CELEX: 61988CJ0143
Valsts tiesu jurisdikcija pagaidu noregulējuma tiesvedībā, lemjot par tāda valsts tiesību akta izpildes apturēšanu, kura pamatā ir Kopienas regula
Īpašas zaudējumu samazināšanas nodevas cukura nozarē spēkā esamība

Ar
1988. gada 31. marta rīkojumu, kas Tiesas kancelejā saņemts
1988. gada 20. maijā,
Finanzgericht Hamburg
[Hamburgas
Finanšu tiesa] saskaņā ar EEK līguma 177. pantu iesniedza Tiesai
divus jautājumus, kas attiecas, no vienas puses, uz valsts tiesu
jurisdikciju pagaidu noregulējuma tiesvedībā, lemjot par tāda valsts
tiesību akta izpildes apturēšanu, kura pamatā ir Kopienas regula, un, no
otras puses, uz Padomes 1987. gada 2. jūlija Regulas (EEK)
Nr. 1914/87, ar ko ievieš īpašu zaudējumu samazināšanas nodevu
cukura nozarē 1986./1987. tirdzniecības gadam (OV L 183,
5. lpp.) spēkā esamību.
Šie jautājumi tika uzdoti tiesvedībā starp uzņēmumu
Zuckerfabrik Süderdithmarschen
, kas ražo cukuru, un
Hauptzollamt Itzehoe
(Icehes Galvenā muitas iestāde). Ar 1987. gada 19. oktobra lēmumu
Hauptzollamt Itzehoe
pieprasīja
Zuckerfabrik Süderdithmarschen
samaksāt naudas summu DM 1 982 942,66 kā īpašu zaudējumu
samazināšanas nodevu par 1986./1987. cukura tirdzniecības gadu.
Ar
iepriekš minēto Regulu Nr. 1914/87, kas pieņemta, pamatojoties uz
Līguma 43. pantu, ieviestās nodevas mērķis ir samazināt zaudējumus,
kas radušies Kopienas cukura nozarē laika posmā no 1986. gada
1. jūlija līdz 1987. gada 30. jūnijam. Minētie zaudējumi
radās īpaši lielo eksporta kompensāciju dēļ, kuras Kopienai bija
jāizmaksā minētā tirdzniecības gada laikā, lai nodrošinātu to, ka
Kopienas cukura produkcijas pārpalikums netiktu izmantots trešās
valstīs.

Zuckerfabrik Süderdithmarschen
iesniedza sūdzību par
Hauptzollamt Itzehoe
lēmumu, bet tā tika noraidīta. Tādēļ
Zuckerfabrik Süderdithmarschen
iesniedza
Finanzgericht Hamburg
prasību apturēt šā lēmuma izpildi. Tai pašai tiesai uzņēmums iesniedza arī prasību atcelt šo lēmumu.
Zuckerfabrik Süderdithmarschen
pamatojums bija tāds, ka Regula Nr. 1914/87, ar kuru pamatots
Hauptzollamt Itzehoe
lēmums, nav spēkā.

Finanzgericht Hamburg
apmierināja prasību par
Hauptzollamt Itzehoe
lēmuma izpildes apturēšanu un iesniedza Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)      a)     Vai
EEK līguma 189. panta otrā daļa jāinterpretē tā, ka regulu
vispārpiemērojamība dalībvalstīs neliedz attiecīgo valstu tiesām,
izmantojot pagaidu tiesiskās aizsardzības pasākumus, apturēt kāda ar
regulu pamatota administratīva akta darbību, līdz pamata prāvā tiek
pieņemts lēmums?
b)     Ja
atbilde uz 1. jautājuma a) punktu ir apstiprinoša – kādos
apstākļos attiecīgo valstu tiesas var noteikt pagaidu tiesiskās
aizsardzības pasākumus? Vai Kopienu tiesībās ir nosacījumi, kas būtu
piemērojami šādā gadījumā, un kādi tie ir? Vai arī pagaidu tiesiskā
aizsardzība ir atkarīga no attiecīgās valsts tiesību aktiem?
2)      Vai
Padomes 1987. gada 2. jūlija Regula Nr. 1914/87, ar ko
ievieš īpašu zaudējumu samazināšanas nodevu cukura nozarē
1986./1987. tirdzniecības gadam, ir spēkā? Proti – vai minētā
regula ir spēkā neesoša tāpēc, ka tā pārkāpj principu, kas noteic, ka
regulas, ar kurām uzliek nodevas, netiek piemērotas ar atpakaļejošu
datumu?”
Ar otru rīkojumu
Finanzgericht Hamburg
apturēja tiesvedību līdz laikam, kad tiks saņemts Tiesas prejudiciālais nolēmums par šiem diviem jautājumiem.
Turklāt
ar 1988. gada 19. oktobra rīkojumu, ko Tiesa saņēma
1989. gada 20. martā,
Finanzgericht Düsseldorf
[Diseldorfas Finanšu tiesa] saskaņā ar EEK līguma 177. pantu
iesniedza Tiesai piecus jautājumus, kas arī attiecas uz Padomes Regulas
Nr. 1914/87 spēkā esamību.
Minētie pieci jautājumi tika uzdoti tiesvedībā starp
Zuckerfabrik Soest GmbH
, kas arī ražo cukuru, un
Hauptzollamt
Paderborn
(Pāderbornas Galvenā muitas iestāde). Ar 1987. gada 20. oktobra lēmumu
Hauptzollamt
Paderborn
pieprasīja
Zuckerfabrik
Soest
samaksāt summu DM 1 675 013,71 kā minēto zaudējumu samazināšanas nodevu.

Zuckerfabrik Soest
iesniedza sūdzību par šo lēmumu, bet tā tika noraidīta. Pēc tam
Zuckerfabrik Soest
iesniedza
Finanzgericht Düsseldorf
prasību apturēt
Hauptzollamt
Paderborn
lēmuma izpildi. Tai pašai tiesai
Zuckerfabrik Soest
iesniedza arī prasību atcelt šo lēmumu. Pamatojot savu prasību,
Zuckerfabrik Soest
tāpat kā
Zuckerfabrik
Süderdithmarschen
apgalvoja, ka regula, ar kuru ievieš īpašo zaudējumu samazināšanas nodevu un uz kuru balstīts
Hauptzollamt
Paderborn
lēmums, nav spēkā.
Ar 1988. gada 10. februāra rīkojumu
Finanzgericht Düsseldorf
, lemjot par pagaidu pasākumu piemērošanu, apmierināja prasību par
Hauptzollamt
Paderborn
pieņemtā lēmuma izpildes apturēšanu, pamatojot to ar nopietnām šaubām
par regulas, ar kuru ievieš īpašo zaudējumu samazināšanas nodevu, spēkā
esamību.
Ar 1988. gada 19. oktobra rīkojumu arī
Finanzgericht Düsseldorf
apturēja pamata tiesvedību un lūdza Tiesu sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:
“1)      Vai
Regula Nr. 1914/87, ar ko ievieš īpašu zaudējumu samazināšanas
nodevu cukura nozarē 1986./1987. tirdzniecības gadam
(OV L 183, 03.07.1987., 5. lpp.), ir spēkā neesoša tādēļ,
ka īpašā zaudējumu samazināšanas nodeva ir uzskatāma par finansējuma
nodevu, kuru var ieviest, pamatojoties vienīgi uz EEK līguma
201. pantu?
Pakārtoti –
2)      Vai
Padomes Regulā Nr. 1914/87 noteiktās īpašās zaudējumu
samazināšanas nodevas ieviešana 1986./1987. tirdzniecības gadam ir
saderīga ar Regulas Nr. 1785/81 28. pantā noteikto
pašfinansēšanās ierobežojumu un principu par neiejaukšanos Kopienu
likumdošanas sistēmā?
Pakārtoti –
3)      Vai
īpašas zaudējumu samazināšanas nodevas ieviešana cukura nozarē
1986./1987. tirdzniecības gadam ir saderīga ar aizliegumu pakļaut
ekonomikas nozari riskam, kas ir svešs konkrētajai tirgus organizācijai,
kā arī ar principu, kas aizliedz pārmērīgu finansiālo slogu?
Pakārtoti –
4)      Vai
1. pants Regulā Nr. 1914/87, ar ko ievieš īpašu zaudējumu
samazināšanas nodevu cukura nozarē 1986./1987. tirdzniecības gadam,
pārkāpj diskriminācijas aizliegumu (40. panta 3. punkta otrā
daļa), tāpēc ka B cukuram piemērotā nodeva ir ievērojami lielāka
par nodevu, kas piemērota A cukuram?
Pakārtoti –
5)      Vai
Regula Nr. 1914/87, ar ko ievieš īpašu zaudējumu samazināšanas
nodevu cukura nozarē 1986./1987. tirdzniecības gadam, šādā gadījumā
pārkāpj Kopienu tiesībās piemērotos principus – īpašumtiesību
aizsardzību un tiesības brīvi veikt saimniecisko darbību, ja minēto
saimniecisko darbību vairs nevar finansēt no iegūtās peļņas, bet tikai
no rezervēm, tādējādi apdraudot attiecīgo uzņēmumu pastāvēšanu?”
Pilnīgāka
informācija par abu pamata lietu faktiem, attiecīgiem Kopienu tiesību
noteikumiem, kā arī abu tiesvedību gaitu un Tiesai iesniegtajiem
rakstveida apsvērumiem ir izklāstīta ziņojumos tiesas sēdē un turpmāk
šajā spriedumā tiks pieminēta vai iztirzāta tikai tik daudz, cik tas
nepieciešams Tiesas argumentācijai.
Ņemot
vērā abu lietu tematikas līdzību un to savstarpējo saistību, ko
apliecina Tiesai sniegtie mutvārdu paskaidrojumi, saskaņā ar Tiesas
Reglamenta 43. pantu sprieduma pieņemšanas nolūkā abas lietas ir
jāapvieno.

Jautājums par tāda valsts tiesību akta izpildes apturēšanu, kas pieņemts, pamatojoties uz Kopienas regulu

Par principu

Finanzgericht Hamburg
,
pirmkārt, vēlas pēc būtības noskaidrot, vai EEK līguma 189. panta
otrā daļa interpretējama tā, ka tā nedod valsts tiesām pilnvaras apturēt
tāda valsts administratīvā akta izpildi, kas pieņemts, pamatojoties uz
Kopienas regulu.
Atbalstot šādu pilnvaru esamību,
Finanzgericht Hamburg
apgalvo,
ka ar šādu apturēšanu tiek tikai atlikta valsts lēmuma iespējamā
izpilde, bet netiek apšaubīta Kopienas regulas spēkā esamība. Tomēr,
skaidrojot iemeslus, kas mudinājuši to uzdot savu jautājumu,
Finanzgericht Hamburg
pret to, ka valstu tiesām ir šāda jurisdikcija, norāda, ka pagaidu
pasākumu noteikšana, kam var būt tālejošas sekas, var radīt šķēršļus
regulu pilnīgai efektivitātei visās dalībvalstīs, tādējādi radot Līguma
189. panta otrās daļas pārkāpumu.
Vispirms
jāuzsver, ka Līguma 189. panta otrās daļas noteikumi nevar radīt
šķēršļus tiesiskajai aizsardzībai, ko Kopienas tiesību akti piešķir
indivīdiem. Ja par Kopienas regulu administratīvo ieviešanu atbild
valsts iestādes, Kopienu tiesību garantētā tiesiskā aizsardzība ietver
indivīdu tiesības prejudiciālā kārtā apstrīdēt šo regulu likumību valsts
tiesā un rosināt šo tiesu iesniegt Kopienu Tiesai prejudiciālus
jautājumus.
Minētās
tiesības būtu apdraudētas, ja, gaidot Tiesas spriedumu, kurai
vienīgajai ir kompetence atzīt Kopienas regulu par spēkā neesošu (skat.
1987. gada 22. oktobra spriedumu lietā 314/85
Foto‑Frost
,
Recueil
,
4199. lpp., 20. punkts), indivīdi – ievērojot konkrētus
nosacījumus – nevarētu panākt, lai tiek pieņemts lēmums par apturēšanu,
lai pārtrauktu apstrīdētās regulas iedarbību, tiktāl, ciktāl tā attiecas
uz šo indivīdu.
Kā Tiesa norādījusi iepriekš minētajā 1987. gada 22. oktobra spriedumā lietā
Foto‑Frost
(16. punkts), lūgumi sniegt prejudiciālus nolēmumus, kuros lūgts
noskaidrot tiesību akta spēkā esamību, tāpat kā prasības atcelt tiesību
aktu, ir veids, kā pārbaudīt Kopienas iestāžu pieņemto aktu likumību.
Attiecībā uz prasībām atcelt tiesību aktu EEK līguma 185. pants dod
prasītājam tiesības lūgt apturēt apstrīdētā tiesību akta izpildi un
piešķir Tiesai pilnvaras apturēt akta izpildi. Tātad, lai pagaidu
tiesiskās aizsardzības sistēma būtu saskaņota, arī valsts tiesām jābūt
tiesīgām apturēt tāda valsts administratīvā akta izpildi, kas pieņemts,
pamatojoties uz Kopienas regulu, kuras likumība tiek apstrīdēta.
Turklāt 1990. gada 19. jūnija spriedumā lietā C‑213/89
Factortame
(
Recueil
,
I‑2433. lpp.), ko Tiesa pasludināja lietā par valsts tiesību aktu
atbilstību Kopienu tiesībām, Tiesa, atsaucoties uz 177. panta
lietderīgo iedarbību, norādīja, ka valsts tiesai, kas tai bija
iesniegusi prejudiciālos jautājumus par interpretāciju, lai varētu
pieņemt lēmumu attiecībā uz minēto atbilstību, bija jābūt pilnvarotai
noteikt pagaidu pasākumus un apturēt apstrīdētā tiesību akta piemērošanu
līdz laikam, kad tā var pieņemt spriedumu, pamatojoties uz
interpretāciju, kas sniegta saskaņā ar 177. pantu.
Pagaidu
tiesiskai aizsardzībai, ko Kopienu tiesības nodrošina indivīdiem valsts
tiesās, jābūt vienādai neatkarīgi no tā, vai indivīdi apstrīd valsts
tiesību normu atbilstību Kopienu tiesībām vai arī sekundāra Kopienas
tiesību akta spēkā esamību, ņemot vērā faktu, ka abos gadījumos strīda
pamatā ir Kopienu tiesības.
No
iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka atbilde uz pirmā jautājuma
pirmo daļu ir šāda – Līguma 189. pants jāinterpretē tā, ka tas
neliedz valsts tiesām apturēt tāda valsts administratīvā akta izpildi,
kas pieņemts, pamatojoties uz Kopienas regulu.

Par apturēšanas nosacījumiem

Finanzgericht Hamburg
jautā, ar kādiem nosacījumiem valsts tiesas var noteikt tāda valsts
administratīva akta izpildes apturēšanu, kas pieņemts, pamatojoties uz
Kopienas regulu, ņemot vērā tiesas šaubas par attiecīgās regulas spēkā
esamību.
Vispirms
jāuzsver, ka apstrīdētā tiesību akta izpildes apturēšanas pasākumus var
veikt tikai tad, ja prasītāju norādītie faktiskie un tiesiskie apstākļi
ir tādi, kas pārliecina valsts tiesu par to, ka patiešām pastāv
nopietnas šaubas par tās Kopienas regulas spēkā esamību, uz kuras pamata
ir pieņemts apstrīdētais administratīvais akts. Apturēšanas pasākumu
noteikšana ir attaisnojama tikai tad, ja pastāv iespēja, ka Tiesa,
īstenojot savas pilnvaras, konstatē spēkā neesamību.
Turklāt
jānorāda, ka izpildes apturēšanai jābūt pagaidu pasākumam. Valsts
tiesa, kurai jālemj par pagaidu pasākumu noteikšanu, tādējādi var
apturēt tiesību akta izpildi tikai tik ilgi, līdz Tiesa pieņem nolēmumu
jautājumā par spēkā esamību. Līdz ar to valsts tiesai pašai ir jānosūta
šis jautājums izskatīšanai Tiesā, ja tas vēl nav izdarīts, un jāizklāsta
iemesli, kāpēc tā uzskata, ka regula jāatzīst par spēkā neesošu.
Attiecībā
uz pārējiem nosacījumiem, kas saistīti ar administratīvo aktu izpildes
apturēšanu, jānorāda, ka tiesu reglamentu nosaka attiecīgo valstu
tiesību akti un ka šajos tiesību aktos ir sastopami atšķirīgi nosacījumi
par apturēšanas pasākumu noteikšanu, un šīs atšķirības var nelabvēlīgi
ietekmēt Kopienu tiesību vienveidīgu piemērošanu.
Kopienu
tiesību vienveidīga piemērošana ir Kopienas tiesiskās kārtības
pamatprasība. Tādējādi tādu administratīvo aktu izpildes apturēšanai,
kuru pamatā ir Kopienas regula, jānotiek saskaņā ar valstu procesuālajām
tiesībām attiecībā uz pieteikuma iesniegšanu un izskatīšanu un visās
dalībvalstīs jāpiemēro vienādi nosacījumi vismaz attiecībā uz atļauju
apturēt attiecīgā akta izpildi.
Tā
kā valstu tiesu pilnvaras noteikt šādu apturēšanu atbilst Tiesas
kompetencei, kas tai piešķirta ar 185. pantu saistībā ar prasībām,
kuras iesniedz saskaņā ar 173. pantu, valstu tiesas var piemērot
apturēšanu tikai ar tādiem nosacījumiem, kādiem jābūt ievērotiem, lai
Tiesa pieņemtu pieteikumu par pagaidu pasākumiem.
Šajā
ziņā Tiesas pastāvīgā judikatūra apliecina, ka apstrīdētā tiesību akta
izpildes apturēšanas pasākumus var noteikt tikai steidzamos gadījumos,
proti, ja tie jāpieņem un ja tiem jāstājas spēkā, pirms tiek pieņemts
lēmums par lietas būtību, lai nepieļautu, ka lietas dalībniekam, kas
lūdz noteikt šos pasākumus, rodas nopietni un neatlīdzināmi zaudējumi.
Attiecībā
uz steidzamību jānorāda, ka prasītāja norādītajiem zaudējumiem jābūt
tādiem, kas radīsies, pirms Tiesa būs lēmusi par apstrīdētā Kopienas
tiesību akta spēkā esamību. Attiecībā uz zaudējumu veidu Tiesa jau
vairākkārt ir norādījusi, ka tīri finansiālus zaudējumus nevar uzskatīt
par neatlīdzināmiem. Tomēr valsts tiesai, kas izskata pieteikumu par
pagaidu apturēšanu, ir pienākums izskatīt konkrētās lietas apstākļus.
Tai šajā saistībā ir jāizvērtē apstākļi, kas ļauj noteikt, vai
apturēšanas pieteikumā minētā tiesību akta tūlītēja izpilde prasītājam
varētu radīt nenovēršamus zaudējumus, kurus nevarētu atlīdzināt, ja
Kopienas tiesību aktu atzītu par spēkā neesošu.
Jāpiebilst
arī, ka valsts tiesai, kurai savas jurisdikcijas robežās jāpiemēro
Kopienu tiesību noteikumi, ir pienākums nodrošināt Kopienu tiesību
pilnīgu iedarbību un, ja rodas šaubas par Kopienas regulu spēkā esamību,
tās pienākums ir ņemt vērā Kopienas intereses, neatliekot regulu
ieviešanu, ja nav atbilstošu garantiju.
Lai
izpildītu šo pienākumu, valsts tiesai, kurai ir iesniegts apturēšanas
pieteikums, vispirms jānoskaidro, vai tad, ja attiecīgais Kopienas
tiesību akts netiek uzreiz ieviests, tas pilnībā nezaudē lietderīgo
iedarbību.
Ja
izpildes apturēšana Kopienai var radīt finansiālu risku, valsts tiesai
jāpieprasa arī, lai prasītājs nodrošinātu atbilstošas garantijas,
piemēram, naudas depozītu vai citu nodrošinājumu.
No iepriekš minētā jāsecina, ka atbilde uz pirmā jautājuma otro daļu, ko
Finanzgericht Hamburg
uzdevusi
Tiesai, ir šāda – valsts tiesa var noteikt tāda valsts tiesību akta
izpildes apturēšanu, kas pieņemts, īstenojot Kopienas regulu, tikai tad,
ja:
–        šai
tiesai ir nopietnas šaubas par attiecīgā Kopienas tiesību akta spēkā
esamību un tā nosūta šo jautājumu izskatīšanai Tiesā, ja tai vēl nav
iesniegts jautājums par apstrīdētā tiesību akta spēkā esamību;
–        tas ir steidzami un prasītājam var rasties nopietni un neatlīdzināmi zaudējumi;
–        valsts tiesa pienācīgi ņem vērā Kopienas intereses.

Par spēkā esamību

Finanzgericht Hamburg
apšauba iepriekš minētās Regulas Nr. 1914/87 spēkā esamību,
atsaucoties uz to, ka tā ir pretrunā ar principu par nepiemērošanu ar
atpakaļejošu datumu un ka līdz ar to tā neatbilst tiesiskās drošības
principam.
Savukārt
Finanzgericht Düsseldorf
apšauba minētās regulas spēkā esamību, iesniedzot Tiesai piecus
jautājumus, kuros izklāstīti vairāki iebildumi attiecībā uz atbilstošu
tiesisko pamatu īpašas zaudējumu samazināšanas nodevas ieviešanai, kā
arī minētās regulas atbilstību Padomes 1981. gada 30. jūnija
Regulai (EEK) Nr. 1785/81 par tirgus kopējo organizāciju cukura
nozarē (OV L 177, 4. lpp.) un tāda principa pārkāpšanu,
kas noteic, ka ekonomikas nozari nedrīkst noslogot ar svešiem riskiem un
nepamatotiem finansiāliem izdevumiem, kā arī īpašumtiesību aizsardzības
principa pārkāpšanu un tiesību veikt saimniecisko darbību pārkāpšanu.
Tā
kā jautājumi, kas Tiesai iesniegti divās minētajās lietās, faktiski ir
tikai viena un tā paša tiesību akta analīze dažādos aspektos, tie
jāizskata kopā.

Par iebildumu par EEK līguma 201. pantā noteiktās procedūras pārkāpumu

Finanzgericht Düsseldorf
uzskata, ka, lai kādu nodevu lauksaimniecības tirgus kopējā
organizācijā varētu noteikt, pamatojoties uz EEK līguma 43. pantu,
šīs nodevas mērķim jābūt attiecīgā tirgus regulēšanai. Tā var attiekties
tikai uz tagadni vai nākotni. Tas tā nav īpašās zaudējumu samazināšanas
nodevas gadījumā, jo nodevas mērķis ir samazināt zaudējumus, kas
radušies iepriekšējā tirdzniecības gadā. Turklāt šī nodeva ir jāmaksā
tikai cukura ražotājiem, turpretim pasākumam, kas paredzēts tirgus
regulēšanai, vispirms būtu jāattiecas uz cukurbiešu audzētājiem. Tāpēc
saskaņā ar
Finanzgericht Düsseldorf
viedokli apstrīdētā nodeva būtībā ir finansiāls maksājums, kuru var noteikt, tikai pamatojoties uz Līguma 201. pantu.
Šajā
ziņā jānorāda, ka 2. pants Padomes 1985. gada 7. maija
Lēmumā 85/257/EEK par Kopienas pašas resursu sistēmu
(OV L 128, 15. lpp.), kas bija spēkā, kad pieņēma
apstrīdēto regulu, nošķir “iemaksas un citas nodevas, kas paredzētas
cukura tirgus kopējās organizācijas ietvaros”, kas veido pašu resursus,
un “ieņēmumus no citiem maksājumiem, kas ieviesti kopējās politikas
ietvaros” saskaņā ar Līguma noteikumiem. Šie ieņēmumi veido pašu
resursus tikai tiktāl, ciktāl ir izpildīta EEK līguma 201. pantā
noteiktā procedūra un citu dibināšanas līgumu atbilstīgie noteikumi.
Ņemot
vērā neizbēgamās pārmaiņas cukura ražošanā un Kopienas cukura tirgū,
minētā 1985. gada 7. maija lēmuma 2. panta pirmās daļas
a) apakšpunktā nevarēja paredzēt, ka lēmumam jāattiecas tikai uz
tām nodevām, kas jau bija paredzētas šā lēmuma pieņemšanas laikā, proti,
nodevām, kas tolaik bija noteiktas ar Padomes Regulu Nr. 1785/81
(turpmāk tekstā – “pamatregula”). Tā kā īpašā zaudējumu samazināšanas
nodeva papildina tās nodevas, kuras jau bija, kad tika pieņemts
1985. gada 7. maija lēmums, tā ir jāiekļauj starp “iemaksām un
citām nodevām, kas paredzētas cukura tirgus kopējās organizācijas
ietvaros” minētā lēmuma izpratnē.
Katrā
ziņā, kā Tiesa to jau noteikusi 1982. gada 30. septembra
spriedumā lietā 108/81
Amylum
(
Recueil
, 3107. lpp.)
attiecībā uz Padomes 1970. gada 21. aprīļa Lēmumu par
dalībvalstu finansiālo iemaksu aizstāšanu ar Kopienas pašas resursiem
(OV L 94, 19. lpp.), 1985. gada 7. maija lēmuma
kā budžeta tiesību akta mērķis ir definēt pašu resursus Kopienas
budžetā, nevis precizēt Kopienas iestādes, kurām ir atļauts noteikt
nodokļus, nodevas, iemaksas un citus ieņēmumu veidus.
No
tā izriet, ka nebija vajadzības izmantot 201. pantā noteikto
procedūru, lai pieņemtu Regulā Nr. 1914/87 paredzēto īpašo
zaudējumu samazināšanas nodevu, pat ja tā, ņemot vērā nodevas veidu, ir
finansiāls maksājums.
Jautājums
par to, vai EEK līguma 43. pants var būt tiesiskais pamats tādas
nodevas ieviešanai, ko paredzēts uzlikt jau pabeigtai saimnieciskai
darbībai, ir idents jautājumam par to, vai nodevu var ieviest, nosakot
tās piemērošanu ar atpakaļejošu datumu, pamatojoties uz 43. pantu.
Tādējādi šis iebildums sakrīt ar iebildumu par to, ka netiek ievērots
princips par nepiemērošanu ar atpakaļejošu datumu, kas iztirzāts
turpmāk.

Par iebildumu par Regulas Nr. 1914/87 saderību ar pamatregulu
Atsaucoties uz Tiesas 1979. gada 29. marta spriedumu lietā 113/77
NTN Toyo Bearing Company
(
Recueil
, 1185. lpp.),
Finanzgericht Düsseldorf
apgalvo, ka Padome, pamatregulas 28. pantā nosakot nodevu
maksimālo procentuālo lielumu, ko cukura ražotājiem var pieprasīt
maksāt, ir liegusi iespēju ar kādu citu regulu, kas tieši pamatota ar
Līguma 43. pantu, ieviest nodevu, kas pārsniedz šo maksimālo
lielumu.
Šajā
ziņā jāatgādina, ka gan pamatregula, gan apstrīdētā Regula
Nr. 1914/87 tika pieņemta, pamatojoties uz Līguma 43. pantu.
Tāpēc Regulu Nr. 1914/87 nevar uzskatīt par tādu regulu, ar kuru
īsteno pamatregulu, kā tas bija gadījumā, kad tika apstrīdēta regula,
Tiesas 1987. gada 16. jūnija spriedumā lietā 46/86
Romkes
(
Recueil
, 2671. lpp.).
Padome
var grozīt, papildināt vai atcelt pamatregulu, kas pieņemta saskaņā ar
Līguma 43. pantu, ja noteikumus, ar kuriem groza, papildina vai
atceļ šo regulu, pieņem saskaņā ar to pašu procedūru, neiekļaujot šos
noteikumus pamatregulā.
Šī
situācija ir atšķirīga no tās, kāda bija pamatā iepriekš minētajam
1979. gada 29. marta spriedumam lietā
NTN Toyo Bearing Company
.
Toreiz Padome pieņēma vispārēju regulu, lai īstenotu vienu no Līguma
113. pantā minētajiem mērķiem, un pēc tam izdarīja izņēmumu
attiecībā uz šīs regulas noteikumiem, pieņemot regulu, kas bija
paredzēta šim konkrētajam gadījumam.
Šādos
apstākļos jāuzskata, ka pamatregula neliedza Padomei pieņemt Regulu
Nr. 1914/87, jo tā atbilda Līguma 43. pantā noteiktajai
procedūrai.

Par iebildumu par pārkāpumu attiecībā uz principu par nepiemērošanu ar atpakaļejošu datumu

Finanzgericht Hamburg
, tāpat kā
Finanzgericht Düsseldorf
,
uzskata, ka Regula Nr. 1914/87 ir pretrunā ar principu par
nepiemērošanu ar atpakaļejošu datumu, jo to pieņēma 1987. gada
2. jūlijā, t.i., pēc tam, kad 1987. gada 30. jūnijā bija
beidzies 1986./1987. tirdzniecības gads, kura laikā radušos
zaudējumus šī regula paredz samazināt. Tādējādi šī regula sasaista
nodevas maksāšanu ar pagātnes notikumiem, proti, ar cukura ražošanu
iepriekš minētajā tirdzniecības gadā. Turklāt šajā gadījumā netika
ievērota cukura ražotāju tiesiskā paļāvība, jo viņiem bija tiesības
paļauties uz to, ka saskaņā ar pamatregulu paredzētās nodevas netiks
palielinātas un, ja tās tiks palielinātas, tās pilnībā attieksies tikai
uz cukurbiešu audzētājiem.
Tiesa jau ir atzinusi, proti, 1979. gada 25. janvāra spriedumā lietā 98/78
Racke
(
Recueil
, 69. lpp.) un lietā 99/78
Decker
(
Recueil
, 101. lpp.), un iepriekš minētajā spriedumā lietā 108/81
Amylum
,
ka, lai gan parasti tiesiskās drošības princips neļauj Kopienas tiesību
aktam stāties spēkā ar atpakaļejošu datumu pirms tā publicēšanas, ir
iespējami izņēmumi, ja tas nepieciešams konkrēta mērķa sasniegšanai un
ja tiek pienācīgi ņemta vērā ieinteresēto personu tiesiskā paļāvība.
Attiecībā
uz pirmo no diviem nosacījumiem jāatceras atsevišķi faktiski un
tiesiski jautājumi. Kopienā saražotā un patērētā cukura pārpalikums ir
jāpārdod trešo valstu tirgos. Pasaules tirgus likmju un cenu un Kopienas
tirgus cenu starpība tiek segta ar eksporta kompensācijām. Pamatregula
noteica, ka finansiālos izdevumus pilnībā sedz paši ražotāji.
Lai,
cik vien iespējams, tuvinātos patiesajai ekonomiskajai situācijai un
tādējādi varētu stabilizēt tirgu, kas ir viens no Līguma 39. panta
mērķiem, pamatregulas 28. pantā noteikts, ka nodevas ir jāsamaksā
līdz kārtējā tirdzniecības gada beigām un tās aprēķina, pamatojoties uz
paredzamajiem zaudējumiem eksporta saistību izpildē kārtējā
tirdzniecības gadā.
Tomēr
tad, kad ieviesa nodevas, nevarēja pietiekami precīzi paredzēt
atsevišķu ārkārtēju notikumu ietekmi, piemēram, kā šajā gadījumā,
strauju ASV dolāra vērtības krišanos un pasaules cukura cenu kritumu
minētajā tirdzniecības gadā. Šādā gadījumā jāatzīst par likumīgu, ka
ražotāju finansējamos izdevumus var noteikt tikai pēc tam, kad ir
izvērtētas visas minēto notikumu sekas, un, ja nepieciešams, to dara pēc
tā tirdzniecības gada beigām, kura laikā šie notikumi ir risinājušies.
Ja
Padome pēc visu 1986./1987. tirdzniecības gada zaudējumu
izvērtēšanas neparedzēja nekādus pasākumus, lai papildinātu nodevas, kas
ražotājiem jau jāmaksā, Padomes izvirzīto mērķi, proti, cukura tirgus
stabilizāciju kopējo interešu labad, it īpaši izmantojot eksporta
kompensācijas, varētu sasniegt, tikai noslogojot Kopienas budžetu,
savukārt ražotāju nodrošināts pilnīgs finansējums ir cukura tirgus
kopējās organizācijas princips.
Tādējādi
Padomei bija tiesības uzskatīt, ka, lai kopējo interešu labad sasniegtu
mērķi, proti, nostabilizētu Kopienas cukura tirgu, apstrīdētajai
regulai jāattiecas uz 1986./1987. tirdzniecības gadu. Tātad var
uzskatīt, ka ir ievērots pirmais nosacījums, kas attiecas uz Kopienas
tiesību akta piemērošanu ar atpakaļejošu datumu pirms tā publicēšanas.
Lai
noteiktu, vai ir ievērots arī otrais nosacījums, jāizvērtē, vai Padome
ir pārkāpusi ieinteresēto personu tiesisko paļāvību attiecībā uz
pamatregulā noteikto maksimālo nodevu apjomu, 1987. gada
2. jūlijā publicējot Regulu Nr. 1914/87.
Prasītājiem
pamata lietās tomēr nav tiesību atsaukties uz tiesisko paļāvību, kas
būtu aizsargājama.
Pirmkārt,
pamatregulas preambulas vienpadsmitajā apsvērumā cukura ražotāji tiek
informēti, ka viņiem būs pilnībā jāsedz izdevumi, kas saistīti ar cukura
pārpalikuma pārdošanu, kas radies Kopienā saražotā un patērētā cukura
starpības dēļ.
Otrkārt,
1986. gada 9. septembrī Komisija publicēja tāmi
Nr. VI PC 2 – 408, kurā skaidri bija norādīts uz
iespējamo deficītu 1986./1987. tirdzniecības gadā.
Treškārt,
cukura ražotāji no “Oficiālā Vēstneša” 1987. gada 3. aprīļa
numurā (OV C 89, 18. lpp.) publicētā priekšlikuma, t.i.,
pirms tirdzniecības gada beigām, uzzināja, ka Komisija ir iesniegusi
Padomei priekšlikumu pieņemt regulu, ar ko ievieš īpašu zaudējumu
samazināšanas nodevu cukura nozarē 1986./1987. tirdzniecības gadam,
kuru pēc tam iekļāva apstrīdētajā Regulā Nr. 1914/87.
No
tā izriet, ka iebildums par to, ka nav ievērots princips par
nepiemērošanu ar atpakaļejošu datumu, nav atbalstāms.

Par
iebildumu par aizliegumu noslogot kādu ekonomikas nozari ar šīs nozares
tirgus organizācijai svešiem riskiem vai nepamatotiem finansiāliem
slogiem

Finanzgericht Düsseldorf
uzskata,
ka tirgus traucējumi, kurus var novērst, veicot pasākumus tirgus
kopējās organizācijas kontekstā, ir tādi traucējumi, kurus var saistīt
ar šā tirgus iekšējiem cēloņiem. Citu tirgu organizācijā, izņemot cukura
tirgu, ar pasaules tirgus cenu kritumu un ASV dolāra vērtības
samazināšanos saistītos riskus finansē tikai ELVGF (Eiropas
Lauksaimniecības virzības un garantiju fonds). Tas pierāda, ka Kopienas
likumdevējs uzskata, ka šie riski ir ārpus tirgotāju kontroles, un tādēļ
tas nevar likt viņiem uzņemties šos riskus.
Vispirms
jānorāda, ka visbiežāk šos riskus finansē ELVGF. Tomēr tas nav
paredzēts Līgumā, kura 40. panta 4. punktā tiek atļauta šāda
fonda izveide, nepieprasot šā fonda iesaistīšanos visos tirgus
organizācijas pasākumos. Ja cukura nozare ir vienīgā, uz ko attiecas
pašfinansēšanās princips, tad tas ir tādēļ, kā jau Padome to norādīja
atbildē uz Tiesas jautājumu, ka ražotājiem citās lauksaimniecības
nozarēs ir zemākas garantētās cenas, kas izskaidro, kādēļ tiem nav
jāuzņemas minētā finansēšana.
Vēl
jānorāda, ka Kopienas cukura ražotājiem, izmantojot eksporta
kompensāciju sistēmu, ir pieejams pasaules tirgus, lai tajā pārdotu daļu
no savas produkcijas. Ražotāju risks jānovērtē, ņemot vērā pasaules
tirgu. Tādi faktori kā cukura pārprodukcija vai Eiropas valstu valūtu un
ASV dolāra maiņas kursa svārstības var ietekmēt piedāvājumu un
pieprasījumu un līdz ar to arī produkta cenu. Tāpēc ar šiem faktoriem
saistītos riskus nevar uzskatīt par svešiem šim tirgum.
Turklāt
īpašā zaudējumu samazināšanas nodeva nekādi neuzliek nepamatotu
finansiālu slogu cukura ražotājiem. Pirmkārt, tā ir ekvivalenta
priekšrocībām, ko cukura ražotājiem nodrošināja eksporta kompensāciju
izmantošanas iespēja, lai pārdotu cukuru, ko tie saražojuši, pārsniedzot
patēriņu Kopienā. Otrkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 1914/87
1. panta 3. punktu cukura ražotāji var prasīt, lai Kopienā
izaudzēto cukurbiešu vai cukurniedru pārdevēji atlīdzina lielāko minētās
nodevas daļu.
Minēto iemeslu dēļ valsts tiesas izteiktais iebildums nav atbalstāms.

Par iebildumu par diskrimināciju

Finanzgericht Düsseldorf
uzskata,
ka fakts, ka īpašā zaudējumu samazināšanas nodeva vairāk ietekmē
B cukura ražotājus nekā A cukura ražotājus, kaut arī produkts
ir viens un tas pats, ir diskriminācija, kas aizliegta saskaņā ar Līguma
40. panta 3. punkta otro daļu.
Šajā
ziņā jānorāda, ka pamatregula nosaka A cukura un B cukura
pamatdaudzumu katram cukura tirdzniecības gadam un katram ražošanas
apgabalam. Dalībvalstis piešķir A pamatdaudzumu uzņēmumiem
A kvotu veidā un B pamatdaudzumu – B kvotu veidā. Visas
A kvotas, kas piešķirtas konkrētajam tirdzniecības gadam, aptuveni
atbilst cukura patēriņam pārtikā Kopienā šajā konkrētajā gadā. A un
B kvotu ietvaros saražoto cukuru (A un B cukuru) var
brīvi pārdot Kopienā – cenas un pārdošanu garantē intervences sistēma.
Vajadzības gadījumā cukuru var arī izvest uz trešām valstīm, izmantojot
eksporta kompensācijas. Visbeidzot, visu cukuru, ko uzņēmums saražojis,
pārsniedzot A un B kvotas (C cukurs), var tirgot tikai
trešās valstīs, nesaņemot par to eksporta kompensācijas.
No
šīs sistēmas izriet, ka katrs uzņēmums, kas saražo cukuru virs
A kvotas robežām, t.i., pārsniedzot uzņēmumam atvēlēto daļu Kopienā
patērējamā cukura ražošanā, neizbēgami saražo pārpalikumu, ko var
pārdot, vienīgi eksportējot uz trešām valstīm.
Kā
jau iepriekš tika norādīts, īpašās zaudējumu samazināšanas nodevas
mērķis ir samazināt ārkārtas zaudējumus, ko izraisīja lielu eksporta
kompensāciju piešķiršana, lai veicinātu Kopienas pārprodukcijas
pārdošanu trešo valstu tirgū.
Šā
iemesla dēļ bija pamatoti noteikt proporcionāli lielākas nodevas par
cukuru, ko ražo, pārsniedzot A kvotu.
Šā
iemesla dēļ jānoraida arī arguments, kura pamatā ir apgalvojums, ka ir
pārkāpta Līguma 40. panta 3. punkta otrā daļa.

Par iebildumu par īpašumtiesību un tiesību veikt saimniecisko darbību pārkāpumu

Finanzgericht Düsseldorf
uzskata, ka nelikumīgā veidā ir negatīvi ietekmētas pamattiesības –
īpašumtiesības un tiesības veikt saimniecisko darbību, ja uzņēmums nevar
no konkrētajā tirdzniecības gadā nopelnītās parastās peļņas samaksāt
minētā gada laikā uzkrājušās nodevas un uzņēmumam šim nolūkam ir
jāizmanto savas rezerves, t.i., tā ekonomiskais pamats.
Šajā
ziņā jāatgādina, ka Tiesa jau ir atzinusi (skat. it īpaši
1989. gada 11. jūlija spriedumu lietā 265/87
Schräder
,
Recueil
,
2237. lpp., 15. punkts), ka īpašumtiesības un tiesības veikt
saimniecisko darbību var ierobežot, īpaši tirgus kopējā organizācijā, ar
noteikumu, ka šie ierobežojumi atbilst Kopienas vispārējām interesēm un
nerada nesamērīgus un nepanesamus traucējumus, kas apdraud garantēto
tiesību būtību.
Kā
pareizi norādījusi Apvienotā Karaliste, nevar uzskatīt, ka pienākums
maksāt nodevu ierobežo īpašumtiesības.
Tāpēc
jāatzīst, ka īpašā zaudējumu samazināšanas nodeva negatīvi neietekmē
cukura ražotāju īpašumtiesības.
Attiecībā
uz tiesībām veikt saimniecisko darbību jau ir norādīts, ka īpašā
zaudējumu samazināšanas nodeva atbilst vispārējām interesēm, jo
nodrošina, ka ekonomikas nozares zaudējumus nesedz Kopiena. Šādu
iejaukšanos nevar uzskatīt par nesamērīgu. Nodeva, kas daļēji var
attiekties uz cukurbiešu audzētājiem, tika ieviesta, lai “pirms noteiktā
datuma nepārskatītu ražošanas kvotu sistēmu”, kā norādīts Regulas
Nr. 1914/87 preambulas ceturtajā apsvērumā. Kā Komisija pareizi
norādīja, jebkurš kvotu samazinājums, kas ilgtermiņā būtu varējis radīt
Kopienas cukura ražošanas nozares tirgus daļas samazināšanos pasaules
tirgū, daudz nopietnāk būtu skāris cukura ražotāju un cukurbiešu
audzētāju intereses.
Tāpēc
iebildums par pārkāpumu, kas attiecas uz tiesībām veikt saimniecisko
darbību, nav pieņemams.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem jāsecina, ka atbilde uz Tiesai iesniegtajiem
Finanzgericht Hamburg
un
Finanzgericht Düsseldorf
jautājumiem ir tāda, ka minēto jautājumu izskatīšanā nav konstatēti
tādi faktori, kas ietekmētu Padomes 1987. gada 2. jūlija
Regulas (EEK) Nr. 1914/87, ar ko ievieš īpašu zaudējumu
samazināšanas nodevu cukura nozarē 1986./1987. tirdzniecības gadam,
spēkā esamību.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Itālijas valdībai, Apvienotās Karalistes
valdībai, Eiropas Kopienu Padomei un Eiropas Kopienu Komisijai, kuras
iesniegušas Tiesai savus apsvērumus, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz
lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru
izskata valsts tiesas, un tās lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA,
atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 1988. gada 31. marta rīkojumu iesniegusi
Finanzgericht Hamburg
un ko ar 1988. gada 19. oktobra rīkojumu iesniegusi
Finanzgericht Düsseldorf
, nospriež:
1)
Līguma
189. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz valstu tiesām
pilnvaras apturēt tāda administratīva akta izpildi, kas pieņemts,
pamatojoties uz Kopienas regulu;
2)
valsts
tiesa var apturēt tāda valsts tiesību akta izpildi, kas pieņemts, lai
īstenotu Kopienas tiesību aktu, tikai tad, ja šai tiesai ir nopietnas
šaubas par Kopienas tiesību akta spēkā esamību un, ja jautājums par
apstrīdētā tiesību akta spēkā esamību vēl nav iesniegts izskatīšanai
Tiesā, šī valsts tiesa pati iesniedz to Tiesai, ja tas ir steidzami un
ja prasītājam draud nopietni un neatlīdzināmi zaudējumi, un ja valsts
tiesa ir pienācīgi ņēmusi vērā Kopienas intereses;
3)
iesniegto
jautājumu izskatīšanā nav konstatēti tādi faktori, kas ietekmētu
Padomes 1987. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 1914/87,
ar ko ievieš īpašu zaudējumu samazināšanas nodevu cukura nozarē
1986./1987. tirdzniecības gadam, spēkā esamību.
Due
Mancini
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias
Díez de Velasco
Slynn
Kakouris
Joliet
Schockweiler
Grévisse

Zuleeg
Pasludināts atklātā tiesas sēdē 1991. gada 21. februārī Luksemburgā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
J.‑G. Giraud

O. Due
*
Tiesvedības valoda – vācu.