haldusüksus.
Selles kohta tuleks meelde tuletada kohtuotsust Vlaams Fonds, mille punktis 60 leitakse järgmist:
„Vastavalt väljakujunenud […] kohtupraktikale puudutab komisjoni otsus ESF‑i antava finantsabi vähendamise või tühistamise
kohta otseselt ja isiklikult selle abi saajaid ja tekitab neile kahju, hoolimata asjaolust, et asjaomane liikmesriik on haldumenetluses
ESF-i ainus vahendaja. Tegelikult on abisaajad need, kes kannavad vähendamis- või tühistamisotsusega kaasnevaid majanduslikke
tagajärgi, kuna nad on esmajärjekorras vastutavad ebaseaduslikult ülekantud summade tagasimaksmise eest (vt selle kohta eespool
viidatud kohtuotsus Lisrestal jt
vs.
komisjon, punktid 43–48, ja viidatud kohtupraktika).”

EsimeseAstme Kohtu hinnang
Vaidlustatud otsus, mis puudutab hagejale kui abisaajale antavat abi, saadeti asjomasele liikmesriigile, st Itaalia Vabariigile.
EÜ artikli 230 neljanda lõigu kohaselt võib „iga füüsiline või juriidiline isik samadel tingimustel algatada menetluse temale
adresseeritud otsuse vastu ja sellise otsuse vastu, mis teda otseselt ja isiklikult puudutab, kuigi vormiliselt on see teisele
isikule adresseeritud määrus või otsus.” Kuna antud asjas ei vaidlustata seda, kas see puudutab hagejat isiklikult, siis tuleb
uurida, kas vaidlustatud otsus puudutab hagejat otseselt.
Tuleb meelde tuletada väljakujunenud kohtupraktikas toodud kahte kumulatiivset otsese puudutamise kriteeriumi EÜ artikli 230
neljanda lõigu mõttes.
Esiteks peab kõnealune õigusakt mõjutama eraisiku õiguslikku seisundit otseselt. Teiseks ei tohi nimetatud õigusakt võimaldada
tema täitmise eest vastutavatele adressaatidele mingisugust kaalutlusõigust, kuna ta on puhtalt automaatse iseloomuga ja tuleneb
vaid ühenduse õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme (eespool viidatud kohtuotsused Dreyfus
vs.
komisjon, punkt 43; DSTV
vs.
komisjon, punkt 24, ning Esimese Astme Kohtu 6. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑105/01: SLIM Sicilia
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑2697, punkt 45; vt selle kohta veel Euroopa Kohtu 13. mai 1971. aasta otsused liidetud kohtuasjades
41/70–44/70: International Fruit Company jt
vs.
komisjon, EKL 1971, lk 411, punktid 23–29, ning 6. märtsi 1979. aasta otsus kohtuasjas 92/78: Simmenthal
vs.
komisjon, EKL 1979, lk 777, punktid 25 ja 26). Teise kriteeriumiga nõutud tingimus on samuti täidetud juhul, kui liikmesriigi
võimalus kõnealune õigusakt rakendamata jätta on üksnes teoreetiline ja tema soov tekitada sellele vastavaid tagajärgi on
väljaspool kahtlust (eespool viidatud kohtuotsus Dreyfus
vs.
komisjon, punkt 44; vt selle kohta veel eespool viidatud kohtuotsus Piraiki-Patraiki jt
vs.
komisjon, punktid 8–10).
Nagu on välja toodud eespool punktis 15, kaotas vaidlustatud otsus abi täies ulatuses tühistamisega ära ka komisjoni kohustuse
maksta välja abi ülejäänud summa (9,8 miljonit eurot) ning kohustas Itaalia Vabariiki maksma tagasi makstud ja hagejale tehtud
ettemaksud.
Esimese Astme Kohus leiab, et selline otsus mõjutas ilmtingimata otseselt hageja õiguslikku seisundit ja seda mitmel viisil.
Lisaks sellele ei andnud vaidlustatud otsus Itaalia ametivõimudele mingisugust kaalutlusõigust, kuna selle täitmine oli oma
olemuselt puhtalt automaatne ning tuleneb vaid ühenduse õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme.
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et kui abi andmise otsus oli vastu võetud ning sellest oli Itaalia Vabariiki teavitatud,
võis hageja, tingimusel et nimetatud abi andmise otsusest ja ERF-ile kohaldatavatest õigusnormidest peetakse kinni, arvestada,
et abi esemeks oleva projekti teostamiseks antava abi summa (ligikaudu 48,8 miljonit eurot) oli täielikult tema käsutuses.
Selle põhjal võis hageja Gibbesi tammiehitustööde kolmanda järgu valmimist planeerida ja näha eelarves ette vastavad kulud.
Muu hulgas olid Itaalia ametivõimud hageja eeskujul ise samuti seotud eespool mainitud tingimuste ja õigusnormidega. Niisamuti
tuli komisjoni kõnealuse abi raames tehtud ettemaksusummad Gibbesi tammi kolmanda järgu valmimiseks kohustuslikus korras ära
kasutada. Ei ühenduse õigus ega siseriiklik õigus ei andnud Itaalia ametivõimudele õigust jätta hagejat abi summadest ilma
või lubada nende kasutamist teistel eesmärkidel. Seega, senikaua kuni tingimustest ja eespool mainitud õigusnormidest peeti
kinni, ei olnud Itaalia ametivõimudel õigust nõuda hagejalt nende summade isegi mitte osalist tagasimaksmist.
Muus osas tuleb rõhutada, nagu ka hageja kinnitas Esimese Astme Kohtu küsimustele kohtuistungil antud vastuses, et perioodil
1987–1992 viis ta suures osas ellu projekti, millele tühistatud abi anti ning et töid rahastati üksnes hageja omavahenditest
ja ühenduse abist, mis hiljem tühistati.
Neid esialgseid kaalutlusi silmas pidades tuleb uurida küsimust, kas vaidlustatud otsus puudutas hagejat otseselt.
Esiteks, mis puudutab hageja õigusliku seisundi muutmist, siis mõjutas vaidlustatud otsus hageja algset seisundit esimesena
otse ja vahetult, jättes ta ilma ülejäänud abisummast (ligikaudu 9,8 miljonit eurot), mida komisjon ei olnud veel maksnud.
Ülejäänud abisummat ei saa komisjon Itaalia Vabariigile üle kanda, kuna abi on tühistatud. Seega ei saa Itaalia ametivõimud
seda hagejale tagasi kanda. Kuigi enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist võis hageja projekti teostamise raames nimetatud summaga
kindlalt arvestada, oli ta alates selle otsuse tegemisest sunnitud esiteks sedastama, et teda on sellest ilma jäetud ja teiseks,
otsima asendavat rahastamist, et täita Gibbesi tammi kolmanda järgu ehitustööde raames oma lepingulisi kohustusi.
Vaidlustatud otsus muudab otseselt hageja õiguslikku seisundit ka selles osas, mis puudutab ettemaksuna ülekantud summade
(ligikaudu 39 miljonit eurot) tagasimaksmise kohustust. Tõepoolest mõjutab vaidlustatud otsus võlausaldajast hageja õigusliku
staatuse otsest ümberkujundamist potentsiaalseks võlgnikuks vähemalt nende summade osas. Selle põhjuseks on see, et vaidlustatud
otsus teeb võimalikuks Itaalia ametivõimudel hagejalt nõuda, mis enne ei olnud ei ühenduse ega siseriikliku õiguse alusel
võimalik, ülekantud ettemaksude tagasimaksmist. Teiste sõnadega, vaidlustatud otsus mõjutas teiseks otse ja automaatselt hageja
õiguslikku seisundit suhetes siseriiklike ametivõimudega.
Kuna vaidlustatud otsus muudab hageja õiguslikku seisundit otseselt ja märgatavalt, nagu tuleneb ka eespool punktidest 53
ja 54, vastab see täielikult otsese puudutamise esimesele kriteeriumile, mida tuletati meelde eespool punktis 46.
Vaidlustatud otsuse automaatse kohaldamise kriteeiumi osas tuleb seejärel märkida, et vaidlustatud otsusel on endal mehhaaniliselt
hageja suhtes eespool punktides 53 ja 54 märgitud kahekordne mõju.
Vaidlustatud otsuse kahekordne mõju tuleneb üksnes ühenduse õigusnormidest, nimelt EÜ artikli 211 kolmanda taande ja EÜ artikli 249
neljanda lõigu koosmõjust. Siseriiklikel ametivõimudel puudub selle otsuse täitmisel igasugune kaalutlusõigus.
Eespool toodud punktides 56 ja 57 toodud järeldusi ei sea kahtluse alla komisjoni argument, mille kohaselt võivad siseriiklikud
ametivõimud teoreetiliselt otsustada hageja vabastada vaidlustatud otsuse tõttu tal lasuvatest finantstagajärgedest, ühelt
poolt rahastades riiklikest ressurssidest ära võetud ühenduse abi ülejäänud osa ja teiselt poolt hagejale antud ühenduse ettemaksude
tagasimaksmist, või üksnes ühte neist kahest.
Tõepoolest ei tühistaks selline võimalik siseriiklikult tehtav otsus komisjoni otsuse automaatset kohaldamist. See jääks ühenduse
õiguses vaidlustatud otsuse kohaldamisest õiguslikult väljapoole. Selle siseriikliku otsusega kaasneb hageja asetamine olukorda,
milles ta oli juba enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist, muutes omakorda automaatselt vaidlustatud otsusega kord juba muudetud
hageja õiguslikku seisundit teistkordselt. Hageja õigusliku seisundi teistkordne muutmine tuleneks üksnes siseriiklikust otsusest
ja mitte vaidlustatud otsuse täitmisest.
Teisisõnu oleks just siseriikliku rahastamisotsuse vastuvõtmine hädavajalik vaidlustatud otsusega automaatselt kaasnevate
mõjude peatamiseks.
Selles osas erinevad käesoleva juhtumi asjaolud komisjoni viidatud Coillte Teoranta määruse aluseks olevatest asjaoludest
(vt eespool punktid 32–34). Kohtuasjas Coillte Teoranta jättis komisjon vaidlustatud otsusega rahuldamata asjaomase liikmesriigi
taotluse, kes oli selle otsuse adressaadiks, milles nähti ette, et abisaajale juba ülekantud summad antaks EPATF-i vastutusalasse
ühenduse kaasrahastamiseks kõlblike kulutustena. Vastupidiselt käesoleva asja olukorrale ei toonud Coillte Teoranta määruses
puudutatud vaidlustatud otsus kaasa abisaaja automaatset ja mehhaanilist vabastamist seni veel võlgu olevast summast. Lisaks
võis abisaajat juba saadud ettemaksu summasid tagasi maksma sundida üksnes komisjoni vaidlustatud otsusele järgnenud siseriiklik
otsus.
Seega kohaldavad eespool punktis 58 mainitud komisjoni põhjendused ekslikult eespool punktis 46 meenutatud väljakujunenud
kohtupraktika mõttes otsese mõju mõistet, või isegi lükkavad selle ümber. Asjaolu, et Itaalia ametivõimudel on selline rahastamisvõimalus,
ei tähenda iseenesest seda, et vaidlustatud otsuse adressaat peaks seda rakendama enne, kui see hakkab hagejale mõju avaldama.
Nagu tuleneb eespool punktidest 56–62, siis selle koha pealt, milles Itaalia ametivõimudele ei jäeta mingisugust kaalutlusõigust,
kuna see kattub puhtalt automaatse olemusega ja tuleneb vaid ühenduse õigusnormidest, ilma et kohaldataks vahenorme, vastab
vaidlustatud otsus täielikult eespool punktis 46 meelde tuletatud otsese puudutamise teise kriteeriumi tingimustele.
Muu hulgas ei ole vastuvõetav komisjoni argument (vt eespool punktid 24–27), mille kohaselt takistab õigussuhete eraldamine
ühelt poolt komisjoni ja liikmesriikide vahel ning teiselt poolt liikmesriikide ja abisaaja vahel hageja mis tahes otsest
puudutamist.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale (vt selle kohta Euroopa Kohtu 11. novembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 60/81: IBM
vs.
komisjon, EKL 1981, lk 2639, punkt 9; Esimese Astme Kohtu 24. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑3/93: Air France
vs.
komisjon, EKL 1994, lk II‑121, punkt 43, ja 4. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑87/96: Assicurazioni Generali et Unicredito
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑203, punkt 37) tuleb selleks, et määrata kindlaks, kas ühenduse õigusakt puudutab eraisikut EÜ
artikli 230 mõttes otseselt, uurida selle tegelikku olemust kontrollimaks, kas sõltumata selle vormist mõjutab ta eraisiku
huvisid vahetult, mis muudaks kirjeldatud viisil isiku õiguslikku seisundit.
Niisiis tuleneb eespool punktidest 47–63, et vaidlustatud otsus puudutab otseselt hageja õiguslikku seisundit.
Lisaks tuleb esile tuua, nagu hageja õigustatult rõhutab, et tema ja komisjoni vahel esinesid otsesed suhted, näiteks abi
andmist ettevalmistava staadiumi või hagejale 26. septembril 2001 (vt eespool punkt 10) kirja otse saatmise näol. Selles osas
tõstab Esimese Astme Kohus esile, et need otsesed suhted kestsid pärast vaidlustatud otsuse vastuvõtmist edasi, mida võib
järeldada ka komisjoni kahest hagejale otse saadetud kirjast, mis lisati toimikusse (vt eespool punkt 18). Nendest kirjadest
esimeses, mis saadeti 4. augustil 2003, kutsus komisjoni tõepoolest hagejat üles kandma üle ligikaudu 39 miljoni euro suurust
summat, millele oli lisatud viivis, kõnealuse projekti raames tehtud ettemaksu summade tagasimaksmiseks. Samamoodi teatas
komisjon hagejale teises kirjas, mis saadeti 24. oktoobril 2003, et ta tegi tasaarvestuse komisjoni erinevate võlanõuete ja
võlgade vahel, mis vastasid hagejat puudutavatele projektidele, sh Gibbesi tammi kolmas järk. Neil tingimustel ei saa nõustuda
komisjoni formaalse lähenemisega.
Kuna eespool punktis 46 meenutatud kriteeriumid olid täidetud, tuleb vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.
2.
Põhiküsimus
Hageja esitab oma hagi toetuseks kaks väidet. Esimene neist põhineb määruse nr 4253/88 artikli 24 rikkumisel ja teine selle
sätte kohaldamisel tehtud ilmsel hindamisveal.

Esimene väide, mis tuleneb määruse nr 4253/88 rikkumisest
Hageja toob oma esimese väite kinnituseks kolm argumenti. Esiteks, määruse nr 4253/88 artikkel 24 ei näe ette abi tühistamise
võimalust. Teiseks, asjaolu, et ehitis ei olnud toimiv ja käitatav, ei anna määruse nr 4253/88 artikli 24 ja abi andmise otsuse
kohaselt alust kõnealuse abi tühistamiseks. Viimaseks, vastavalt määruse nr 4253/88 artiklile 24 olid kõnealuse abi säilitamise
tingimused täidetud.
Esimest väidet kinnitav esimene argument
–       Poolte argumendid
Hageja tuletab meelde, et komisjon tühistas vaidlustatud otsusega abi täies ulatuses. Ühenduse abi tühistamine on aga ette
nähtud üksnes määruse nr 4253/88 artikli 24 pealkirjas, mitte selle artikli tekstis. Sellega nõustus ka komisjon, et artikli 24
lõige 2 näeb teatud konkreetsetel tingimustel ette üksnes abi vähendamist või peatamist. Kõnealuse abi tühistamist puudutas
üksnes abi andmise otsuse artikkel 2, kuid neid juhtumeid vaidlustatud otsuses selgesõnaliselt ei mainitud. Neil tingimustel
oleks vaidlustatud otsus õiguslikult põhjendamatu selles osas, milles ta põhineb üksnes määruse nr 4253/88 artikli 24 avaral
tõlgendusel, kuigi abi tühistamine, mis oma olemuselt on karistus, nõuab vastupidiselt selle sätte kitsast tõlgendamist.
Komisjon omakorda väidab, et sätte sisu ja tema pealkirja vahelise erinevuse korral tuleb neid mõlemaid tõlgendada viisil,
et kõikidel terminitel oleks efektiivne mõju. Lisaks sellele lubab artikli 24 ja eriti selle lõike 1 süstemaatiline tõlgendamine
järeldada abi täieliku tühistamise võimalikkust nii, et sellele viitamine abi andmise otsuse artiklis 2 poleks olnud vajalik.
Peale selle, kui anda komisjonile õigus üksnes vähendada abisummat proportsionaalselt toimepandud eeskirjade eiramisega, julgustaks
see pettuste toimepanemisi, kuna tagastamisele kuuluvad üksnes ebaseaduslikult saadud summad.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Abi tühistamise tingimused kuuluvad alusnormide, mitte menetlusnormide alla (Esimese Astme Kohtu 28. jaanuari 2004. aasta
otsus kohtuasjas T‑180/01: Euroagri
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑369, punktid 36 ja 37). Need aspektid on seega põhimõtteliselt reguleeritud abi andmise otsuse
hetkel kohaldatavate õigusnormidega. Nagu Esimese Astme Kohus tuletas samas otsuses meelde, on abisaajale süüks pandud eeskirjade
eiramiste tõttu ühenduse abi tühistamisel karistuslik iseloom juhul, kui see ei piirdu nende eiramiste tõttu ebaseaduslikult
ülekantud summade tagastamisega. See on vastuvõetav üksnes siis, kui seda õigustavad nii abi andmise otsuse hetkel kohaldatavad
õigusnormid kui tühistamise hetkel kehtivad õigusnormid.
Neil tingimustel on abi tühistamise valdkonnas asjakohasteks säteteks määruse nr 1787/84 sätted, mis kehtisid abi andmise
otsuse vastuvõtmisel, ja määruse nr 4253/88 sätted vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel kohaldatavas versioonis, st määrusega
nr 2082/93 muudetud kujul.
Määruse nr 1787/84 artikli 32 lõige 1 nägi ette abi vähendamise või tühistamise. Määruse nr 4253/88 artikkel 24, määrusega
nr 2082/93 muudetud versioonis, käsitleb abi tühistamist oma pealkirjas ning kaudsel moel ka lõikes 1, mis toob välja finantsabi
osalise või täieliku õigustamatuse.
Mis puutub nimetatud artikli 24 lõike 2 sõnastusse, mis ei näe otseselt ette abi tühistamist, siis piisab, kui märkida, et
väljakujunenud kohtupraktika (Esimese Astme Kohtu 12. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑216/96: Conserve Italia
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑3139, punkt 92; 14. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑143/99: Hortiplant
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑1665, punkt 40; 26. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T-199/99: Sgaravatti Mediterranea
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑3731, punktid 130 ja 131, ning 11. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑186/00: Conserve Italia
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑719, punktid 74 ja 78) annab komisjonile võimaluse tühistada abi määruse nr 4253/88 artikli 24
lõike 2 alusel.
Neil tingimustel tuleb esimese väite kinnituseks toodud esimene argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Esimese väite kinnituseks toodud teine argument
–       Poolte argumendid
Hageja arvates ei esine komisjoni nõue ehitise täieliku toimimise ja kasutatavuse kohta ei abi andmise otsuses ega määruse
nr 4253/88 artiklis 24. Komisjon väljendas seda alles lõpliku abi andmise taotluse esitamise hetkel. Selles osas tuleks hilinenud
nõuet käsitleda õiguslikult põhjandamatuna seetõttu, et alates 17. jaanuarist 2000 oli hageja kohustatud lühikese tähtaja
jooksul tagama ERF-i poolt kaasrahastatava ehitise toimimise.
Komisjon vaidleb sellele vastu, väites esiteks, et hageja ei vaidlusta asjaolu, et tamm ei olnud toimiv ega käitatav vaidlustatud
otsuse kuupäeval. Ta tuletab seejärel sisuliselt meelde, et rahastatavate ehitiste toimimise kriteerium on alati olnud ja
jääb peamiseks struktuurifondide puhul, mille keskseks osaks kavandatavad programmid on, eriti põhjustel, mis on seotud asutamislepingus
kindlaksmääratud majandusliku ja sotsiaalse ühtekuuluvuspoliitika tõhususega. Lisaks sellele tähendab struktuurifondide hea
finantsjuhtimine komisjonile ja liikmesriikidele kohustust pidada kokkulepitud programmidest kinni ning õigust tühistada mittetoimivatele
projektidele määratud toetused.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Nagu komisjon kohtuistungil meelde tuletas, tuleb abi andmise otsust lugeda koos vastava abitaotlusega (vt analoogia alusel
Esimese Astme Kohtu 14. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑81/95: Interhotel
vs.
komisjon, EKL 1997, lk II‑1265, punkt 42). Niisiis järeldub toimikust ja eelkõige eespool punktis 3 esitatud Itaalia Vabariigi
abitaotlusest, et nimetatud taotluses, mille põhjal abi andmise otsus vastu võeti, märgiti, et ehitis pidi hakkama toimima
Gibbesi tammi ehitustööde kolmanda järgu valmimisel.
Muu hulgas, nagu komisjon õigustatult oma menetlusdokumentides meelde tuletab, näeb määruse nr 1787/84 artikli 18 lõige 1
ette, mille alusel ta abi andmise otsuse vastu võttis, et “infrastruktuuride investeeringute rahastamine suunatakse […] infrastruktuuridesse,
mille eesmärk on regiooni või piirkonna arendamine, kus nad asuvad.”
Selle kohta tuleb kõigepealt meelde tuletada, et ühenduse struktuurifondide nõuetekohase toimimise ja nende usaldusväärse
finantsjuhtimise tagamiseks peab kogu selle raames kaasrahastatava projekti täitmine olema suunatud projekti toimima hakkamisele,
see nõue on ühenduse rahastamise otsuse aluseks.
Niisiis on kindel, et vaidlustatud otsuse kuupäeval ei olnud tamm toimiv ega käitata
vs.
Neil asjaoludel ei oleks eespool viidatud sättega ilmselgelt kooskõlas lubada kõnealusele abisaajale ehitise valmimiseks
antud ühenduse finantsabi säilitamist, kuna see ehitis ei ole kasutata
vs.
Selline lähenemine ei vastaks muu hulgas ühenduse struktuurifondide hea halduse eesmärgile.
Neil tingimustel on esimese väite kinnituseks toodud teine argument põhjendamatu ja tuleb seetõttu tagasi lükata.
Esimese väite kinnituseks toodud kolmas argument
–       Poolte argumendid
Hageja sõnul olid määruse nr 4253/88 artiklis 24 toodud kõnealuse abi säilitamise tingimused täidetud, kuna ehitise olemus
ja abikõlbliku tegevuse rakendamise tingimused ei olnud muutunud ja kuna ehitise kasutusotstarbe muutmiseks küsiti komisjoni
heakskiitu viimasele saadetud taotluses.
Hageja on arvamusel, et ehitise eesmärgi või kasutusotstarbe muutmine ei tähenda määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 1 kohaselt
asjaolu, mille tõttu finantsabi vähendada või peatada, ehkki komisjon võttis nimetatud muudatust vaidlustatud otsuses arvesse.
Lisaks märgib hageja, et abi andmise otsuse lisas endas oli välja toodud ehitise kirjeldus, mitte aga viidatud tema kasutusotstarbele.
Asjaolu, et ehitise abil tõkestatavad veed on nüüdsest täielikult mõeldud niisutuseks ja mitte enam tööstusseadmete jahutamiseks,
ei muuda hageja arvates kõnealuse ehitise olemust, milleks on vee tõkestamine üldistes huvides. Hageja mainib selle kohta,
minemata komisjoniga vastuollu, et kõnealuse tammiga tõkestatud veed olid kogu aeg mõeldud 1000 hektari suuruse maa-ala niisutamiseks.
Licata tööstuspiirkonna valmimine 1986. aastaks, nagu oli ette nähtud, ei realiseerunud, mistõttu muutus peamiseks niisutamine.
Sellest asjaolust teavitati komisjoni, olgu veel täpsustatud, et ehitis täitis regionaalarengu raames sotsiaal-majanduslikku
ülesannet. Selles osas tuleks käsitleda, et tamm, mis asus piirkonnas, kus oli märkimisväärne puudus veest era-, põllumajanduslikuks
ja tööstuslikuks kasutuseks, võiks tänu oma vee kvaliteedile täita mitut vajadust, seal hulgas joogiveena, ning see võiks
kuuluda vee valdkonnas ERF-i kaasrahastatavate ühiste ja tunduvalt laiemate tegevuste süsteemi. Hageja lisab, et vete ja kõnealuse
tammi kasutamise kohta telliti spetsiaalne analüüs.
Samamoodi leiab hageja, et ehitise eesmärgi muutmine ei saa mõjutada tegevuse alustamise tingimusi, kuna viimased kehtivad
ehitise funktsioneerimise, mitte tema eesmärgi suhtes.
Hageja sõnul on vaidlustatud otsus ekslik selles osas, milles jäeti arvestamata asjaolu, et Itaalia ametivõimud teavitasid
komisjoni ehitise eesmärgi muutmist puudutavatest dokumentidest.
Komisjon tuletab meelde, et eeskirjade eiramise korral, eelkõige asjaomase meetme rakendamist mõjutava olulise muudatuse korral,
võib tugineda määruse nr 4253/88 artiklile 24.
Ta märgib lisaks, et on tuvastanud eeskirjade eiramine, mis seisneb tema eelneva heakskiiduta ehitise eesmärkide ja kasutusotstarbe
sisulises muutmises võrreldes sellega, mis oli ette nähtud abi andmise otsuses.
Komisjon tuletab seejärel meelde, et abi andmise otsus võeti vastu määruse nr 1787/84 alusel. Selle määruse artikli 22 lõike 3
sätted, mis näevad ette ühenduse struktuurifondidest kaasrahastatava ehitise kirjelduse, oleksid üleliigsed, kui sellist kirjeldust
tuleks käsitleda puhtalt viitavana. Sama kehtib selle määruse artikli 28 lõike 1 punkti b sätete puhul, mille kohaselt sisaldab
lõpliku tasumise taotlus eelkõige teadet selle kohta, et investeering on algse projektiga kooskõlas.
Itaalia ametivõimude määruse nr 1787/84 artikli 22 lõike 3 mõttes komisjonile esitatud ERF-i abitaotlusest ilmneb, et tammi
ja tema ettenähtud kasutusala kirjeldamine moodustasid taotluse põhiosa. Komisjon lisab, et abi andmisel võeti arvesse iseäranis
taotluses välja toodud ehitise kestvust, tehnilisi näitajaid ja kasutusotstarvet. Tuhande hektari suuruse põllumajandusmaa
niisutamine oli komisjoni arvates ette nähtud teisejärgulisena.
Neil tingimustel oleks projekti kasutusotstarbe muutumine pärast rahastamist ettenähtust erinevaks vastuolus kavandamise mõistet
hõlmava selge ja ühtlase regionaalarengu mõistega. Asjaomast abi anti eeldusel, et tammiga tõkestatud veed oleksid seotud
eelkõige ehitatava tööstuspiiirkonna veevarustusega.
Sellest võib järeldada, et tammivee kasutusotstarbe muutmine õigustab abi tühistamist määruse nr 4253/88 artikli 24 tähenduses.
Muu hulgas väidab komisjon, et hageja argument (vt eespool punkt 90), mille kohaselt ei olnud ta vaidlustatud otsuses arvesse
võtnud asjaolu, et Itaalia ametivõimud teavitasid komisjoni ehitise eesmärgi asjaomasest muudatusest, on põhjendamatu. Komisjon
ei ole kunagi andnud ehitise otstarbe muutmisele oma heakskiitu, lisaks sellele teatati sellest väga hilja, st 29. märtsil
2001. Teisest küljest hageja isegi ei taotlenud heakskiitu nimetatud muudatusele. Komisjon väidab, et ehitise otstarbe muutmisest
teavitamine ei ole sama kui sellele heakskiidu taotlemine. Vastupidi, temale 29. märtsil 2001 edastatud teave viis komisjoni
abi tühistamise menetluse algatamiseni. Hageja kinnitas seda teavet 29. novembril 2001, mis viis vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseni
11. detsembril 2002.
Lisaks sellele tugines hageja argument, mille kohaselt ei võinud komisjon abi ei vähendada ega tühistada üksnes põhjusel,
et siseriiklikud ametivõimud olid sellele heakskiitu küsinud, määruse nr 4253/88 artikli 24 ekslikule tõlgendamisele. Kui
komisjon ei saaks vähendada ega tühistada abi üksnes sel põhjusel, et teda oli projekti muutmisest teavitatud, seaks see ohtu
ühenduse finantshuvid. Selline tõlgendus muudaks kasutuks isegi muudatuse heakskiitmise.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb esile tõsta, nagu komisjon õigustatult meelde tuletas, et Itaalia Vabariigi esitatud ERF-i abitaotluses on
kõnealuse ehitise eesmärk märgitud.
Lisaks sellele väitis komisjon õigusega, et tema jaoks ei piisa ehitise, mille püstitamist kaasrahastab ERF, kasutusotstarbe
muudatuste kohta esitatud teabest, vaid et ta peab nendele muudatustele andma ka oma nõusoleku. Esimese Astme Kohus on juba
leidnud, et komisjon võib eeskirjade eiramisel abi tühistada eelkõige projekti olulise muudatuse korral, mis puudutab tema
olemust või tema rakendamise tingimusi, ilma et eelnevalt oleks komisjonilt heakskiitu taotletud (eespool viidatud 12. oktoobri
1999. aasta otsus Conserve Italia
vs.
komisjon, punkt 92).
Toimiku kohaselt piirdus hageja kõnealuse ehitisega tõkestatud vete kasutusotstarbe muutmisest komisjoni teavitamisega hilinenult.
Ilmselgelt ei kujutanud see informatsioon endast heakskiidu taotlemist.
Nagu eespool punktis 81 meelde tuletati, tuleb ühelt poolt maksmisotsuse ja sellele vastava rahastamistaotluse ühisel lugemisel
ning teiselt poolt komisjoni eelneva heakskiiduta ehitise kasutusotstarbe olulise muutmise korral selliselt, et Licata tööstuspiirkonna
veevarustuse peamist kasutuseesmärki ei olnud saavutatud, järeldada, et abi tühistamine on vastavalt määruse nr 4253/88 artiklile 24
õigustatud.
Neil tingimustel ei ole esimese väite kinnituseks toodud kolmas argument põhjendatud ning tuleb tagasi lükata seetõttu, et
esimene väide lükati täies ulatuses tagasi.

Teine väide, mis tuleneb määruse nr 4253/88 artikli 24 kohaldamisel tehtud ilmsest hindamisveast
Poolte argumendid
Hageja väitel on ekslik komisjoni jaoks määravaks saanud hinnang, mille kohaselt ei olnud ehitustööd lõpetatud ning mille
kohaselt ei oleks olnud võimalik kindlaks määrata isegi mitte ligikaudset kuupäeva, millal tamm oleks toimiv ja kasutata
vs.
Vastupidi, ta väidab, et komisjonile üle antud dokumentidest ja eriti ehitustööde lõpetamise sertifikaadist võib järeldada,
et tammi täieliku valmimisega seotud ehitustööd olid lõpetatud 4. novembril 1992. Ta lisab, et seda asjaolu on vaidlustatud
otsuse kuuendas põhjenduses tunnustatud.
Hageja märgib lisaks, et viimased vaidlustatud otsuses mainitud lõpetamata tööd on täielikult teisejärgulised. Need ei võimaldaks
välistada tammi ehituse tegelikku lõpuleviimist. Neid väiteid kinnitab lõpetamise sertifikaat ise.
Muus osas väidab hageja, et vastupidiselt vaidlustatud otsuse kuuendas põhjenduses esitatule ei maini nimetatud sertifikaat
lõpetamata „esialgseid veetõkkeid.”
Hageja lisab, et Servizio nazionale dighe (Itaalia tammihooldusteenistus) nõudis pärast ehitustööde lõpetamist üksnes tammi
vasaku nõlva plaadistamistööde teostamist.
Hageja järeldab sellest, et Gibbesi tammi valmimist puudutavad ehitustööd olid lõpetatud 1992. aasta novembris ning Servizio
nazionale dighe ülalmainitud nõudel oli võrreldes tammi esimese ülesandega, milleks oli eelkõige vee tõkestamine, marginaalne
tähendus. Nimetatud teenistus oli iga poole aasta tagant toimunud ehitise funktsionaalsuse kontrollimise käigus muu hulgas
alati leidnud, et tamm oli lõpetatud, mida kinnitavad ka vastavad sertifikaadid.
Komisjon vaidlustab asjaolu, et ehitustööd olid lõpetatud novembris 1992 ning et tammi töötamise nimel tehtud toimingud olid
teisejärgulised.
Selle kinnituseks mainib komisjon Itaalia ametivõimude 23. mai 2000. aasta kirja, millele oli lisatud tööde lõpetamise sertifikaat,
millest selgub, et esialgsed veetõkked ei olnud valmis ja akvedukt ei olnud lõpetatud. Komisjon lisab, et ta palus 19. detsembri
2000. aasta kirjas Itaalia ametivõimudelt täiendavat teavet, eriti mis puudutab tööde lõpetamist ja tammi töölehakkamise tegelikku
või eeldatavat kuupäeva. Hageja teatas 21. veebruari 2001. aasta kirjas ajakava, mille kohaselt lõpetatakse ehitustööd enne
2. veebruari 2003.
Komisjon lisab, et kõnealused ehitustööd ei hõlmanud mitte üksnes tammikorpuse ehitamist, vaid ka Gibbesi ümbersuunamist,
alavee kanalit, akvedukti, samuti muid ehitisi. Lisaks sellele selgitasid Itaalia ametivõimud oma abitaotluses ehitise eesmärki,
milleks oli asjaomase regiooni tööstusarengu edendamine. Sellest järeldub, et ehitis pidi olema igakülgselt lõpetatud ning
töötama ettenähtud eesmärkide saavutamise nimel. Neil asjaoludel ei ole hageja esitatud peatööde ja teisejärguliste tööde
eristamisel mõtet.
Neil tingimustel ei saanud komisjon teha muud kui sedastada, et vaidlustatud otsuse vastuvõtmise kuupäeval olid kõnealuse
abiga seotud ehitustööd lõpetamata.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb tõsta esile, et vaidlustatud otsuse kuues põhjendus mainib üksnes seda, et tammikorpuse tööd olid lõpetatud,
mitte tamm tervikuna.
Lisaks sellele ilmneb toimikust ja eelkõige 23. mail 2000 komisjonile saadetud kirjale lisatud ehitustööde lõpetamise sertifikaadist,
et komisjon juhtis õigustatult tähelepanu asjaolule, et esialgsed veetõkked ei olnud valmis ning et akvedukt ei olnud lõpetatud,
kuigi nende ehitustööd moodustasid kõnealuse projekti põhiosa.
Neil tingimustel tuleb järeldada, et ehitustööd, millele anti ERF-i abi, ei olnud vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal lõpetatud.
Järelikult tuleb teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Eeltoodut silmas pidades tuleb hagi jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Esimese Astme Kohus võib sama artikli lõike 3 esimese lõigu alusel määrata kulude jaotuse, kui osa nõudeid rahuldatakse
ühe poole, osa teise poole kasuks. Nimetatud artikli lõike 3 teine lõik näeb ette, et Esimese Astme Kohus võib määrata, et
pool hüvitab kulud, mida ta on kohtu arvates põhjendamatult või pahatahtlikult teisele poolele tekitanud, isegi kui otsus
on tehtud tema kasuks.
Käesolevas asjas on komisjon kohtuvaidluse kaotanud selles osas, mis puudutab vastuvõetavust. Lisaks sellele oli osa hageja
hagi esitamiseks kantud kuludest põhjustatud vaidlustatud otsuse (vt eespool punkt 21) ebatäielikust olemusest. Esimese Astme
Kohus peab seega õiglaseks, et komisjon kannab poole oma kohtukuludest. Järelikult tuleb otsustada, et hageja kannab enda
kohtukulud ning temalt tuleb välja mõista komisjoni kohtukulud pooles ulatuses.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (esimene koda laiendatud koosseisus)
otsustab:
1.
Lükata vastuvõetamatuse vastuväide tagasi.
2.
Jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
3.
Jätta hageja kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt välja komisjoni kohtukulud pooles ulatuses. Jätta komisjoni kohtukulud
pooles ulatuses tema enda kanda.
Vesterdorf
Cooke
García-Valdecasas
Labucka

Trstenjak
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 18. oktoobril 2005 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Kohtu esimees
E. Coulon

B. Vesterdorf
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.