CELEX: 62002CJ0425
Darbinieku tiesību saglabāšana, uzņēmumam pārejot valstij
Valsts iespēja uzlikt pienākumu ievērot publisko tiesību noteikumus
Darba samaksas apjoma samazināšana

Prejudiciālu nolēmumu būtībā lūdz par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 14. februāra Direktīvu 77/187/EEK par dalībvalstu
tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību
daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV L 61, 26. lpp.)
Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar prāvu starp Delaē, laulātā uzvārdā – Boras kundzi, un Civildienesta un administratīvo
reformu ministru [
Ministre de la Fonction publique et de la Réforme administrative
] par tā atteikumu saglabāt darba samaksu, kas izriet no darba līguma, kurš sākotnēji tika noslēgts starp Delaē un
Foprogest ASBL
(bezpeļņas sabiedriskā organizācija) (turpmāk tekstā – “
Foprogest
”), kas ir privāto tiesību juridiska persona, pēc
Foprogest
uzņēmuma pārejas Luksemburgas valstij.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Direktīvas 77/187 1. panta 1. punkts nosaka:
“Šī direktīva attiecas uz uzņēmuma, uzņēmējsabiedrības vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļas īpašumtiesību pāreju citam
uzņēmuma vadītājam īpašumtiesību nodošanas vai uzņēmumu apvienošanas dēļ.”
Minētās direktīvas 2. pants nosaka:
“Šajā direktīvā:
[..]
b)      “īpašumtiesību saņēmējs” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kas 1. panta 1. punktā norādītās īpašumtiesību nodošanas
dēļ kļūst par uzņēmuma vadītāju uzņēmumā, uzņēmējsabiedrībā vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļā;
[..].”
Šīs direktīvas 3. panta 1. un 2. punkts paredz:
“1.      Īpašumtiesības nododošās personas tiesības un pienākumi, kas izriet no darba līguma vai darba attiecībām, kas pastāv īpašumtiesību
pārejas dienā 1. panta 1. punkta nozīmē, sakarā ar īpašumtiesību nodošanu pāriet īpašumtiesību saņēmējam.
[..]
2.      Pēc īpašumtiesību pārejas to saņēmējs turpina ievērot tos pašus koplīguma noteikumus un nosacījumus, kas saskaņā ar līgumu
attiecās uz personu, kas nodod īpašumtiesības, līdz koplīguma izbeigšanai vai termiņa beigām, vai līdz brīdim, kad stājas
spēkā cits koplīgums.
Dalībvalstis drīkst ierobežot šādu noteikumu un nosacījumu ievērošanas termiņu ar nosacījumu, ka tas nav mazāks par vienu
gadu.”
Šīs direktīvas 4. panta redakcija ir šāda:
“1.      Uzņēmuma, uzņēmējsabiedrības vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļas īpašumtiesību nodošana pati par sevi nevar būt par
pamatu atlaišanai, ko veic persona, kura nodod īpašumtiesības, vai īpašumtiesību saņēmējs. Šis noteikums nekavē atlaišanu,
ko izraisa darbaspēka izmaiņas ekonomisku, tehnisku vai organizatorisku iemeslu dēļ.
[..]
2.      Ja darba līgums vai darba attiecības ir izbeigtas tāpēc, ka īpašumtiesību pāreja saistās ar būtiskiem darba noteikumu un apstākļu
grozījumiem, kas ir nelabvēlīgi darbiniekam, tad darba devējs ir atbildīgs par darba līguma vai darba attiecību izbeigšanu.”
Direktīva 77/187 tika grozīta ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Direktīvu 98/50/EK (OV L 201, 88. lpp.), kuras transpozīcijas
termiņš, pamatojoties uz tās 2. pantu, beidzās 2001. gada 17. jūlijā.
Ar Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvu 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību
aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV L 82, 16. lpp.)
tika kodificēta Direktīva 77/187 un grozījumi, kas tajā tika izdarīti ar Direktīvu 98/50.

Valsts tiesiskais regulējums
1989. gada 24. maija likuma par darba līgumu (
Mém. A 1989
, 611. lpp., turpmāk tekstā – “1989. gada 24. maija likums”) 36. pants nosaka:
“(1)      Ja darba devēja statuss mainās, jo īpaši mantošanas, pārdošanas, apvienošanās, pamatkapitāla pārstrukturēšanas, sabiedrības
izveidošanas rezultātā, visi darba līgumi, kas ir spēkā mainīšanās dienā, pastāv starp jauno darba devēju un uzņēmuma darbiniekiem.
(2)      Uzņēmuma pāreja, kas izriet no īpašumtiesību daļu nodošanas uz līguma pamata vai saplūšanas, kā tāda nav atlaišanas iemesls
īpašumtiesības nododošajai personai un īpašumtiesību saņēmējam.
Ja darba līgumu izbeidz tāpēc, ka īpašumtiesību pāreja saistās ar būtiskiem darba noteikumu un apstākļu grozījumiem, kas ir
nelabvēlīgi darbiniekam, tad darba devējs ir atbildīgs par darba līguma izbeigšanu.
[..]”
Šī likuma 37. pants paredz:
“Ikviens darba līguma būtisko noteikumu grozījums, kas ir nelabvēlīgs darbiniekam, lai tas būtu spēkā, ir jāpaziņo darbiniekiem
tādā formā un termiņā, kas minēti 19. un 20. pantā, un tajā jānorāda diena, kurā sākas tā iedarbība. Šajā gadījumā darbinieks
var lūgt darba devējam grozījuma pamatojumu, un darba devēja pienākums ir šo pamatojumu norādīt formā un termiņā, kas paredzēti
22. pantā.
[..]
Darba līguma izbeigšana, kas izriet no darbinieka atteikuma piekrist viņam paziņotajam grozījumam, ir atlaišana, ko iespējams
pārsūdzēt tiesā, kā tas paredzēts 28. pantā.”
Luksemburgas valsts darbinieku darba samaksas kārtību un apjomu nosaka Lielhercoga noteikumos.

Pamata prāva
Delaē, laulātā uzvārdā – Boras kundze, bija
Foprogest
algota darbiniece. Koplīguma, kas regulētu tās darba samaksu, nebija.

Foprogest
darbības mērķis bija veicināt un īstenot apmācības, kas vērstas uz to, lai uzlabotu darba meklētāju un bezdarbnieku sociālo
un profesionālo stāvokli, lai ļautu tiem integrēties vai reintegrēties darba vidē. Šīs sabiedriskās organizācijas resursi
sastāvēja galvenokārt no palīdzības maksājumiem, ziedojumiem un novēlējumiem.

Foprogest
darbība pārgāja Luksemburgas valstij, konkrēti – izglītības, arodmācību un sporta ministram. Šādi pārņemtā darbība turpmāk
tika īstenota kā administratīvs sabiedriskais pakalpojums.
No 2000. gada 1. janvāra Delaē tika pieņemta darbā Luksemburgas valsts darbinieka statusā. Valsts pārņēma arī citus darbiniekus,
ko iepriekš bija nodarbinājusi
Foprogest
. Tā rezultātā starp valsti un attiecīgajiem darbiniekiem tika noslēgti jauni darba līgumi. Šādos apstākļos 1999. gada 22. decembrī
Delaē ar attiecīgo ministru noslēdza darba līgumu uz nenoteiktu laiku.
Pamatojoties uz Lielhercoga noteikumiem par valsts darbinieku darba samaksu, Delaē tika piešķirta mazāka darba samaksa par
to, ko tā saņēma, piemērojot sākotnēji ar
Foprogest
noslēgto līgumu.
Tiesas sēdē viņa, Luksemburgas valdībai neiebilstot, apgalvoja, ka Luksemburgas valsts, nepārņemot viņas darba stāžu, to ieskaitīja
darba samaksas skalas pirmās pakāpes pēdējā grupā, kā rezultātā viņa zaudēja 37 % no mēnešalgas.
Pamata pušu viedokļi atšķiras galvenokārt jautājumā par to, vai pēc tam, kad ir notikusi attiecīgo īpašumtiesību nodošana,
valsts pienākums ir saglabāt visas personāla tiesības, t.sk. tiesības uz darba samaksu, kas izriet no darba līguma, kurš noslēgts
starp darbiniekiem un īpašumtiesības nododošo subjektu.

Prejudiciālie jautājumi
Iesniedzējtiesa uzsver, ka prāvas puses piekrīt tam, ka pastāv uzņēmuma pāreja 1989. gada 24. maija likuma 36. panta nozīmē,
un ka tāds ir arī iesniedzējtiesas vērtējums.
Šī tiesa noteikti noraida atbildētājas pamata prāvā argumentu, ka leģitīmi ir iespējams apstrīdēt attiecīgās darbības kvalifikāciju
kā ekonomisku, jo ir runa par bezdarba apkarošanu, kas varētu būt publiskās varas īstenošanas jomā. Šajā sakarā minētā tiesa
atsaucas uz Tiesas 1992. gada 19. maija spriedumu lietā C‑29/91
Redmond Stichting
(
Recueil
, I‑3189. lpp., darbību palīdzībai narkomāniem jomā), uz 1998. gada 10. decembra spriedumu lietās C‑173/96 un C‑247/96
Hidalgo
u.c. (
Recueil
, I‑8237. lpp., palīdzības mājās jomā) un uz 2000. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑175/99
Mayeur
(
Recueil
, I‑7755. lpp.).
Balstoties uz šo judikatūru, iesniedzējtiesa atzīst, ka pamata lietā ir notikusi uzņēmuma pāreja Kopienas regulējuma nozīmē.
Saskaņā ar šīs tiesas viedokli, ņemot vērā prāvas priekšmetu, kāds tas turpināja pastāvēt apelācijas instancē, vispirms ir
jāizskata jautājums par to, vai 1989. gada 24. maija likuma 36. pants, kas jāpiemēro Kopienas tiesību normu un, konkrēti,
Direktīvas 77/187 un Direktīvas 98/50, kas pārņemtas Direktīvā 2001/23, gaismā gadījumos, kad notiek pāreja uz publisko sektoru,
ļauj personāla tiesību un pienākumu pāreju veikt tikai, kā tas atzīts pārsūdzētajā spriedumā, “ciktāl tas atbilst publisko
tiesību noteikumiem”. Citiem vārdiem sakot, būtu jānosaka, vai valsts, kas ir īpašumtiesību pārņēmēja, var iepriekšējā darba
līguma noteikumus aizstāt ar atlīdzības noteikumiem, kas piemērojami tās darbiniekiem.
Iesniedzējtiesa uzsver, pirmkārt, ka Kopienu regulējums principā paredz, ka uzņēmuma pārejas gadījumā īpašumtiesības nododošās
personas – šajā gadījumā
Foprogest
– tiesības un pienākumi šīs pārejas rezultātā pāriet īpašumtiesību saņēmējam – šajā gadījumā Luksemburgas valstij. Turklāt
1989. gada 24. maija likuma 36. pants paredzēja, ka šajā gadījumā visi spēkā esošie darba līgumi turpina pastāvēt starp jauno
darba devēju un uzņēmuma darbiniekiem.
Otrkārt, šī tiesa atgādina, ka Direktīvas 77/187 4. panta 2. punkts, kas burtiski ir pārņemts 1989. gada 24. maija likuma
36. panta 2. punkta otrajā daļā, paredz, ka, ja darba līgums vai darba attiecības ir izbeigtas tāpēc, ka īpašumtiesību pāreja
saistās ar būtiskiem darba apstākļu grozījumiem, kas ir nelabvēlīgi darbiniekam, tad darba devējs ir atbildīgs par darba līguma
vai darba attiecību izbeigšanu.
Tā uzskata, ka, lai gan to konteksts ir darba attiecību izbeigšana, šīs pašas direktīvas 4. panta 2. punkta noteikumi tomēr
nešaubīgi ļauj secināt, ka darbinieku stāvoklis pārejas rezultātā var mainīties.
Tātad atliek vēl noskaidrot, vai īpašumtiesību saņēmējs, proti, Luksemburgas valsts, var tāpēc, ka to prasa iekšējie noteikumi
un publiskās tiesības, darbiniekiem, kas pārņemti pārejas rezultātā, uzspiest to darba samaksas situācijas pārveidojumus,
kas attiecīgajā gadījumā ļautu uzsākt darba attiecību pārtraukšanu pēc darbinieka iniciatīvas saskaņā ar nosacījumiem, kas
paredzēti Direktīvas 77/187 4. panta 2. punktā, vai arī līguma saglabāšanās princips uzliek valstij pienākumu, neņemot vērā
tās noteikumus, saglabāt darba samaksu, kas izriet no sākotnējā līguma.
Šādos apstākļos
Cour administrative
[Administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“[..] Ievērojot iepriekš aprakstītos Direktīvas 77/187/EEK, Direktīvas 98/50 EK un Direktīvas 2001/23 EK noteikumus gadījumos,
ja uzņēmums pāriet no bezpeļņas sabiedriskās organizācijas, kas ir privāto tiesību juridiska persona, valstij, vai tai kā
īpašumtiesību pārņēmējai var ļaut pārņemt īpašumtiesības nododošās personas tiesības un pienākumus tikai tiktāl, ciktāl tie
saskan ar tās publisko tiesību noteikumiem, t.sk. attiecībā uz darba samaksas kārtību un apjomu, ko fiksē ar Lielhercogistes
noteikumiem, turklāt ņemot vērā arī to, ka no publiskā sektora darbinieka statusa attiecīgajiem darbiniekiem izriet likumīgas
priekšrocības, t.sk. karjeras izaugsmes un nodarbinātības stabilitātes jomā, un ka attiecīgie darbinieki gadījumos, kad pastāv
domstarpības par darba attiecību “būtiskiem grozījumiem” direktīvu 4. panta 2. punkta nozīmē, saglabā tiesības lūgt šo attiecību
izbeigšanu saskaņā ar noteikumiem, kas minēti aktā, par kuru ir jautājums.”

Par prejudiciālo jautājumu
To iemeslu dēļ, kurus ģenerāladvokāts aprakstījis savu secinājumu 27. punktā, Direktīva 98/50 un Direktīva 2001/23 pamata
prāvai nav piemērojamas. Tātad svarīga ir tikai Direktīvas 77/187 interpretācija.
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai gadījumā, kad uzņēmums no privāto tiesību juridiskās personas
pāriet valstij, šī direktīva iestājas pret to, ka valsts kā jaunais darba devējs samazina attiecīgo darbinieku darba samaksas
apjomu, lai panāktu atbilstību valsts noteikumiem attiecībā uz nodarbinātību publiskajā sektorā.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru ekonomiskas darbības pāreja no privāto tiesību juridiskās personas
publisko tiesību juridiskajai personai principā ietilpst Direktīvas 77/187 piemērošanas jomā. Tikai valsts pārvaldes struktūru
reorganizācija vai pārvaldes funkciju nodošana no vienas iestādes otrai ir izslēgta no tās piemērošanas jomas (1996. gada
15. oktobra spriedums lietā
Henke
, C‑298/94,
Recueil
, I‑4989. lpp., 14. punkts, un iepriekš minētajā lietā
Mayeur
, 29.–34. punkts).
Turklāt saskaņā ar Direktīvas 77/187 3. panta 1. punktu īpašumtiesības nododošās personas tiesības un pienākumi, kas izriet
no darba līguma vai darba attiecībām, sakarā ar īpašumtiesību nodošanu pāriet īpašumtiesību saņēmējam.
Tā kā Direktīvas 77/187 mērķis ir tikai daļēja attiecīgās jomas saskaņošana (skat. jo īpaši 1988. gada 10. februāra spriedumu
lietā 324/86
Tellerup
, sauktu “Daddy’s Dance Hall”,
Recueil
, 739. lpp., 16. punkts, un 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑4/01
Martin
u.c., I‑12859. lpp., 41. punkts), minētā direktīva neiestājas pret to, ka gadījumā, ja darbību nodod publisko tiesību juridiskai
personai, piemēro valsts tiesības, kas uzliek pienākumu izbeigt privāto tiesību darba līgumus (šajā sakarā skat. iepriekš
minēto spriedumu
Mayeur
, 56. punkts). Tomēr šāda izbeigšana ir jāanalizē saskaņā ar Direktīvas 77/187 4. panta 2. punktu kā būtiska darba noteikumu
grozīšana, kas ir nelabvēlīga darbiniekam un kas tieši izriet no pārejas tā, ka šādā gadījumā jāuzskata, ka darba devējs ir
atbildīgs par minēto līgumu izbeigšanu (skat. iepriekš minēto spriedumu
Mayeur
, 56. punkts).
Tāpat tam vajadzētu būt gadījumos, kad, kā tas ir pamata lietā, valsts tiesību noteikumu, kas regulē valsts darbinieku stāvokli,
piemērošana ietver darbinieku, ko skar pāreja, darba samaksas samazinājumu. Šāds samazinājums, ja tas ir būtisks, ir jāanalizē
kā būtisks darba noteikumu un apstākļu grozījums, kas ir nelabvēlīgs attiecīgajam darbiniekam, Direktīvas 4. panta 2. punkta
nozīmē.
Turklāt kompetentajām valsts iestādēm, kam jāpiemēro un jāinterpretē valsts tiesības attiecībā uz nodarbinātību publiskajā
sektorā, tas iespēju robežās jāveic Direktīvas 77/187 mērķa gaismā. Ar direktīvas garu būtu pretrunā pret darbinieku, kas
pārņemts no personas, kas nodod īpašumtiesības, attiekties, neņemot vērā tā darba stāžu, ja valsts tiesību noteikumi, kas
regulē valsts darbinieku stāvokli, ņem vērā darbinieka stāžu, aprēķinot tā darba samaksu.
Tātad uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 77/187 ir jāinterpretē tā, ka tā principā neiestājas pret to, ka
gadījumā, kad uzņēmums no privāto tiesību juridiskās personas pāriet valstij, valsts kā jaunais darba devējs samazina attiecīgo
darbinieku darba samaksu, lai panāktu atbilstību spēkā esošajiem valsts noteikumiem attiecībā uz nodarbinātību publiskajā
sektorā. Tomēr kompetentajām valsts iestādēm, kam jāpiemēro un jāinterpretē šie noteikumi, tas iespēju robežās jāveic Direktīvas
77/187 mērķa gaismā, ņemot vērā t.sk. darbinieka darba stāžu, ja valsts tiesību noteikumi, kas regulē valsts darbinieku stāvokli,
ņem vērā darbinieka stāžu, aprēķinot tā darba samaksu. Gadījumā, ja šāds samazinājums ir būtisks, tas ir jāanalizē kā būtisks
darba apstākļu grozījums, kas ir nelabvēlīgs attiecīgajam darbiniekam tā, ka jāuzskata, ka darba devējs ir atbildīgs par darba
līguma izbeigšanu šī iemesla dēļ Direktīvas 77/187 4. panta 2. punkta nozīmē.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
Padomes 1977. gada 14. februāra Direktīva 77/187/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību
aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā ir jāinterpretē
tā, ka tā principā neiestājas pret to, ka gadījumā, kad uzņēmums no privāto tiesību juridiskās personas pāriet valstij, valsts
kā jaunais darba devējs samazina attiecīgo darbinieku darba samaksu, lai panāktu atbilstību spēkā esošajiem valsts noteikumiem
attiecībā uz nodarbinātību publiskajā sektorā. Tomēr kompetentajām valsts iestādēm, kam jāpiemēro un jāinterpretē šie noteikumi,
tas iespēju robežās jāveic Direktīvas 77/187 mērķa gaismā, ņemot vērā t.sk. darbinieka darba stāžu, ja valsts tiesību noteikumi,
kas regulē valsts darbinieku stāvokli, ņem vērā darbinieka stāžu, aprēķinot tā darba samaksu. Gadījumā, ja šāds samazinājums
ir būtisks, tas ir jāanalizē kā būtisks darba apstākļu grozījums, kas ir nelabvēlīgs attiecīgajam darbiniekam tā, ka jāuzskata,
ka darba devējs ir atbildīgs par darba līguma izbeigšanu šī iemesla dēļ Direktīvas 77/187 4. panta 2. punkta nozīmē.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.