CELEX: 62006TJ0042
Privilegijos ir imunitetai
Europos Parlamento narys
Sprendimas neginti privilegijų ir imunitetų
Ieškinys dėl panaikinimo
Suinteresuotumo pareikšti ieškinį teisme išnykimas
Nereikalingumas priimti sprendimą
Ieškinys dėl žalos atlyginimo
Veiksmai, kuriais kaltinamas Parlamentas
Pakankamai akivaizdus teisės normos, suteikiančios teisių privatiems asmenims, pažeidimas
Priežastinis ryšys

Teisinis pagrindas
1.
Protokolas dėl privilegijų ir imunitetų
Protokolo dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų, kuris iš pradžių buvo Europos Bendrijų jungtinės Tarybos ir jungtinės
Komisijos steigimo sutarties priedas, o vėliau pagal Amsterdamo sutartį – EB sutarties priedas (toliau – Protokolas), 9 straipsnyje
numatyta:
„Europos Parlamento nariai negali būti apklausiami, sulaikomi ar traukiami atsakomybėn dėl einant pareigas pareikštos nuomonės
ar balsavimo.“
Protokolo 10 straipsnyje teigiama:
„Europos Parlamento nariai sesijų metu naudojasi:
a) savo valstybės teritorijoje – imunitetais, kurie toje valstybėje yra suteikiami parlamento nariams;
b) visų kitų valstybių narių teritorijose – imunitetu nuo bet kokios sulaikymo priemonės ir patraukimo atsakomybėn.
Imunitetas taip pat galioja Europos Parlamento nariams vykstant į Europos Parlamento susitikimų vietą arba grįžtant iš jos.
Imunitetu negali naudotis narys, užkluptas darantis nusikaltimą, taip pat joks imunitetas negali sukliudyti Europos Parlamentui
pasinaudoti savo teise atšaukti vieno iš narių imunitetą.“
2.
Parlamento darbo tvarkos taisyklės
Parlamento darbo tvarkos taisyklių 16 leidimo (2004 m. liepos mėn.) (OL 2005, L 44, p. 1) 5 straipsnyje numatyta, kad „Europos
Parlamento nariai naudojasi privilegijomis ir imunitetais, nustatytais Protokole <...>“.
Parlamento darbo tvarkos taisyklių 6 straipsnio 1 ir 3 dalyse nurodyta:
„1. Parlamentas, vykdydamas savo įgaliojimus, susijusius su privilegijomis ir imunitetais, pirmiausia siekia išlikti vientisa
demokratiška teisės aktų leidybos asamblėja ir užtikrinti Parlamento narių nepriklausomumą einant savo pareigas.
<…>
3. Kiekvienas Parlamento nario ar buvusio Parlamento nario Pirmininkui atsiųstas prašymas ginti imunitetą ir privilegijas
yra paskelbiamas plenarinio posėdžio metu ir perduodamas atsakingam komitetui.“
Parlamento darbo tvarkos taisyklių 7 straipsnio 6 dalyje nustatyta:
„Prašymo ginti privilegijas ir imunitetą atveju komitetas nustato, ar susidariusios aplinkybės yra administracinio pobūdžio
ar kitokie Europos Parlamento narių, vykstančių į posėdžių vietą ir iš jos, laisvą judėjimą ribojantys suvaržymai, ar su nuomonės
pareiškimu ar balsavimu vykdant įgaliojimus susiję apribojimai, ar aplinkybės gali būti priskirtos [Protokolo] 10 straipsnyje
numatytiems atvejams, nepriklausantiems nacionalinės teisės sričiai, ir pateikia atitinkamai institucijai pasiūlymą padaryti
reikiamas išvadas.“
3.
Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsnis
Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsnyje nustatyta:
„Parlamento narys negali būti traukiamas atsakomybėn, apklausiamas, sulaikomas, suimamas ar teisiamas dėl einant pareigas
pareikštos nuomonės ar balsavimo.
Dėl nusikaltimo ar kito rimto pažeidimo Parlamento narys gali būti sulaikomas arba kitaip atimama arba suvaržoma jo laisvė
tik jei Asamblėjos, kurios narys jis yra, biuras tam davė sutikimą. Tokio sutikimo nereikia užklupus darant nusikaltimą arba
kitą rimtą pažeidimą arba galutinio nuosprendžio atveju.
Parlamento nario suėmimas, laisvę atimančios ar suvaržančios priemonės arba persekiojimas yra sustabdomi sesijos metu, jei
Asamblėja, kurios narys jis yra, to pareikalauja <...>.“

Faktinės bylos aplinkybės
Ieškovas Bruno Gollnisch yra Europos Parlamento narys ir
conseiller régional de la région Rhône‑Alpes
(Ronos‑Alpių regiono tarybos narys) (Prancūzija).
2004 m. spalio 11 d. ieškovas surengė spaudos konferenciją savo politinėje būstinėje Lione (Prancūzija).
Ta proga ieškovas aptarė tokias temas: Turkijos Respublikos įstojimo į Europos Sąjungą klausimą, Sutarties dėl Konstitucijos
Europai ratifikavimo procesą, įkaitų Irake klausimą, politinę ir socialinę padėtį bei galiausiai Komisijos ataskaitą dėl rasizmo
ir holokausto neigimo Jean‑Moulin Lyon‑III Universitete, perduotą Prancūzijos švietimo ministrui (vadinama
Rousso
ataskaita), susijusią, be kita ko, su kai kurių mokslininkų politinėmis nuomonėmis dėl Antrojo pasaulinio karo istorijos
Europoje.
2004 m. spalio 15 d. Prancūzijos teisingumo ministras nurodė policijai pradėti tyrimą dėl ieškovo per šią spaudos konferenciją
išsakytų kai kurių teiginių, kurie buvo įvertinti kaip paneigiantys nacionalsocialistinio režimo padarytus nusikaltimus žmoniškumui.
2004 m. lapkričio 29 d. laišku
procureur général près la cour d’appel de Lyon
(Liono apeliacinio teismo generalinis prokuroras) nurodė
procureur de la République de Lyon
(Respublikos prokurorui Lione) patraukti atsakomybėn ieškovą dėl to, kad jis ginčijo nusikaltimus žmoniškumui.
Procureur de la République de Lyon
iškėlė baudžiamąją bylą ieškovui remdamasis 1881 m. liepos 29 d. Įstatymo dėl spaudos laisvės (
Loi du 29 juillet 1881 sur la liberté de la presse
) (
Bulletin des Lois
, Nr. 637, 1881, p. 125) 24 a straipsniu. Šis straipsnis, būtent draudžiantis viešus pareiškimus, kuriais ginčijamas nusikaltimų
žmoniškumui egzistavimas, o jį pažeidus kyla baudžiamoji atsakomybė, buvo įtrauktas 1990 m. liepos 13 d. Įstatymo Nr. 90‑615,
kuriuo siekiama užkirsti kelią bet kokiems rasistiniams, antisemitiniams ar ksenofobijos veiksmams (
Loi n 90‑615, du 13 juillet 1990, tendant à réprimer tout acte raciste, antisémite ou xénophobe
) (JORF, 1990 m. liepos 14 d., p. 8333) 9 straipsniu.
2005 m. balandžio 7 d. Luca Romagnoli, Parlamento narys, remdamasis Parlamento darbo tvarkos taisyklių 6 straipsnio 3 dalies
nuostatomis, nusiuntė Parlamento pirmininkui laišką, kuriuo prašoma kreiptis į Teisės reikalų komitetą su prašymu ginti ieškovo
parlamentinį imunitetą:
„Tai <...> akivaizdus
fumus persecutionis
atvejis, kai opozicijai priklausantis Parlamento narys traukiamas atsakomybėn vykdomosios valdžios atstovo, kuris yra dar
ir jo priešininkas vietiniu lygmeniu, asmeniniu nurodymu.
Pagal [Protokolo] 10 straipsnio [pirmos pastraipos a punktą] Parlamento nario imunitetas, kuriuo naudojasi B. Gollnisch, yra
imunitetas, kurį numato Prancūzijos konstitucinė teisė. Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsnyje numatyta, kad Asamblėja,
kuriai priklauso parlamento narys, gali reikalauti sustabdyti persekiojimą.
Veikdamas pagal [Parlamento darbo tvarkos taisyklių] 6 straipsnio 3 dalį, turiu garbę reikalauti ginti B. Gollnisch imunitetą
jam sutikus.“
Per 2005 m. balandžio 14 d. Parlamento plenarinę sesiją Parlamento pirmininkas atsižvelgė į L. Romagnoli laišką ir perdavė
prašymą ginti ieškovo imunitetą šioje srityje kompetentingam Teisės reikalų komitetui.
Per 2005 m. balandžio 21 d. vykusį Teisės reikalų komiteto susitikimą Parlamento narė D. Wallis buvo paskirta pranešėja byloje.
Po to, kai ieškovas gavo šaukimą 2005 m. balandžio 26 d. atvykti į
Tribunal correctionnel de Lyon
(Liono baudžiamųjų bylų teismą), 2005 m. balandžio 25 d. L. Romagnoli Parlamento pirmininkui nusiuntė naują laišką.
Per
Tribunal correctionnel de Lyon
vykusį posėdį bylos nagrinėjimas buvo atidėtas, nes Parlamentas dar nebuvo išnagrinėjęs ieškovo prašymo ginti imunitetą.
2005 m. birželio 9 d. Parlamento Teisės reikalų komiteto pirmininkas raštu kreipėsi į Prancūzijos teisingumo ministrą siekdamas,
pirma, informuoti apie tai, kad pateiktas prašymas ginti ieškovo imunitetą, antra, pateikti kai kuriuos klausimus, susijusius
su prieš ieškovą pradėtu teismo procesu.
2005 m. liepos 13 d. Parlamento pirmininkas raštu kreipėsi į Prancūzijos nuolatinį atstovą Europos Sąjungoje siekdamas jį
informuoti apie proceso Parlamente būklę ir jo paprašyti perduoti teisminėms institucijoms prašymą laikinai sustabdyti baudžiamąjį
procesą, kad Parlamentas galėtų išnagrinėti bylą ir priimti sprendimą dėl prašymo ginti ieškovo imunitetą.
Per 2005 m. liepos 14 d. Parlamento Teisės reikalų komiteto susirinkimą komitete įvyko indikatyvus balsavimas, po kurio komitetas
įpareigojo D. Wallis parengti ataskaitos dėl ieškovo imuniteto gynimo projektą.
Atsakydamas į 2005 m. liepos 13 d. Parlamento pirmininko laišką, 2005 m. liepos 18 d. Prancūzijos teisingumo ministras parašė:
„Teismas, į kurį bus kreiptasi, viešame ir pagal rungimosi principą vyksiančiame posėdyje priims sprendimą dėl kaltinimo pateiktų
įrodymų egzistavimo ir pakankamumo, o iki tol įtariamajam galioja nekaltumo prezumpcija. Teisingumo ministras šiuo klausimu
negali pateikti jokio vertinimo.
Be to, pažymėtina, kad per teisminį tyrimą B. Gollnisch, nors ir nepakluso šaukimui, kurį jam nusiuntė policijos tarnybos,
nebuvo sulaikytas ir jam nebuvo pritaikytos jokios apsaugos priemonės, o tik dėl šių priemonių, kalbant apie nacionalinio
Parlamento narius, reikalingas išankstinis Asamblėjos, kuriai jie priklauso, biuro leidimas pagal [Prancūzijos] Konstitucijos
26 straipsnį.“
Parlamento Teisės reikalų komitetas, kelis kartus susirinkęs ir išnagrinėjęs tris ataskaitų projektus, per 2005 m. lapkričio
22 d. susirinkimą priėmė ketvirtą D. Wallis ataskaitos projektą dėl prašymo ginti ieškovo imunitetą atmetimo.
Šios ataskaitos aiškinamoji dalis tokia:
„4. Pirmąjį teisės aktų leidybos penkmetį Europos Parlamentas priėmė sprendimus dėl kelių prašymų panaikinti imunitetą. Parlamente
vykę šių prašymų svarstymai leido nustatyti kelis bendruosius principus, kurie įtvirtinti rezoliucijoje, kurią Parlamentas
priėmė per 1987 m. kovo 10 d. posėdį remdamasis Donnez ataskaita dėl [Protokolo] pakeitimo, susijusio su Europos parlamento
nariais (A2‑121/86). Tikslinga trumpai priminti kai kuriuos principus, į kuriuos turi būti atsižvelgta nagrinėjamu atveju.
a) Parlamento nario imunitetas nėra privilegija, kuri suteikiama vienam ar kitam Parlamento nariui, bet Parlamento ir jo narių
nepriklausomybės nuo kitų institucijų garantija.
b) Tai, kad [Protokolo] 10 straipsnio pirmos pastraipos a punkte nurodomi nacionalinių parlamentų nariams pripažįstami imunitetai,
nereiškia, jog Europos Parlamentas negali nustatyti savo taisyklių dėl parlamento nario imuniteto atšaukimo. Parlamento sprendimuose
palaipsniui buvo sukurta nuosekli Europos Parlamento nario sąvoka, kuri iš esmės yra savarankiška įvairios nacionalinių parlamentų
praktikos atžvilgiu. Tai leidžia išvengti, kad Parlamento nariai būtų vertinami skirtingai, atsižvelgiant į jų pilietybę.
Todėl, nors atsižvelgiama į nacionalinės teisės suteiktą imunitetą, Europos Parlamentas, priimdamas sprendimą, ar reikia atšaukti
Parlamento nario imunitetą, taiko savo nusistovėjusius principus.
Parlamento nario imunitetas yra skirtas Parlamento narių saviraiškos laisvei ir politinės diskusijos laisvei apsaugoti. Todėl
kompetentingas Europos Parlamento komitetas visada pagrindiniu pripažįsta principą, kad visais atvejais, kai veiksmai, kuriais
kaltinami Parlamento nariai, yra jų politinės veiklos dalis arba tiesiogiai su ja susiję, imunitetas negali būti atšauktas.
Tai apima, pavyzdžiui, nuomonės, kuri laikoma susijusia su Parlamento nario politine veikla, išsakymą per manifestacijas,
viešuosius susirinkimus, politinėse publikacijose, spaudoje, knygose, televizijoje, pasirašant politinę proklamaciją ar net
teisme.
c) Šį principą papildo kiti argumentai, kuriais pritariama arba nepritariama imuniteto atšaukimui, ypač
fumus persecutionis
, t. y. prezumpcija, pagal kurią baudžiamojon atsakomybėn traukiama siekiant pakenkti Parlamento nario politinei veiklai.
Kaip nurodyta Donnez ataskaitos aiškinamojoje dalyje, sąvoka
fumus persecutionis
iš esmės reiškia, kad imunitetas neatšaukiamas, jei yra įtarimų, kad baudžiamoji byla pradėta norint pakenkti Parlamento nario
politinei veiklai.
Taigi, kai persekiojimą pradeda politinis priešininkas, nebent būtų įrodyta kitaip, imunitetas nėra atšaukiamas, nes laikoma,
kad persekiojimu siekiama pakenkti atitinkamam Parlamento nariui, o ne to, kad būtų atlyginta žala. Taip pat jei persekiojimas
pradedamas aplinkybėmis, kurios leidžia manyti, kad jo vienintelis tikslas yra pakenkti Parlamento nariui, imunitetas nėra
atšaukiamas.
III. Siūlomo sprendimo motyvai
1. Teisės reikalų komitetas detaliai išnagrinėjo [Protokolo] straipsnius, kurie gali būti taikomi. Komisija nusprendė, kad
ši byla turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į [Protokolo] 9 straipsnį kartu su anksčiau nurodytais principais.
9 straipsnyje numatyta, kad „Europos Parlamento nariai negali būti apklausiami, sulaikomi ar traukiami atsakomybėn dėl einant
pareigas pareikštos nuomonės ar balsavimo“. Taigi absoliutus imunitetas susijęs tik su einant pareigas [nario] pareikšta nuomone
ir balsavimu.
Parlamentas visada gynė pagrindinį principą, pagal kurį imunitetas jokiu būdu negali būti atšauktas, kai veiksmai, kuriais
kaltinamas narys, buvo atlikti einant Parlamento nario politines pareigas ar yra tiesiogiai susiję su tokiomis pareigomis.
Tie patys principai turi būti taikomi ir prašymo ginti Parlamento nario imunitetą atveju.
a) Remdamasis šiais principais Komitetas pripažino, kad kai B. Gollnisch savo nuomonę išsakė per 2004 m. spalio 11 d. spaudos
konferenciją, jis nesinaudojo saviraiškos laisve „einant [Europos Parlamento nario] pareigas“ .
Pagal B. Gollnisch pateiktus paaiškinimus jis pateikė Katynės žudynių įvertinimą atsakydamas į žurnalistų klausimus dėl stiprios
kritikos, kurią jis išsakė dėl politinio įsikišimo į
Rousso
ataskaitą, susijusią su Lyon‑III universiteto mokslininkų politinėmis nuomonėmis. Šie pareiškimai buvo tiesiogiai susiję
su B. Gollnisch, kaip Lyon‑III universiteto profesoriaus, profesine veikla ir neturėjo nieko bendro su jo, kaip Europos Parlamento
nario, pareigomis.
Todėl negali būti teigiama, kad tai įvyko „einant [Europos Parlamento nario] pareigas“.
b) [Parlamento darbo tvarkos] taisyklių 7 straipsnio 6 dalis yra įvykdyta. Pagal informaciją, kurią pateikė Prancūzijos teisingumo
ministerija, B. Gollnisch iškelta baudžiamoji byla nėra kliūtis jam vykdyti savo įgaliojimus, trukdanti, pavyzdžiui, dalyvauti
Parlamento sesijose, komiteto susirinkimuose ir t. t. Iš šios informacijos aišku, kad B. Gollnisch neprivalo atvykti į posėdį
ir gali būti atstovaujamas savo patarėjo. Be to, posėdis B. Gollnisch prašymu gali būti atidėtas.
2. Pagal [Parlamento darbo tvarkos] taisyklių 7 straipsnio 2 dalį komiteto pasiūlytas sprendimas turėtų apsiriboti siūlymu
patenkinti arba atmesti prašymą ginti imunitetą ir privilegijas.
IV. Išvada
Atsižvelgdamas į anksčiau nurodytus argumentus, Teisės reikalų komitetas, išnagrinėjęs motyvus „už“ ar „prieš“ ginti imunitetą,
siūlo atmesti prašymą ginti B. Gollnisch imunitetą.“
2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimu 2005/2072(IMM) (toliau – ginčijamas sprendimas) Parlamentas pasirėmė šiuo pasiūlymu ir tik
nurodęs Teisės reikalų komiteto ataskaitą, bet nepateikęs kitų motyvų, nusprendė „neginti [ieškovo] imuniteto ir privilegijų“.
2008 m. vasario 28 d. sprendimu
Cour d’appel de Lyon
(Liono apeliacinis teismas) paliko galioti
Tribunal correctionnel
sprendimą, pagal kurį ieškovas nubaustas trijų mėnesių laisvės atėmimo bausme atidedant bausmės vykdymą ir 5 000 EUR bauda,
taip pat įpareigotas iš dalies atlyginti žalą civiliniams ieškovams.
Tačiau 2009 m. birželio 23 d. sprendimu
Cour de cassation
(Kasacinis teismas) (Prancūzija) panaikino 2008 m. vasario 28 d.
Cour d’appel de Lyon
sprendimą. Iš esmės
Cour de cassation
nusprendė, kad dėl aplinkybių, kuriomis kaltinamas ieškovas, jis negalėjo būti traukiamas atsakomybėn ir jo atžvilgiu priimtas
galutinis sprendimas baudžiamojoje byloje.

Procesas ir šalių reikalavimai
2006 m. vasario 13 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu ieškovas, remdamasis EB 230 straipsnio ketvirta pastraipa,
pareiškė šį ieškinį, kuriuo prašo panaikinti ginčijamą sprendimą ir atlyginti tariamai patirtą neturtinę žalą.
Atskiru dokumentu, užregistruotu Bendrojo Teismo kanceliarijoje 2006 m. vasario 13 d., ieškovas pagal EB 242 ir EB 243 straipsnius
prašė sustabdyti ginčijamo sprendimo vykdymą. Šis prašymas buvo atmestas 2006 m. gegužės 12 d. Bendrojo Teismo pirmininko
nutartimi.
2006 m. vasario 21 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu L. Romagnoli pateikė prašymą įstoti į bylą palaikyti
ieškovo reikalavimus. 2008 m. vasario 14 d. Bendrojo Teismo trečiosios kolegijos pirmininko nutartimi šis prašymas buvo atmestas.
Atskiru dokumentu, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2006 m. balandžio 28 d., Parlamentas, remdamasis Bendrojo Teismo
procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalimi, pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo, kuriuo siekiama, kad visas ieškinys
būtų atmestas kaip nepriimtinas.
Dokumentu, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2006 m. birželio 20 d., ieškovas pateikė savo pastabas dėl Parlamento pareikšto
prieštaravimo dėl priimtinumo.
2008 m. sausio 22 d. Bendrojo Teismo (trečiosios kolegijos) nutartimi šį prieštaravimą dėl priimtinumo buvo nuspręsta nagrinėti
nagrinėjant bylą iš esmės.
2008 m. kovo 14 d. Parlamentas pateikė atsiliepimą į ieškinį.
2008 m. balandžio 1 d. kanclerio raštu ieškovui pasiūlyta pateikti dubliką.
Ieškovas per jam nustatytą terminą dubliko nepateikė, tačiau vėliau patvirtino suinteresuotumą, kad byla būtų išnagrinėta.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (trečioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
2009 m. sausio 28 d. posėdyje buvo išklausyti šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus
.
Po to, kai buvo priimtas 2009 m. birželio 23 d.
Cour de Cassation
sprendimas, Bendrasis Teismas 2009 m. liepos 9 d. nutartimi nusprendė iš naujo pradėti žodinį procesą ir taikydamas proceso
organizavimo priemones paprašė šalių pateikti dokumentus ir atsakyti į klausimus, susijusius su aptariamu sprendimu. Šis prašymas
buvo įvykdytas.
2009 m. rugsėjo 17 d. Bendrojo Teismo trečiosios kolegijos sprendimu žodinė proceso dalis buvo baigta.
Ieškovas Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti 8 000 EUR neturtinės žalos atlyginimą,
–        priteisti 4 000 EUR išlaidų, patirtų dėl atstovavimo ir šiam ieškiniui parengti.
Parlamentas Bendrojo Teismo prašo:
–        pripažinti, kad išnyko ieškinio dalykas ir nebereikia priimti sprendimo po to, kai buvo priimtas 2009 m. birželio 23 d.
Cour de Cassation
sprendimas,
–        papildomai, atmesti ieškinį kaip nepriimtiną ar nepagrįstą,
–        priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
1.
Dėl prašymo panaikinti

Šalių argumentai
Visų pirma ieškovas, kurio buvo paprašyta išsakyti nuomonę dėl
Cour de Cassation
sprendimo poveikio šiam procesui, iš esmės teigia, kad jis tebėra suinteresuotas, kad būtų panaikintas ginčijamas sprendimas,
pirma, siekiant išvengti, kad šis sprendimas netaptų precedentu, antra, todėl, kad jo atžvilgiu pradėtas naujas procesas dėl
naujų aplinkybių ir dėl to svarbu, kad Bendrasis Teismas priimtų sprendimą dėl teisės klausimų, kurie keliami ginčijamame
sprendime tam, kad Parlamentas ateityje nebepriimtų tokio paties sprendimo, trečia, todėl, kad
Cour de Cassation
sprendimu ne visiškai atlyginta neturtinė žala, atsiradusi dėl ginčijamo sprendimo, ir, ketvirta, todėl, kad jis patyrė turtinės
žalos dėl išlaidų, kurių jis turėjo ginčijamam sprendimui apskųsti.
Be to, iš esmės ieškovas teigia, kad jo ieškinys yra priimtinas.
Grįsdamas savo ieškinį ieškovas nurodo šešis pagrindus. Pirma, jis teigia, kad Parlamentas pažeidė procedūrą, antra, kad jis
pažeidė Protokolo 9 ir 10 straipsnius, trečia, kad Parlamentas pažeidė Europos Parlamento Teisės reikalų komiteto nusistovėjusią
praktiką saviraiškos laisvės ir
fumus persecutionis
srityse, ketvirta, kad Parlamentas pažeidė teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principus, penkta, kad Parlamentas
pažeidė nario nepriklausomumą, ir galiausiai, šešta, kad Parlamentas nesilaikė savo darbo tvarkos taisyklių nuostatų, susijusių
su procedūra, po kurios gali būti atimtas Parlamento nario mandatas.
Iš esmės Parlamentas teigia, kad ieškovas nebėra suinteresuotas, jog būtų panaikintas ginčijamas sprendimas, nes jo atžvilgiu
pradėtas baudžiamasis procesas yra galutinai baigtas priėmus 2009 m. liepos 23 d.
Cour de Cassation
sprendimą ir todėl ieškovo imuniteto klausimas šioje byloje nebekyla. Parlamento teigimu, tai reiškia, kad ginčijamo sprendimo
panaikinimas ieškovui nesukels jokių teisinių pasekmių.
Parlamentas mano, jog iš tiesų ieškovas savo ieškiniu siekia, kad Parlamentas iš naujo išnagrinėtų bylą ir kad po šios peržiūros
apgintų jo imunitetą bei nuspręstų, jog reikia sustabdyti persekiojimą, o tai dabar neįmanoma atsižvelgiant į
Cour de Cassation
sprendimą.
Todėl Parlamentas tvirtina, kad ieškinys nepriimtinas, ir mano, kad net jei ieškinys ir būtų pripažintas priimtinu, priimti
sprendimo nebereikia.
Kalbant apie priimtinumą, Parlamentas iš esmės teigia, kad ginčijamas sprendimas nesukelia teisinių pasekmių, pirma, dėl savo
pobūdžio, antra, dėl bendrosios Parlamento narių imunitetų sistemos, ir kad dėl to tai nėra aktas, kurį galima ginčyti.
Kalbant apie esmę, Parlamentas iš esmės teigia, pirma, kad ieškinys yra pateiktas dėl ataskaitos, kurią parengė Teisės reikalų
komitetas ir ypač dėl šios ataskaitos aiškinamosios dalies. Tačiau tik sprendimas, priimtas Parlamentui susirinkus į plenarinį
posėdį, gali būti Parlamento aktu, nes nei Teisės reikalų komiteto ataskaitoje esantis pasiūlymas, nei aiškinamoji dalis negali
būti pripažįstami Parlamento aktais.
Antra, iš esmės Parlamentas teigia, kad aktai, susiję su imuniteto gynimu, negali būti tiesiogiai grindžiami Protokolu ir
kad dėl to pasirinktas teisinis pagrindas buvo nustatytas jo darbo tvarkos taisyklėse, susijusiose aktų dėl imuniteto gynimo
priėmimo procedūra.
Trečia, iš esmės Parlamentas teigia, kad Parlamento sprendimo neginti imuniteto teisinis imuniteto gynimo pagrindas teoriškai
galėjo būti tiek Protokolo 9 straipsnis, tiek ir Protokolo 10 straipsnis.
Ketvirta, Parlamentas iš esmės nurodo, kad ieškovo teiginiai dėl būtino minėto 10 straipsnio taikymo kelia ne tiek klausimą
dėl ginčijamo sprendimo teisinio pagrindo, kiek dėl jo vertinimo iš esmės.
Penkta, iš esmės Parlamentas nurodo, kad, kalbant apie persekiojimo sustabdymo taikymą, ieškovas savo ieškinyje neteigia,
kad Parlamentas turėjo taikyti Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsnio trečią pastraipą, bet kad galimas sprendimas ginti
ieškovo imunitetą turėjo turėti poveikį, numatytą šioje konstitucinėje nuostatoje, ir kad, jo nuomone, Protokolo 10 straipsnio
pirmos dalies a punkte nėra nuorodos į Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsnio trečią pastraipą.
Šešta, iš esmės Parlamentas teigia, kad net jei jis būtų galėjęs taikyti šią konstitucinę nuostatą ieškovui, jis būtų galėjęs,
atsižvelgiant jo diskreciją, priimti tokį patį kaip ginčijamas sprendimą.
Septinta, iš esmės Parlamentas teigia, kad pritaikius Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsnio trečią pastraipą pirmiausia
kiltų klausimas, ar jis neprivalėjo veikti tiesiogiai remdamasis šia nacionalinės teisės nuostata, o ne tęsti procedūrą, numatytą
jo darbo tvarkos taisyklėse, nes pagal jas tam, kad imuniteto gynimo procedūra įvyktų, imunitetas turi egzistuoti, o pagal
Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsnio trečią pastraipą iki Asamblėjos sprendimo nėra jokio imuniteto. Be to, net jei jis
būtų veikęs pagal Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsnio trečią pastraipą, Parlamentas mano, kad jis galėjo priimti neigiamą
sprendimą ir ieškovo teisinė padėtis liktų nepasikeitusi.
Kita vertus, pritaikius persekiojimo sustabdymo procedūrą, Parlamento nuomone, kiltų problema, susijusi apimtimi, kuri turi
būti suteikta sąvokai „sesija“, kuri turėtų būti vertinama laikantis Bendrijos požiūrio, o tai reikštų, kad sprendimo sustabdyti
persekiojimą galiojimas pasibaigtų pasibaigus metinei 2005‑2006 metų sesijai, t. y. 2006 m. kovo mėnesio antrąjį antradienį,
nebent Parlamentas atnaujintų sprendimą prašyti sustabdyti persekiojimą.
Aštunta, iš esmės Parlamentas teigia, kad ieškovas negalėjo veiksmingai remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu,
nes Parlamentas jam nesuteikė jokių konkrečių, besąlyginių ir nedviprasmiškų garantijų, kurios jam leistų tikėtis, kad jo
imunitetas bus apgintas, juo labiau, kad Parlamentas šios srityje turi plačią diskreciją.
Devinta, Parlamentas teigia, kad ieškovas nepateikė jokių įrodymų, pagrindžiančių jo teiginius, susijusius su tuo, kad ginčijamas
sprendimas pažeidžia jo, kaip Parlamento nario, nepriklausomumą.
Galiausiai dešimta, Parlamentas teigia, kad ieškovo teiginiai, susiję su Parlamento darbo tvarkos taisyklių 3 straipsnio 6 dalies
antros pastraipos pažeidimu, yra visiškai nepagrįsti, nes ši nuostata visiškai nesusijusi su ginčijamu sprendimu.

Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia išnagrinėti, ar ieškovas toliau yra suinteresuotas pareikšti ieškinį ir ar todėl reikia priimti sprendimą
dėl ieškinio dėl panaikinimo.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką ieškovo suinteresuotumas pareikšti ieškinį, atsižvelgiant į ieškinio dalyką, turi egzistuoti
jį pareiškiant, antraip ieškinys būtų nepriimtinas. Be to, ieškovo suinteresuotumas, kad jo ieškinys būtų patenkintas, turi
išlikti iki teismo sprendimo priėmimo dienos, antraip nebūtų reikalinga priimti sprendimą (šiuo klausimu žr. 1963 m. gruodžio
16 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Forges de Clabecq prieš Haute Autorité
, 14/63, Rink. p. 719, 748 ir 2007 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Wunenburger prieš Komisiją
, C‑362/05 P, Rink. p. I‑4333, 42 punktą).
Iš tiesų pagal nusistovėjusią teismo praktiką nebereikia priimti sprendimo dėl prašymo panaikinti, jei ieškovas praranda suinteresuotumą,
kad ginčijamas aktas būtų panaikintas dėl įvykio, kuris įvyko per teismo procesą (šiuo klausimu žr. 2005 m. spalio 5 d. Pirmosios
instancijos teismo nutarties
First Data ir kt. prieš Komisiją
, T‑28/02, Rink. p. II‑4119, 36 ir 37 punktus ir jame nurodytą teismų praktiką), o dėl to šio akto panaikinimas nebegali pats
savaime sukelti teisinių pasekmių (šiuo klausimu žr. 1997 m. kovo 14 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt‑Unternehmen ir Hapag‑Lloyd prieš Komisiją
, T‑25/96, Rink. p. II‑363, 16 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Be to, buvo pripažinta, kad jei suinteresuotumas, kuriuo remiasi ieškovas, yra susijęs su būsima teisine padėtimi, jis turi
įrodyti, kad šios padėties atžvilgiu kylanti grėsmė jau yra reali (1992 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos teismo
NBV ir NVB prieš Komisiją
, T‑138/89, Rink. p. II‑2181, 33 punktas ir 2005 m. balandžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sniace prieš Komisiją
, T‑141/03, Rink. p. II‑1197, 26 punktas).
Per teismo procesą
Cour de Cassation
pripažino, kad aplinkybės, dėl kurių kaltinamas ieškovas, negali būti persekiojimo pagrindas. Taip buvo galutinai užbaigtas
ieškovo atžvilgiu pradėtas baudžiamas procesas, kuris pradėtas prašymu, dėl kurio buvo priimtas ginčijamas sprendimas.
Todėl ginčijamo sprendimo panaikinimas pats savaime negali sukelti teisinių pasekmių. Po to, kai buvo priimtas
Cour de Cassation
sprendimas, iš tiesų neįmanoma, kad Parlamentas priimtų naują sprendimą dėl ieškovo imuniteto, susijusį su šioje byloje nagrinėjamomis
aplinkybėmis, nes
Cour de Cassation
nusprendė, kad remiantis šiomis aplinkybėmis persekiojimas negalėjo būti pradėtas.
Todėl ieškovas nebesuinteresuotas, kad būtų panaikintas ginčijamas sprendimas, ir nebereikia priimti sprendimo dėl prašymo
panaikinti.
Šios išvados nepaneigia argumentai, kuriuos ieškovas pateikė savo atsakyme į Bendrojo Teismo rašytu pateiktą klausimą, siekiant
sužinoti jo nuomonę apie 2009 m. birželio 23 d.
Cour de Cassation
sprendimo poveikį.
Ieškovas savo atsakyme į Bendrojo Teismo raštu pateiktą klausimą teigia, kad jo atžvilgiu vyksta kitas procesas, kurį pradėjo
jo dėstytojo veiklai prieštaraujančios organizacijos dėl išrinktų asmenų grupės, kurios narys jis yra, paskelbto pranešimo
spaudai, ir kadangi jis šiuo atveju pareikalavo imuniteto, būtų naudinga, kad Bendrasis Teismas priimtų sprendimą šioje byloje.
Iš Teisingumo Teismo praktikos aišku, kad ieškovas gali ir toliau būti suinteresuotas prašyti panaikinti institucijos aktą,
jeigu nurodytas neteisėtumas gali pasikartoti ateityje, nesvarbu, kokios buvo bylos aplinkybės, kuriomis ieškovas pareiškė
ieškinį (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 60 punkte minėto Sprendimo
Wunenburger prieš Komisiją
50‑52 punktus ir jame nurodytą teismų praktiką).
Net jei, kaip teigia ieškovas, jo atžvilgiu bus pradėti nauji persekiojimai dėl naujų aplinkybių, jis neįrodo, kad tariamas
neteisėtumas šioje byloje gali pasikartoti ateityje, ir nesvarbu, kokios aplinkybės šioje byloje. Iš tiesų ieškovas neginčija
jam pritaikytų nuostatų teisėtumo, bet teigia, kad Parlamentas šios bylos aplinkybėmis, kuriomis kilo šis ginčas, jas pritaikė
neteisėtai. Tai reiškia, kad šio sprendimo 68 punkte nurodyta teismo praktika nagrinėjamu atveju netaikoma ir todėl ieškovas
tam, kad pateisintų suinteresuotumą pareikšti ieškinį, negali pagrįstai remtis tuo, kad šis neteisėtumas galėti pasikartoti
ateityje, nesvarbu, kokios buvo aplinkybės šioje byloje.
Be to, ieškovas remiasi suinteresuotumu, kad būtų panaikintas ginčijamas sprendimas, siekdamas, kad būtų nustatyta, jog jo
reikalavimas atlyginti žalą, kuriuo prašoma atlyginti už nukentėjusią reputaciją, o tai jis teigia buvus, yra pagrįstas.
Tiesa, kad iš teismų praktikos matyti, jog ieškinys dėl panaikinimo nėra nepriimtinas dėl suinteresuotumo nebuvimo vien tik
dėl to, kad panaikinus ginčijamą sprendimą institucija, kuri priėmė aktą, gali neturėti galimybės, atsižvelgiant į aplinkybes,
įgyvendinti pareigos, kuri jai nustatyta pagal Sutartį. Tokiu atveju suinteresuotumas pareikšti ieškinį išlieka bent jau kaip
pagrindas galimam ieškiniui dėl žalos atlyginimo (1980 m. kovo 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Könecke Fleischwarenfabrik prieš Komisiją
, 76/79, Rink. p. 665, 9 punktas ir 1998 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
France ir kt. prieš Komisiją
, C‑68/94 ir C‑30/95, Rink. p. I‑1375, 74 punktas).
Vis dėlto nagrinėjamu atveju pažymėtina, kad ieškovas pateikė ieškinį dėl žalos atlyginimo kartu su prašymu panaikinti ir
todėl Bendrasis Teismas gali priimti sprendimą dėl pažeidimo, kurį galbūt padarė Parlamentas, buvimo, tačiau nebūtina priimti
sprendimo dėl prašymo panaikinti. Taigi ieškovas negali pagrįstai remtis šia teismų praktika savo suinteresuotumui pareikšti
ieškinį pateisinti.
Galiausiai, išlaidų, patirtų dėl šio ieškinio, atlyginimas yra susijęs su bylinėjimosi išlaidų įvertinimu ir taip pat negali
pagrįsti ieškovo suinteresuotumo ginčijamo sprendimo panaikinimu.
Todėl reikia konstatuoti, kad nebereikia priimti sprendimo dėl prašymo panaikinti ir nėra reikalo nagrinėti Parlamento nurodytų
nepriimtinumo pagrindų.
2.
Dėl prašymo atlyginti žalą

Dėl priimtinumo
Šalių argumentai
Parlamentas iš esmės teigia, kad ieškovas ieškinyje nepateikia jokios konkrečios informacijos, t. y. jokių įrodymų, kad trys
kumuliacinės sąlygos Bendrijos atsakomybei kilti, t. y. veiksmų, kuriais kaltinama Bendrijos institucija, neteisėtumas, žalos
realumas ir priežastinio ryšio tarp šių veiksmų ir nurodytos žalos egzistavimas, yra įvykdytos, ir kad dėl to prašymas atlyginti
žalą yra nepriimtinas.
Ieškovas iš esmės pirmiausia mano, kad jis pakankamai teisiškai įrodė Parlamento veiksmų neteisėtumą ir primena pagrindus,
kuriuos jis nurodė grįsdamas savo prašymą panaikinti, bei ypač tai, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas remiantis akivaizdžiai
netinkamu teisiniu pagrindu. Antra, jis mano, kad dėl ginčijamo sprendimo jis patiria neturtinės žalos ir „teisminį persekiojimą“,
o tai yra žala, kuri pasireiškia jo nukentėjusia reputacija dėl to, kad visa Prancūzijos ir tarptautinė spauda atsisakymą
apginti jo imunitetą įvertino kaip Parlamento nepritarimą. Trečia, jis mano, kad įrodė, jog tarp neteisėto Parlamento akto
ir dėl jo atsiradusios žalos yra priežastinis ryšys.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą ieškinyje, be kita ko, turi būti nurodytas ginčo dalykas ir ieškinio
pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Ieškinyje atlyginti žalą, tariamai atsiradusią dėl institucijos, turi būti nurodytos
aplinkybės, iš kurių būtų galima nustatyti, kad institucija atliko ieškovo nurodytus veiksmus, kuriais ji kaltinama, priežastis,
dėl kurių jis tvirtina, kad egzistuoja priežastinis veiksmų ir tariamai patirtos žalos ryšys, bei tokios žalos pobūdis ir
dydis (žr. 2005 m. liepos 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Polyelectrolyte Producers Group prieš Tarybą ir Komisiją
, T‑376/04, Rink. p. II‑3007, 54 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Šios nuorodos turi būti pakankamai aiškios ir tikslios,
kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai, o Bendrasis Teismas – priimti sprendimą dėl ieškinio, prireikus, be papildomos informacijos.
Siekiant užtikrinti teisinį saugumą ir gerą teisingumo vykdymą, kad ieškinys būtų priimtinas, reikia, jog esminės jį pagrindžiančios
faktinės ir teisinės aplinkybės išplauktų, – kad ir glaustai, tačiau sklandžiai ir suprantamai, – iš paties ieškinio teksto
(žr. 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
, T‑308/05, Rink. p. II‑5089, 72 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Taigi reikia patikrinti, ar ieškinyje pateiktos nuorodos yra pakankamai aiškios ir tikslios, kad atsakovas galėtų pasirengti
gynybai, o Bendrasis Teismas – priimti sprendimą dėl prašymo atlyginti žalą be papildomos informacijos.
Reikia konstatuoti, kad perskaičius ypač išsamų ieškinį matyti, jog veiksmai, kuriais kaltinamas Parlamentas, yra aiškiai
įvardyti, ieškinyje nurodyta, kad dėl ginčijamo sprendimo ieškovas patiria neturtinės žalos ir „teisminį persekiojimą“ bei
kad ieškinyje reikalaujama iš Parlamento priteisti 8 000 EUR neturtinei žalai atlyginti.
Šios informacijos pakanka, kad Parlamentas galėtų apsiginti, o Bendrasis Teismas – priimti sprendimą dėl prašymo atlyginti
žalą.
Todėl prašymą atlyginti žalą reikia pripažinti priimtinu.

Dėl esmės
Šalių argumentai
Iš esmės ieškovas teigia, kad Parlamento veiksmai yra neteisėti ir jam lėmė neturtinės žalos, kurią jis įvardijo kaip savo
nukentėjusią reputaciją. Šią žalą jis įvertina 8 000 EUR suma. Vis dėlto jis pripažįsta, kad dėl
Cour de Cassation
priimto sprendimo dalis šios žalos išnyko.
Reikia priminti, jog iš esmės ieškovas nurodo, pirma, kad Parlamentas pažeidė procedūrą, antra, kad jis pažeidė Protokolo
9 ir 10 straipsnius, trečia, kad Parlamentas pažeidė nusistovėjusią Teisės reikalų komiteto praktiką saviraiškos laisvės ir
fumus persecutionis
srityje, ketvirta, kad Parlamentas pažeidė teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principus, penkta, kad Parlamentas
pažeidė Parlamento nario nepriklausomumą, ir galiausiai, šešta, kad Parlamentas nesilaikė darbo tvarkos taisyklių nuostatų,
susijusių su procedūra, per kurią gali būti atimtas Parlamento nario mandatas.
Kalbant apie antrąjį kaltinimą, ieškovas, be kita ko, iš esmės teigia, kad Protokolo 9 straipsnis, kuris susijęs su Parlamento
nariams einant pareigas pareikšta nuomone ar balsavimu ir kuriuo Parlamentas grindė savo sprendimą neginti imuniteto, negali
būti taikomas nagrinėjamu atveju, nes ši nuostata susijusi tik su per plenarines sesijas ir per parlamento organų, kaip antai
komitetų ar politinių grupių, susirinkimus išreikštomis nuomonėmis ir balsavimu, bet ne su kongrese ar per rinkimų kampaniją
išsakyta nuomone.
Ieškovas teigia, kad jo situacijai turėjo būti taikomas Protokolo 10 straipsnis, nes būtent ši nuostata iš tiesų susijusi
su veiksmais, kurie nėra nuomonė ar balsavimas, nesvarbu, ar jie atlikti Europos Parlamente, ar ne. Pasiūlymai, dėl kurių
jis buvo patrauktas atsakomybėn, buvo išsakyti per spaudos konferenciją, kuri buvo surengta jo atstovaujamos politinės partijos
patalpose siekiant atkreipti dėmesį į po vasarinės pertraukos atnaujintą politinę veiklą.
Pasirėmęs tik Protokolo 9 straipsniu, Parlamentas padarė teisės klaidą.
Parlamentas iš esmės teigia, kad sąlygos Europos Bendrijos atsakomybei kilti nėra įvykdytos, todėl prašymas turi būti atmestas
kaip nepagrįstas.
Dėl veiksmų, kuriais yra kaltinamas, neteisėtumo, Parlamentas, kalbėdamas apie prašymą panaikinti, iš esmės nurodė, kad, pirma,
iš tiesų ieškinys yra pareikštas dėl Teisės reikalų komiteto ataskaitos, tačiau tik sprendimas, kurį priėmė pats Parlamentas,
gali būti vienu iš jo aktų, nes nei Teisės reikalų komiteto ataskaitoje esantis pasiūlymas, nei aiškinamoji dalis negali būti
pripažįstami Parlamento aktais; antra, kad aktai, susiję su imuniteto gynimu, negali būti tiesiogiai grindžiami Protokolu,
o pasirinktas teisinis pagrindas buvo nustatytas jo darbo tvarkos taisyklėse, susijusiose su aktų dėl imuniteto gynimo priėmimu;
trečia, kad Parlamento sprendimas neginti imuniteto teoriškai galėjo būti priimtas tiek remiantis Protokolo 9 straipsniu,
tiek ir Protokolo 10 straipsniu; ketvirta, kad ieškovo teiginiai dėl būtino minėto 10 straipsnio taikymo, susiję ne su klausimu
dėl ginčijamo sprendimo teisinio pagrindo, o su jo vertinimu iš esmės; penkta, kad Protokolo 10 straipsnio pirmos dalies a punkte
nėra nuorodos į Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsnio trečią pastraipą ir kad ieškovas neteigia, jog Parlamentas turėjo
taikyti Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsnio trečią pastraipą, bet kad galimas sprendimas ginti ieškovo imunitetą turėjo
turėti poveikį, numatytą šioje konstitucinėje nuostatoje; šešta, kad net jei jis būtų galėjęs taikyti šią konstitucinę nuostatą
ieškovui, atsižvelgiant į jo diskreciją, jis būtų galėjęs priimti tokį patį kaip ginčijamas sprendimą; septinta, kad pritaikius
Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsnio trečią pastraipą pirmiausia kiltų klausimas, ar Parlamentas neprivalėjo veikti tiesiogiai
remdamasis šia nacionalinės teisės nuostata, o ne tęsti procedūrą, numatytą Darbo tvarkos taisyklėse, ir kad net jei jis būtų
veikęs pagal Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsnio trečią pastraipą, jis galėjo priimti neigiamą sprendimą ir ieškovo teisinė
padėtis liktų nepasikeitusi, be to, sprendimo sustabdyti persekiojimą galiojimas pasibaigtų metinės 2005‑2006 metų sesijos
pabaigoje, t. y. 2006 m. kovo mėnesio antrąjį antradienį, nebent Parlamentas atnaujintų sprendimą prašyti sustabdyti persekiojimą,
t. y. kol sprendimo dėl ieškovo nepriėmė
Tribunal correctionnel
; aštunta, kad ieškovas negalėjo veiksmingai remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu; devinta, kad ieškovas nepateikė
jokių įrodymų, pagrindžiančių jo teiginius, susijusius su tuo, kad ginčijamas sprendimas pažeidžia jo, kaip Parlamento nario,
nepriklausomumą; ir galiausiai, dešimta, kad ieškovo teiginiai, susiję su Parlamento darbo tvarkos taisyklių 3 straipsnio
6 dalies antros pastraipos pažeidimu, yra visiškai nepagrįsti.
Kalbant apie priežastinį ryšį, Parlamentas teigia, jog jis visiškai neatsako už tai, kad tretieji asmenys neteisingai išaiškino
ginčijamą sprendimą ir jame įžvelgė ieškovo kaltės prezumpciją.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Bendrijos deliktinė atsakomybė už jos institucijų neteisėtus veiksmus pagal EB 288 straipsnio
antrą pastraipą kyla, jeigu tenkinamos visos sąlygos, būtent: veiksmų, kuriais kaltinamos institucijos, neteisėtumas, žalos
realumas ir priežastinio ryšio tarp veiksmų, kuriais kaltinama, bei nurodytos žalos buvimas (1982 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Oleifici Mediterranei prieš EEB
, 26/81, Rink. p. 3057, 16 punktas ir 1996 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
International Procurement Services prieš Komisiją
, T‑175/94, Rink. p. II‑729, 44 punktas).
Šios trys sąlygos Bendrijos atsakomybei kilti yra kumuliacinės (1999 m. rugsėjo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Lucaccioni prieš Komisiją
, C‑257/98 P, Rink. p. I‑5251, 14 punktas ir 2001 m. gruodžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Emesa Sugar prieš Tarybą
, T‑43/98, Rink. p. II‑3519, 59 punktas). Taigi vienos iš jų nebuvimo pakanka ieškiniui dėl žalos atlyginimo atmesti (2003 m.
gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
DLD Trading prieš Tarybą
, T‑146/01, Rink. p. II‑6005, 74 punktas).
Šiuo atveju pirmiausia reikia išnagrinėti teiginius dėl Parlamento neteisėtų veiksmų.
–        Dėl veiksmų, kuriais kaltinamas Parlamentas
Reikia priminti, kad kalbant apie pirmąją iš trijų sąlygų Bendrijos deliktinei atsakomybei kilti, minėtų šio sprendimo 90 punkte,
pagal teismų praktiką reikalaujama įrodyti pakankamai akivaizdų teisės normos, suteikiančios privatiems asmenims teises, pažeidimą.
Kalbant apie reikalavimą, kad pažeidimas turi būti gana akivaizdus, lemiamas kriterijus, kai būtent atitinkama institucija
turi plačią diskreciją, yra aiškus ir sunkus atitinkamos šios institucijos diskrecijos apribojimų pažeidimas. Kai ši institucija
turi tik labai mažą diskreciją ar net iš viso jos neturi, net paprasto Bendrijos teisės pažeidimo gali pakakti pakankamai
sunkiam pažeidimui nustatyti (2000 m. liepos 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją
, C‑352/98 P, Rink. p. I‑5291, 43 ir 44 punktai ir 2001 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Comafrica ir Dole Fresh Fruit Europe prieš Komisiją
, T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 ir T‑225/99, Rink. p. II‑1975, 134 punktas).
Be to, nors Europos Bendrijoms šiuo dokumentu pripažįstami privilegijos ir imunitetai yra tik funkcinio pobūdžio, nes jais
siekiama, kad nebūtų trukdoma Bendrijų veikimui ir jų nepriklausomumui (1989 m. balandžio 11 d. Teisingumo Teismo nutarties
Générale de Banque prieš Komisiją
, 1/88 SA, Rink. p. 857, 9 punktas ir 1990 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo nutarties
Zwartveld ir kt
., C‑2/88 IMM, Rink. p. I‑3365, 19 punktas), vis dėlto jie buvo aiškiai suteikti Europos Parlamento nariams bei Bendrijos
institucijų pareigūnams ir kitiems tarnautojams. Aplinkybė, jog privilegijos ir imunitetai yra numatyti Bendrijos viešojo
intereso sumetimais, pateisina institucijoms suteiktą galią prireikus atšaukti imunitetą, tačiau nereiškia, kad šios privilegijos
ir imunitetai yra suteikti tik Bendrijai, ir netaikomi jos pareigūnams, kitiems tarnautojams ir Parlamento nariams. Taigi
Protokolu nurodytiems asmenims sukuriama subjektinė teisė, kurios laikymasis užtikrinamas teise pareikšti Sutartyje numatytą
ieškinį (šiuo klausimu žr. 2008 m. spalio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mote prieš Parlamentą
, T‑345/05, Rink. p. II‑2849, 28 punktą, taip pat pagal analogiją žr. 1960 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Humblet prieš Belgiją
, 6/60, Rink. p. 1125).
Reikia pripažinti, kad L. Romagnoli laiške, 2005 m. balandžio 7 d. nusiųstame Parlamento primininkui, kuriuo prašoma kreiptis
į Teisės reikalų komitetą su prašymu ginti ieškovo, kaip Parlamento nario, imunitetą, remdamasis Protokolo 10 straipsnio pirmos
pastraipos a punktu nurodė, kad Parlamento nario imunitetas, kuriuo naudojosi B. Gollnish, numatytas Prancūzijos Konstitucijos
26 straipsnyje, kuriame nustatyta, kad Asamblėja, kuriai priklauso parlamento narys, gali reikalauti sustabdyti persekiojimą.
Vadinasi, jis, remdamasis Parlamento darbo taisyklių 6 straipsnio 3 dalimi, ėmėsi veiksmų B. Gollnish imunitetui ginti esant
jo sutikimui.
Per posėdį Parlamentas pripažino, kad L. Romagnoli prašymo dalykas aiškiai buvo siekis, kad Parlamentas pareikalautų sustabdyti
persekiojimą remdamasis Protokolo 10 straipsnio pirmos pastraipos a punktu ir Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsniu.
Reikia pripažinti, kad vadovaudamasis Teisės reikalų komiteto jam pateiktu pasiūlymu neginti B. Gollnish imuniteto ir ginčijamame
sprendime nurodydamas šio komiteto pranešimą be jokių išlygų dėl šio dokumento aiškinamosios dalies turinio, Parlamentas patvirtino
pranešimo motyvus.
Iš to darytina išvada, kad Teisės reikalų komiteto pateikta pranešimo aiškinamosios dalies kritika turi būti laikoma nukreipta
prieš paties ginčijamo sprendimo motyvus (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 94 punkte minėto Sprendimo
Mote prieš Parlamentą
59 punktą).
Iš Teisės reikalų komiteto ataskaitų projektų aišku, kad:
–        pirmame ataskaitos projekte buvo siūloma išvada ginti ieškovo imunitetą remiantis Protokolo 10 straipsnio pirmos pastraipos
a punktu,
–        antrame ataskaitos projekte buvo siūloma neginti ieškovo imuniteto remiantis argumentais, grindžiamais Protokolo 10 straipsnio
pirmos pastraipos a punktu,
–        trečiame ataskaitos projekte buvo siūloma neginti ieškovo imuniteto nesiremiant nei Protokolo 9 straipsniu, nei 10 straipsniu,
–        paskutiniame variante ataskaitos išvada, kurią priėmė Teisės reikalų komitetas, o po to ir pats Parlamentas, buvo neginti
ieškovo imuniteto, 1 dalyje „III. Siūlomo sprendimo motyvai“ pažymint, jog Teisės reikalų komitetas nusprendė, kad ši byla
turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į Protokolo 9 straipsnį.
Atsižvelgiant į Parlamentui pateikto prašymo, kurio dalykas buvo persekiojimo sustabdymas remiantis Protokolo 10 straipsnio
pirmos pastraipos a punktu ir Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsniu, turinį, Parlamentas, kuris nusprendė nagrinėti šį prašymą
tik atsižvelgdamas į Protokolo 9 straipsnį, turi būti pripažintas atsisakiusiu jį nagrinėti Protokolo 10 straipsnio pirmos
pastraipos a punkto atžvilgiu.
Reikia pripažinti plačią Parlamento diskreciją kalbant apie kryptį, kurią jis nori suteikti sprendimui, kuris priimtas dėl
tokio prašymo, koks pateiktas nagrinėjamu atveju.
Vis dėlto šioje byloje į Parlamentą buvo kreiptasi su prašymu sustabdyti persekiojimą remiantis Protokolo 10 straipsnio pirmos
pastraipos a punktu, ir jis nebuvo dviprasmis, todėl klausimas, ar sprendimas turėjo būti priimtas remiantis Protokolo 9 straipsniu,
ar 10 straipsnio pirmos pastraipos a punktu, nepriskiriamas Parlamento diskrecijai.
Iš tiesų reikia konstatuoti, kad Parlamentas nenusprendė tenkinti jam pateiktą prašymą ar netenkinti, o tai būtų sprendimas,
susijęs su jo diskrecija.
Parlamentas į jam pateiktą prašymą atsakė, kad jis neketina ginti ieškovo imuniteto atsižvelgdamas į Protokolo 9 straipsnį.
Todėl reikia pripažinti, kad nepriimdamas sprendimo remiantis Protokolo 10 straipsnio pirmos pastraipos a punktu, Parlamentas
nepriėmė sprendimo dėl galimo persekiojimo sustabdymo, kuris numatytas Prancūzijos Konstitucijos 26 straipsnio 3 dalyje.
Iš tiesų Protokolo 10 straipsnio pirmos pastraipos a punkto nuostatomis reikalaujama, kad Parlamento narių imuniteto, kuriuo
jie naudojasi savo nacionalinėje teritorijoje, apimtis ir taikymo sritis būtų nustatomos pagal atitinkamus nacionalinės teisės
aktus, į kuriuos daroma nuoroda šioje nuostatoje.
Be to, atsižvelgiant į tai, kad pagal Akto dėl atstovų į Europos Parlamentą rinkimų remiantis tiesiogine visuotine rinkimų
teise (OL L 278, 1976, p. 5) 7 straipsnio antrą pastraipą nuo 2004 m. Europos Parlamento rinkimų Europos Parlamento narių
pareigos yra nesuderinamos su nacionalinio parlamento nario pareigomis, Europos Parlamentas turi užtikrinti imunitetų, numatytų
Protokolo 10 straipsnio pirmos pastraipos a punkte, veiksmingumą ir tai Parlamentas pripažino per posėdį.
Kadangi dėl priežasčių, numatytų šio sprendimo 94 punkte, Protokolo 10 straipsnio pirmos pastraipos a punktu, kurio tikslas,
kartu su nacionalinės teisės aktų nuostatomis, į kurias jame daroma nuoroda, įtvirtinti imunitetų, kuriais naudojasi Parlamento
nariai jų nacionalinėje teritorijoje per Parlamento sesijas, sistemą, nurodytiems asmenims sukuriama subjektinė teisė ir todėl
tai yra teisės norma, kurios tikslas nustatyti teises Parlamento nariams, kurie jomis naudojasi, tai reiškia, kad Parlamentas,
nepriimdamas sprendimo pagal Protokolo 10 straipsnio pirmos pastraipos a punktą, pakankamai akivaizdžiai pažeidė teisės normą,
suteikiančią teisių privatiems asmenims.
Todėl reikia išnagrinėti, ar įvykdytos kitos Bendrijos deliktinės atsakomybės sąlygos , t. y. sąlygos dėl žalos realumo ir
priežastinio ryšio buvimo.
–       Dėl priežastinio ryšio
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Bendrijos deliktinės atsakomybės srityje sąlyga dėl priežastinio ryšio egzistavimo yra
įvykdyta, kai egzistuoja tiesioginis priežasties ir pasekmės ryšys tarp atitinkamos institucijos padaryto pažeidimo ir nurodytos
žalos; tokį ryšį turi įrodyti ieškovas. Bendrija gali būti patraukta atsakomybėn tik dėl žalos, kuri pakankamai tiesiogiai
atsiranda dėl atitinkamos institucijos neteisėto elgesio (1992 m sausio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Finsider ir kt. prieš Komisiją
, C‑363/88 ir C‑364/88, Rink. p. I‑359, 25 punktas ir 2007 m. liepos 5 d. Teisingumo Teismo nutarties
Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑255/06 P, 61 punktas), t. y. šis elgesys turi būti žalą lemianti priežastis (žr. 2000 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos
teismo nutarties
Royal Olympic Cruises ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
, T‑201/99, Rink. p. II‑4005, 26 punktą ir nurodytą teismų praktiką). Tačiau Bendrija neprivalo ištaisyti visų, net ir tiesiogiai
nesusijusių, savo institucijų veiksmų žalingų pasekmių (šiuo klausimu žr. 1979 m. spalio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dumortier frères ir kt. prieš Tarybą
, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ir 45/79, Rink. p. 3091, 21 punktą).
Ieškovas teigia, kad dėl Parlamento padarytų pažeidimų, kurie nurodyti šio sprendimo 83 punkte, nukentėjo jo reputacija ir
jis tuo remiasi.
Vis dėlto pažymėtina, jog ieškovas 2009 m. liepos 23 d. atsakyme į Bendrojo Teismo rašytu pateiktą klausimą patikslino, kad
Cour de Cassation
sprendimas visiškai nepanaikino neturtinės žalos, padarytos ginčijamu sprendimu. Taigi ieškovas pats įvardija, kad aptariama
žala ar jos dalis kilo dėl jo atžvilgiu vykdyto Prancūzijos institucijų persekiojimo.
Taigi Parlamento padarytas teisės pažeidimas, t. y. atsisakymas nagrinėti prašymą atsižvelgiant į Protokolo 10 straipsnio
pirmos pastraipos a punktą ir tai, kad ieškovui neatsakyta šiuo pagrindu, nėra tiesioginė ir lemiama reputacijos pažeidimo
ar bent jau dalies pažeidimo, kuriuo remiasi ieškovas, priežastis.
Be to, bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo neteisėtumas negali būti tiesioginė ir lemiama reputacijos
pažeidimo, kuriuo remiasi ieškovas, priežastis.
Iš tiesų, kaip tą pripažįsta ieškovas raštu pateiktame atsakyme į Bendrojo Teismo klausimą dėl pasekmių, kurias sukelia
Cour de Cassation
sprendimas, jei Parlamentas būtų pasirėmęs Protokolo 10 straipsnio pirmos pastraipos a punktu, jis pagrįstai būtų galėjęs
priimti ir sprendimą prašyti sustabdyti persekiojimą, ir sprendimą nesustabdyti persekiojimo.
Sprendimas reikalauti sustabdyti persekiojimą iš tiesų nėra neišvengiama dėl to Parlamentui pateikto prašymo pasekmė, atsižvelgiant
į didelę Parlamento diskreciją, kurią jam reikia pripažinti šioje srityje.
Todėl aplinkybė, kad Parlamentas netenkino pateikto prašymo reikalauti sustabdyti persekiojimą, remdamasis netinkamu teisiniu
pagrindu, negali būti tiesioginė ir lemiama nurodytos žalos priežastis, darant prielaidą, kad ji įrodyta.
Kadangi priežastinis ryšys nenustatytas, reikia atmesti prašymą atlyginti žalą kaip nepagrįstą, o paskutinės sąlygos Bendrijos
atsakomybei atsirasti, t. y. žalos, nagrinėti nebereikia.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Iš esmės ieškovas reikalauja, kad iš Parlamento būtų priteista 4 000 EUR už išlaidas, patirtas jam konsultuojantis ir rengiant
ieškinį. Jis palieka Bendrajam Teismui nuspręsti dėl jo prašymo priimtinumo.
Iš esmės Parlamentas teigia, kad nurodymas sumokėti fiksuotą sumą, kokios reikalauja ieškovas, nenumatytas Procedūros reglamento
87 ir tolesniuose straipsniuose ir kad dėl to prašymas iš Parlamento priteisti išlaidas nepriimtinas.
Pagal Procedūros reglamento 91 straipsnio b punktą atlygintinomis išlaidomis laikomos būtinosios išlaidos, kurias dėl proceso
patyrė šalys, pirmiausia kelionės bei gyvenimo išlaidos ir atstovų, patarėjų arba advokatų atlyginimas.
Nors šiuo pagrindu ieškovas neturi teisės į fiksuotą sumą, reikia nuspręsti, kad ieškovo prašymu siekiama prisiteisti iš Parlamento
bylinėjimosi išlaidas. Todėl prašymas nėra nepriimtinas.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas,
jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 6 dalį, jeigu byloje nereikia priimti sprendimo, Teismas išlaidų klausimą sprendžia
savo nuožiūra.
Atsižvelgiant į aplinkybes šioje byloje reikia nuspręsti, kad Parlamentas padengia savo išlaidas ir du trečdalius ieškovo
patirtų išlaidų, įskaitant susijusias su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:
1.
Nereikia priimti sprendimo dėl prašymo panaikinti.
2.
Atmesti prašymą dėl žalos atlyginimo.
3.
Europos Parlamentas padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir du trečdalius Bruno Gollnisch patirtų bylinėjimosi išlaidų, įskaitant
susijusias su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra.
4.
B. Gollnisch padengia trečdalį savo bylinėjimosi išlaidų, įskaitant susijusias su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Paskelbta 2010 m. kovo 19 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.