CELEX: 62004TJ0311
Ierēdņi
Paaugstināšana amatā
Paaugstināšanas amatā 2003. gada kārta
Priekšrocības punktu piešķiršana

Atbilstošās tiesību normas
Faktu notikumu laikā spēkā esošo Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Noteikumi”) 26. panta pirmā un
otrā daļa bija formulētas šādi:
“Ierēdņa personīgajā lietā jābūt:
a)      visiem dokumentiem, kas apliecina viņa administratīvo statusu un visiem ziņojumiem, kas attiecas uz viņa spējām, efektivitāti
un uzvedību darbā;
b)      ierēdņa atsauksmēm par minētajiem dokumentiem.
Dokumentiem jābūt reģistrētiem, numurētiem un iešūtiem lietā kārtas numuru secībā; a) apakšpunktā minētos dokumentus iestāde
nedrīkst izmantot vai citēt pret ierēdni, ja par tiem ierēdnim nav zināms pirms reģistrēšanas.”
Noteikumu 43. panta pirmajā daļā noteikts:
“Par katra ierēdņa, izņemot A1 un A2 pakāpes ierēdņus, spējām, efektivitāti un uzvedību darbā vismaz reizi divos gados raksta
periodisku ziņojumu, kā to noteikusi katra iestāde saskaņā ar 110. pantu.”
Noteikumu 45. panta 1. punkta pirmajā daļā noteikts:
“Iecēlējinstitūcija pieņem lēmumu par paaugstināšanu amatā. To īsteno, norīkojot ierēdni nākamajā augstākajā pakāpē viņam
atbilstošajā kategorijā vai dienestā. Paaugstināšanu amatā veic, izvēloties vienīgi no to ierēdņu vidus, kuri ir nostrādājuši
minimālu laika posmu savā pakāpē, ņemot vērā uz paaugstinājumu pretendējošo ierēdņu salīdzinošās īpašības un ziņojumus par
tiem.”
Komisija 2001. gada 30. oktobrī pieņēma Paziņojumu
SEC
(2001) 1697 par “karjeras attīstības ziņojumu” (darbinieku vērtējumu) un paaugstināšanu amatā. Komisija tajā izklāsta personāla
politikas pamatnostādnes, lai “karjeras attīstību saistītu ar darbinieka sniegumu un potenciālu”. Komisija īpaši norāda, ka
“[jaunās paaugstināšanas amatā sistēmas] galvenā iezīme būšot tāda, ka tā būs balstīta uz nopelniem”. Komisija turklāt piebilst,
ka “nopelni ir dinamisks un kumulatīvs jēdziens (“uzkrājums”) [..], tos skaitliski izsaka, izmantojot punktu sistēmu. Pēc
noteikta laika (atkarībā no nopelniem) punktu “uzkrājums” ierēdnim dod tiesības tikt izvirzītam paaugstināšanai augstākā pakāpē”.
Komisija precizē, ka “karjeras attīstības ziņojumos [..] saņemtās atzīmes un novērtējums atbilst nopelnu punktiem (turpmāk
tekstā – “NP”)”, kam pieskaitāmi priekšrocības punkti (turpmāk tekstā – “PP”). Komisija uzsver, ka “[šādu PP] piešķiršana
vienmēr jāpamato, rakstveidā izklāstot argumentus par nopelniem”. Tie ir “paredzēti, lai izrādītu atzinību nopelniem bagātākajiem
ierēdņiem, palielinot viņu izredzes tikt paaugstinātiem amatā vai dodot iespēju nekavējoties tikt paaugstinātiem amatā attiecīgajā
paaugstināšanas kārtā”. Komisija precizē, ka “[PP] piešķiršana jāpamato ar sīki izklāstītiem apsvērumiem”. Tā piebilst, ka
“[PP] tiek piešķirti, ievērojot virkni dažāda svarīguma kritēriju, kas paredzēti, lai izvirzītu nopelniem bagātākos darbiniekus”.
Pēc Komisijas ieskatiem, “būtiskākais kritērijs ir nopelnu salīdzinājums visā [ģenerāldirektorātā], ņemot vērā personas potenciālu
(pamatojoties uz objektīvu personas paveiktā darba un apliecināto spēju novērtējumu)”. Komisija uzsver, ka “sistēmas mērķis
ir nodrošināt vislabāko saskaņotību dažādu Komisijas dienestu vērtējumos”. Visbeidzot, Komisija precizē, ka “turklāt, protams,
[sistēmai] jānodrošina, lai dažādu ģenerāldirektorātu darbinieku paaugstināšana amatā notiktu līdzīgā ritmā”.
Komisija 2002. gada 26. aprīlī pieņēma lēmumu par Noteikumu 43. panta vispārīgajiem piemērošanas noteikumiem un lēmumu par
Noteikumu 45. panta vispārīgajiem piemērošanas noteikumiem (turpmāk tekstā attiecīgi – “VPN 43” un “VPN 45”).
Saskaņā ar VPN 43 1. panta 1. punktu periodisks ziņojums, saukts par Karjeras attīstības ziņojumu (turpmāk tekstā – “KAZ”),
“tiek izstrādāts katru gadu par katra pastāvīgā darbinieka spējām, efektivitāti un uzvedību darbā”.
VPN 43 2. panta 1. punktā VPN 43 un VPN 45 piemērošanas mērķiem definēti NP un PP jēdzieni. Atbilstoši VPN 43 2. panta 1. punkta
no otrās līdz piektajai daļai:
“[NP] un [PP] mērķis ir izrādīt atzinību par nopelniem, un [PP] piešķiršana vienmēr jāpamato ar apsvērumiem, kas saistīti
ar nopelniem.
[NP] ir punkti, ko piešķir atbilstoši karjeras attīstības ziņojumā sniegtajām atzīmēm un novērtējumam.
[PP] ir punkti, ko var piešķirt:
a)      ģenerāldirektori (A/LA kategorijas darbiniekiem) [..] – nopelniem bagātiem darbiniekiem pēc [ģenerāldirektorātā] vai attiecīgajā
dienestā izstrādātiem karjeras attīstības ziņojumiem. [Punktu] piešķiršanas kritēriji noteikti [VPN 45] 6. pantā;
b)      iecēlējinstitūcija, pamatojoties uz paaugstināšanas komiteju ieteikumiem, – nopelniem bagātiem darbiniekiem, kas piekrituši
iestādes interesēs veikt papildu pienākumus. [Punktu] piešķiršanas kritēriji noteikti [VPN 45] 9. pantā;
c)      iecēlējinstitūcija, pamatojoties uz paaugstināšanas komiteju ieteikumiem, – kā atbildi uz prasībām, kas celtas par [PP] piešķiršanu
saskaņā ar [VPN 45] 13. panta 2. punktu.
[NP] un [PP] uzkrājas gadu gaitā. Pēc paaugstināšanas amatā no uzkrājuma atņem paaugstinājumam nepieciešamo punktu skaitu;
iespējamais punktu atlikums tiek saglabāts turpmākām kārtām.”
Saskaņā ar 2002. gada 3. decembra izdevumu
Administratīvā Informācija
Nr. 99‑2002 par darbinieku vērtējumu 2001.–2002. gadā (pārejas periodā) “katrs ierēdnis vērtējumā saņem vispārējo atzīmi no
[0] līdz lielākais [20]”. Pēc tam minētā atzīme tiek pārvērsta NP, kas izmantojami paaugstināšanai amatā. No tā paša izdevuma
Administratīvā Informācija
izriet, ka NP skaits, izņemot īpašus gadījumus, atbilst vērtējuma vispārējai atzīmei.
VPN 45 3. pantā noteikts, ka ierēdņus var paaugstināt amatā tikai, ja “ņemti vērā paaugstināmo ierēdņu salīdzinošie nopelni”.
No minētā panta izriet, ka “galvenais apstāklis, kas jāņem vērā, ir [NP] un [PP] skaits, ko katrs ierēdnis uzkrājis iepriekšējā
gada vai vairāku gadu laikā”. Komisija piebilst, ka, “lai sarindotu ierēdņus, kas uzkrājuši vienādu [NP] un [PP] skaitu, atbilstoši
[VPN 45] 10. panta 1. punktā izklāstītajiem nosacījumiem vērā var tikt ņemti arī citi papildu apsvērumi”.
VPN 45 4. pantā noteikts:
“Paaugstināšana amatā notiek divos posmos:
a)      [PP] piešķiršana, ko atbilstoši 6., 7. un 9. punktā noteiktajai kārtībai veic ģenerāldirektorāti un pēc tam – 14. pantā norādītās
paaugstināšanas komitejas;
b)      pati paaugstināšanas procedūra, kas aprakstīta 10. pantā.”
Saskaņā ar VPN 45 6. pantu ģenerāldirektori vai direktori katram ģenerāldirektorātam iedalīto PP

skaitu (turpmāk tekstā – “ĢDPP”) sadala, konsultējoties ar paritārajām vērtējuma komitejām.
No VPN 45 6. panta 1. punkta izriet, ka šādas punktu sadales rezultātā “katra ģenerāldirektorāta rīcībā [..] ir [PP] skaits,
kas ir 2,5 reizes lielāks par attiecīgajā ģenerāldirektorātā strādājošo paaugstināmo ierēdņu skaitu, ņemot vērā viņu pakāpi”.
No minētās normas un izdevuma
Administratīvā Informācija
Nr. 99‑2002 gan izriet, ka ģenerāldirektorātiem, kuru vidējais NP skaits konkrētai pakāpei par vairāk nekā vienu punktu pārsniedz
vidējo mērķlielumu 14 (no 20), PP skaits tiek samazināts tieši par pārsniegto punktu skaitu. Ģenerāldirektorāti tomēr var
šādu pārsniegšanu pamatot, un paaugstināšanas komitejas var izņēmuma kārtā nolemt samazināšanu pilnīgi vai daļēji nepiemērot.
VPN 45 6. panta 2. punktā noteikts, ka, “sākot jaunu paaugstināšanas kārtu ģenerāldirektorātā, lai piešķirtu [PP], ģenerāldirektori
un direktori sanāk kopā, lai vienotos par kritērijiem, kā direktorātu starpā sadalāms [PP] skaits”.
Saskaņā ar VPN 45 6. panta 3. punktu:
“Izvērtējuši [KAZ] uzrādītos rezultātus, ģenerāldirektori pēc direktoru ieteikumiem attiecībā uz A kategorijas ierēdņiem [..]
[PP] piešķir ierēdņiem, kas atzīti par nopelniem bagātākajiem, it īpaši tiem:
i)      kas snieguši ieguldījumu tādu rezultātu sasniegšanā, kas direktorāta/ģenerāldirektorāta darba plānā pārsniedz viņu individuālos
uzdevumus, ieskaitot ieguldījumu citu nodaļu darbā;
ii)      kas ieguldījuši īpašas pūles un sasnieguši izcilus rezultātus savu pienākumu izpildē, kā tas apliecināts viņu [KAZ].”
VPN 45 6. panta 4. punktā noteikts, ka “darbinieku sarindošanai”:
“a)      50 % no ģenerāldirektorātam iedalītajiem [PP] jāsadala starp darbā veiksmīgākajiem ierēdņiem, kas apliecinājuši īpašus nopelnus
atbilstoši 3. punkta i) un ii) apakšpunktā izvirzītajiem kritērijiem. Minētie ierēdņi ir aptuveni 15 % no ģenerāldirektorāta
darbiniekiem katrā pakāpē. Katram šādam ierēdnim var piešķirt no 6 līdz 10 punktiem;
b)      atlikušos 50 % punktu sadala starp pārējiem ierēdņiem, kas to pelnījuši, ņemot vērā 3. punkta i) un ii) apakšpunktā izvirzītos
kritērijus; katram var piešķirt no 0 līdz 4 punktiem.
Ierēdnis [PP] var saņemt tikai vienā no abiem iepriekš minētajiem variantiem. Tādējādi maksimālais [PP] skaits, ko vienas
paaugstināšanas amatā kārtā var piešķirt vienam ierēdnim, ir 10.”
VPN 45 8. pantā paredzēts, ka, tiklīdz PP piešķirti saskaņā ar 6. pantā norādīto procedūru, Personāla un vadības ģenerāldirektorāts,
ņemot vērā punktu skaitu, izveido katras pakāpes ierēdņu nopelnu sarakstus, ko publicē iekšējā tīmeklī (
intranet
) un paziņo visiem darbiniekiem. Sarakstos norādīti tie ierēdņi, kuriem pietrūkst mazāk nekā 5 punktu, lai sasniegtu paaugstināšanai
amatā nepieciešamo punktu skaitu, kā arī tie, kas šo punktu skaitu jau sasnieguši vai pārsnieguši.
Saskaņā ar VPN 45 13. panta 1. punktu piecu darba dienu laikā pēc nopelnu saraksta publicēšanas, kas paredzēta VPN 45 8. pantā,
ierēdņiem ir tiesības paaugstināšanas komitejā apstrīdēt lēmumus par PP piešķiršanu (turpmāk tekstā – “administratīvā sūdzība”).
Saskaņā ar VPN 45 13. panta 2. punktu, “izvērtējot katru gadījumu, paaugstināšanas komiteja var ieteikt piešķirt noteiktu
[PP] skaitu, ja tā to uzskata par piemērotu. Paaugstināšanas komiteja motivētā atzinumā izsaka ieteikumu [iecēlējinstitūcijai]”,
kura izlemj par iespējamu papildu PP (turpmāk tekstā – “apelācijas PP”) piešķiršanu, kā skaits tiek paziņots.
Saskaņā ar VPN 45 9. panta 1. punktu paaugstināšanas komitejām ieteikumi iecēlējinstitūcijai (turpmāk tekstā – “iecēlējinstitūcija”)
jāsniedz arī par PP piešķiršanu par papildu pienākumu veikšanu iestādes interesēs (turpmāk tekstā – “papildu pienākumu PP”).
Šādi pienākumi ir uzskaitīti VPN 45 I pielikumā.
VPN 45 12. pantā paredzēti pārejas noteikumi paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtai, lai “varētu pienācīgi ņemt vērā noteiktā
laika periodā gūtos nopelnus”. Minētā panta 3. punktā noteiktas trīs pārejas prioritātes punktu (turpmāk tekstā – “pārejas
PP”) kategorijas:
“a)      [pārejas PP] ierēdņiem piešķir, dodot 1 punktu par katru pakāpē nostrādāto gadu līdz 7 punktiem. Turklāt paaugstināšanas komiteju
rīcībā ir [pārejas PP skaits], kas vienāds ar 0,25 punktiem par katru ierēdni, un katram ierēdnim komitejas var piešķirt līdz
2 šādiem punktiem;
b)      ģenerāldirektorāti var piešķirt īpašus papildu PP, lai tā izrādītu atzinību ierēdņiem, kurus ieteikts paaugstināt amatā iepriekšējā
kārtā, bet kuri nav tikuši paaugstināti” (turpmāk tekstā – “no iepriekšējās paaugstināšanas kārtas atlikušie ierēdņi”).
Saskaņā ar 2003. gada 17. februāra izdevuma
Administratīvā Informācija
Nr. 18‑2003 (Paaugstināšanas amatā 2003. gada kārta – A, LA, B, C un D kategorija – Darbības budžets – No paaugstināšanas
amatā 2002. gada kārtas atlikušie ierēdņi) un 2003. gada 2. maija izdevuma
Administratīvā Informācija
Nr. 34‑2003 (Paaugstināšanas amatā 2003. gada kārta) III punktu iespējams piešķirt līdz 4 īpašajiem papildu PP (turpmāk tekstā
– “īpašie papildu PP”).
VPN 45 10. pantā ir noteikts:
“1.      Kad pabeigta 9. pantā noteiktā procedūra, 14. pantā norādītās paaugstināšanas komitejas sanāk kopā, lai izvērtētu nopelnu
sarakstu un formulētu ieteikumus, [izvēloties] starp tiem ierēdņiem, kas uzkrājuši paaugstināšanai amatā nepieciešamo punktu
skaitu, taču kuru ir vairāk nekā faktiski iespējams paaugstināt amatā (
ex aequo
grupa). Izvēloties starp ierēdņiem, kam ir vienāds punktu skaits, komitejas īpaši ņem vērā darba stāžu attiecīgajā pakāpē
un ar vienlīdzīgām iespējām saistītos apsvērumus. Izvēli sāk vēlākais 15. maijā. Komitejām ir jāpamato savi ieteikumi un tie
jāiesniedz iecēlējinstitūcijai. Nopelnu sarakstu, kurā ietverti minētie ieteikumi, publicē iekšējā tīmeklī. Nopelnu sarakstā
starp ierēdņiem, kuri uzkrājuši paaugstināšanai amatā nepieciešamo punktu skaitu, izcelti tie ierēdņi, kurus ieteikusi paaugstināšanas
komiteja.
2.      Ierēdni var paaugstināt amatā tikai ar nosacījumu, ka iepriekšējā vērtējumā sniegtajā karjeras attīstības ziņojumā uzkrāti
vismaz 10 NP [..].
3.      Pamatojoties uz paaugstināšanas komiteju ieteikumiem, [iecēlējinstitūcija] jūnijā izlemj, kurus ierēdņus katrā pakāpē paaugstināt
amatā. Paaugstinot amatā, no paaugstināto ierēdņu uzkrātajiem punktiem tiek atņemts paaugstināšanai nepieciešamais punktu
skaits, bet atlikums saglabāts turpmākajiem gadiem.
4.      Personāla un vadības ģenerāldirektorāts jūlijā publicē amatā paaugstināto darbinieku sarakstu.”
VPN 45 14. panta 1. un 2. punktā noteikts:
“1.      Pastāv piecas paaugstināšanas komitejas, proti, A, LA, B, C un D kategorijas darbiniekiem.
2.      Komiteju sastāvs ir šāds:
–        A kategorijas darbiniekiem: priekšsēdētājs, kas ir Personāla un vadības ģenerāldirektorāta ģenerāldirektors, locekļi, kuru
skaits atbilst ģenerāldirektoru un dienestu vadītāju skaitam, un vēl 15 locekļi, kurus iecēlusi Personāla centrālā komiteja
un kuriem ir vismaz A4/LA4 pakāpe.
–        [..]”

Fakti un procedūra
Prasītājs ir Eiropas Kopienu ierēdnis kopš 1991. gada aprīļa. Komisijas Juridiskajā dienestā viņš strādā kopš 2001. gada 1. jūlija.
2003. gada 15. martā prasītājam KAZ par laikposmu no 2001. gada jūlija līdz 2002. gada decembrim piešķirta atzīme 16 no 20.
Šī atzīme pārvērsta 16 NP.
Ar lēmumu, kas prasītājam paziņots 2003. gada 3. jūlijā, Juridiskā dienesta ģenerāldirektors, pamatojoties uz VPN 45 6. pantu,
prasītājam piešķīris arī 1 ĢDPP.
Atbilstoši VPN 45 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta pirmajam teikumam Juridiskais dienests prasītājam turklāt piešķīra 3 [pārejas
PP], tas ir, 1 pārejas PP par katru attiecīgajā pakāpē nostrādāto gadu (turpmāk tekstā – “pakāpē nostrādāto gadu PP”), proti,
par trīs gadu darba stāžu A5 pakāpē.
VPN 45 8. pantā norādītais nopelnu saraksts A5 pakāpes ierēdņu – kāds bija arī prasītājs – paaugstināšanas amatā 2003. gada
kārtai tika publicēts 2003. gada 7. jūlija izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 48‑2003. Nopelnu sarakstā norādīts katra attiecīgā ierēdņa uzkrāto NP un ĢDPP skaits, kā arī pakāpē nostrādāto gadu PP
un īpašie papildu PP. Prasītāja vārds šajā sarakstā nav minēts.
Pamatojoties uz VPN 45 13. pantu, prasītājs 2003. gada 14. jūlijā iesniedza administratīvo sūdzību par to, ka viņam bija piešķirts
tikai viens ĢDPP. Prasītājs arī pieprasīja viņam piešķirt papildu pienākumu PP. A kategorijas ierēdņu paaugstināšanas komiteja
sanāca [2003. gada] 17. oktobrī un 24. oktobrī, lai izskatītu šo sūdzību.
Minētā paaugstināšanas komiteja 2003. gada 13. novembrī apstiprināja VPN 45 10. pantā norādīto A5 pakāpes ierēdņu nopelnu
sarakstu. Šis saraksts tika publicēts tās pašas dienas izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 69‑2003. Prasītāja vārds šajā sarakstā nav minēts.
Iecēlējinstitūcija 2003. gada 20. novembrī pieņēma to ierēdņu sarakstu, kuri paaugstināti amatā 2003. gada kārtā, bet prasītāja
vārds tajā nav minēts. Saraksts tika publicēts 2003. gada 27. novembra izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 73‑2003.
Komisijas iekšējā tīmekļa vietnē
Sysper 2
pārbaudījis savu personīgo lietu par paaugstināšanu amatā, prasītājs 2003. gada 16. decembrī uzzināja, ka paaugstināšanas
amatā 2003. gada kārtā viņam kopā bija piešķirti 20 punkti.
2003. gada 19. decembra izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 82‑2003 Komisija publicēja paziņojumu kopsavilkuma veidā par paaugstināšanas amatā attiecīgās kārtas noslēgšanos.
Ar 2004. gada 12. februāra paziņojumu prasītājs cēla sūdzību, pamatojoties uz Noteikumu 90. panta 2. punktu.
Sūdzība tika noraidīta ar iecēlējinstitūcijas 2004. gada 15. jūnija lēmumu, kas prasītājam paziņots nākamajā dienā.
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 22. jūlijā, prasītājs cēla šo prasību.
Iebildumu raksts tika iesniegts 2004. gada 19. novembrī.
Vēstulē, kas Pirmās instances tiesas kancelejā saņemta 2005. gada 14. janvārī, prasītājs atteicās iesniegt repliku.
Atbilstoši Pirmās instances tiesas reglamenta 14. pantam un pēc piektās palātas priekšlikuma Pirmās instances tiesa pēc lietas
dalībnieku uzklausīšanas saskaņā ar Reglamenta 51. pantu nolēma nodot lietu izskatīšanai paplašinātā sastāvā.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (piektā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma sākt mutvārdu procesu un
Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros rakstveidā lūdza prasītāju un Komisiju līdz 2005. gada
31. augustam atbildēt uz noteiktiem jautājumiem. Lietas dalībnieki šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.
Pirmās instances tiesas kancelejas 2005. gada 15. septembra vēstulē lietas dalībniekiem tika lūgts līdz 2005. gada 23. septembrim
iesniegt savus apsvērumus par atbildēm, ko pretējā puse sniegusi uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem. Prasītājs
un Komisija savus apsvērumus iesniedza Pirmās instances tiesas kancelejā attiecīgi 2005. gada 23. un 22. septembrī.
Pirmās instances tiesa lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem mutvārdu
jautājumiem uzklausīja 2005. gada 29. septembra tiesas sēdē.

Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāja prasības pieteikumā norādītie prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        kā procesa organizatorisko pasākumu pieprasīt iesniegt dokumentus;
–        atcelt šādus tiesību aktus:
–        [Komisijas] Juridiskā dienesta ģenerāldirektora lēmumu paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtā prasītājam piešķirt tikai vienu
ģenerāldirektorāta priekšrocības punktu, kas paziņots 2003. gada 2. jūlijā un apstiprināts iecēlējinstitūcijas 2003. gada
16. decembra lēmumā;
–        iecēlējinstitūcijas lēmumu paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtā prasītājam nepiešķirt nevienu papildu pienākumu PP, kas
paziņots 2003. gada 16. decembrī sistēmā
Sysper 2
;
–        šādus lēmumus: iecēlējinstitūcijas lēmumu, ar kuru paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtā prasītājam piešķirti kopā 20 punkti;
paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtas A5 pakāpes ierēdņu nopelnu sarakstu, kas publicēts 2003. gada 13. novembra izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 69‑2003, un to A4 pakāpes ierēdņu sarakstu, kuri paaugstināti amatā 2003. gadā, publicētu 2003. gada 27. novembra izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 73‑2003, un katrā ziņā lēmumu minētajos sarakstos neiekļaut prasītāju;
–        ja nepieciešams, iecēlējinstitūcijas 2004. gada 15. jūnija lēmumu, ar ko noraidīta 2004. gada 12. februārī iesniegtā sūdzība;
–        piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Atbildētājas iebildumu rakstā norādītie prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        atzīt par nepieņemamiem un nepamatotiem prasītāja argumentus, kuru mērķis ir panākt lēmuma prasītājam kopā piešķirt 20 punktus
atcelšanu;
–        atzīt prasītāja sūdzību par nepamatotu pārējā daļā;
–        par tiesāšanās izdevumiem lemt atbilstoši tiesību normām.
Tiesas sēdē Komisija atsauca savus argumentus par prasības nepieņemamību daļā, kas vērsta pret lēmumu prasītājam kopā piešķirt
20 priekšrocības punktus. Pirmās instances tiesa to reģistrēja tiesas sēdes protokolā.
Pēc minētā paziņojuma prasītājs paziņoja, ka atsauc savus prasījumus atcelt individuālos lēmumus, ar kuriem viņam ir vai nav
piešķirti dažādu kategoriju PP; prasītājs minētos prasījumus gan atsauca tikai tiktāl, lai joprojām varētu apstrīdēt konkrēto
punktu piešķiršanas kritēriju likumību prasībā atcelt lēmumu par priekšrocības kopējo punktu skaitu. Pirmās instances tiesa
to reģistrēja tiesas sēdes protokolā.

Par pieņemamību
Kā izklāstīts iepriekš 44. punktā, Komisija tiesas sēdē atsauca iebildi par prasības nepieņemamību, ciktāl tā celta par lēmumu
paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtā prasītājam kopā piešķirt 20 punktus.
Tomēr jāatgādina, ka prasībās par imperatīvām tiesību normām Pirmās instances tiesa pieņemamības nosacījumus var pārbaudīt
pēc savas ierosmes un tās kontroli neierobežo lietas dalībnieku izvirzītās iebildes par nepieņemamību. Lai kāda nebūtu lietas
dalībnieku nostāja, tikai Pirmās instances tiesas ziņā ir izpētīt un noteikt, vai katrā attiecīgajā gadījumā prasītājam nelabvēlīgs
akts ir tiesisks (skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 8. marta spriedumu lietā T‑275/02
D
/EIB, Krājums‑CDL, I‑A‑51. lpp., un II‑211. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru akti vai lēmumi, par kuru atcelšanu var tikt celta prasība, ir tikai juridiski saistoši pasākumi,
kas var ietekmēt prasītāja intereses, būtiski mainot tā juridisko stāvokli (Tiesas 1981. gada 11. novembra spriedums lietā 60/81
IBM
/Komisija,
Recueil
, 2639. lpp., 9. punkts; Pirmās instances tiesas 1990. gada 22. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑32/89 un T‑39/89
Marcopoulos
/Eiropas Kopienu Tiesa,
Recueil
, II‑281. lpp., 21. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 17. decembra spriedums lietā T‑324/02
McAuley
/Padome,
Recueil FP
, I‑A‑337. un II‑1657. lpp., 28. punkts).
No judikatūras izriet arī tas, ka, ja lēmums tiek izstrādāts vairākos posmos, apstrīdēt var tikai tos pasākumus, ar kuriem
tiek galīgi formulēta lēmuma autora nostāja, izņemot pagaidu pasākumus, ar kuriem tiek sagatavots galīgais lēmums (iepriekš
48. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Marcopoulos
/Eiropas Kopienu Tiesa, 21. punkts, un iepriekš 48. punktā minētais spriedums lietā
McAuley
/Padome, 28. punkts).
Šajā lietā prasītājs apstrīd dažādu paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtā – kas ir pirmā šāda paaugstināšanas amatā kārta,
kuru regulē jaunie VPN 43 un VPN 45, – pieņemtu aktu tiesiskumu, īpaši apgalvojot, ka atsevišķi šie akti nepastāv.
Šādos apstākļos Pirmās instances tiesa uzskata, ka ir jāapraksta paaugstināšanai amatā piemērojamās sistēmas jaunās būtība
un paaugstināšanas amatā norise kopumā, lai varētu atbilstoši noteikt nelabvēlīgo aktu un termiņus, kurā tas jāpārsūdz.
1.
Paaugstināšanas amatā sistēma
Jānorāda, ka saskaņā ar piemērojamajiem tiesību aktiem paaugstināšana amatā ir balstīta uz ierēdņa nopelniem un darba sasniegumiem,
ko ierēdnis apliecinājis gadu gaitā un kas izteikti punktos, kurus piešķir, veicot ikgadēju vērtējumu un paaugstināšanu amatā.
Tādējādi VPN 45 3. pantā ar nosaukumu “Pamats paaugstināšanai amatā” norādīts, ka “galvenais apstāklis, kas jāņem vērā, ir
[NP] un [PP] skaits, ko katrs ierēdnis uzkrājis iepriekšējā gada vai vairāku gadu laikā”.
Turklāt no VPN 45 5. panta izriet, ka ierēdni var paaugstināt amatā tikai tad, kad viņš ir uzkrājis tādu kopējo punktu skaitu,
kas atbilst vismaz noteiktam atskaites apjomam jeb “paaugstināšanas slieksnim”, kuru katrā paaugstināšanas amatā kārtā nosaka
paaugstināšanas komitejas.
VPN 45 5. panta 3. punkta saturs ir šāds:
“Paaugstināšanas slieksnis ir (nopelnu un priekšrocības) punktu skaits, kas nepieciešams, lai ierēdni varētu paaugstināt amatā
kādā pakāpē; budžeta iespēju robežās ierēdņi, kuri uzkrājuši punktu skaitu, kas pārsniedz noteikto slieksni, tiek paaugstināti
amatā. Ierēdņi, kuru uzkrātais punktu skaits ir vienāds ar paaugstināšanas slieksni, var tikt paaugstināti amatā, bet viņiem
var arī nākties gaidīt nākamo paaugstināšanas amatā kārtu atkarībā no paaugstināšanas kvotas.”
VPN 45 10. panta 3. punkts papildina minēto normu, paredzot, ka “katrā paaugstināšanas reizē paaugstināšanai nepieciešamo
punktu skaitu atņem no amatā paaugstināto ierēdņu uzkrātā punktu skaita, bet atlikums tiek saglabāts turpmākajiem gadiem”.
Kopējais punktu skaits, ko ierēdnis saņēmis, noritot paaugstināšanai amatā, ir sarežģīta procesa rezultāts; šajā procesā ierēdnis
saņem NP, ko veido KAZ sniegtās atzīmes un vērtējums, tad PP, ko saskaņā ar VPN 43 2. panta 1. punktu var piešķirt vai nu
ģenerāldirektori un ģenerāldirektorātu direktori (ĢDPP) vai arī iecēlējinstitūcija, pamatojoties uz ieteikumiem, ko sniegušas
paaugstināšanas komitejas (papildu pienākumu PP un apelācijas PP).
Turklāt paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtā, proti, pirmajā gadā, kad paaugstināšanai amatā bija piemērojama jaunā kārtība,
VPN 45 12. panta 3. punktā tika paredzēti pārejas noteikumi, “lai varētu pienācīgi ņemt vērā noteiktā laika periodā gūtos
nopelnus”. Šie noteikumi attiecas, pirmkārt, uz pārejas PP, ko ierēdņiem piešķir pēc iestādes iniciatīvas, pa 1 punktam par
katru darba stāža gadu, nepārsniedzot kopā 7 punktus [pakāpē nostrādāto gadu PP, VPN 45 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta
pirmais teikums] vai pamatojoties uz paaugstināšanas komitejas ieteikumu gadījumos, kad ierēdņa stāvoklis to attaisno, nepārsniedzot
2 punktus vienam ierēdnim [pārejas PP, VPN 45 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta otrais teikums], vai arī lielākais 4 īpašos
papildu PP ierēdņiem, kurus ieteikts paaugstināt 2002. gada kārtā, bet kuri nav paaugstināti [VPN 45 12. panta 3. punkta b) apakšpunkts
un izdevuma
Administratīvā Informācija
Nr. 18‑2003 un Nr. 34‑2003].
2.
Paaugstināšanas amatā norise
Paaugstināšanu amatā katru gadu uzsāk, tiklīdz pabeigts ierēdņu novērtējums, un tās pirmais posms pēc NP sadales ir PP piešķiršana
katram ģenerāldirektorātam.
Šajā lietā Juridiskā dienesta ģenerāldirektors ar lēmumu, kas prasītājam paziņots 2003. gada 3. jūlijā, pamatojoties uz VPN 45
6. pantu, viņam piešķīra 1 ĢDPP, kas bija pieskaitāms jau iegūtajiem 16 NP. Atbilstoši VPN 45 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta
pirmajam teikumam Juridiskais dienests prasītājam piešķīra arī 3 pakāpē nostrādāto gadu PP par trim darba stāža gadiem A5 pakāpē.
Prasītājs gan nesaņēma nevienu īpašo papildu PP atbilstoši VPN 45 12. panta 3. punkta b) apakšpunktam.
Papildus personiskajai un konfidenciālajai informācijai, ko katram ierēdnim par viņa uzkrāto NP un PP skaitu sniedz tā ģenerāldirektorāts
(VPN 45 6. panta 8. punkts), Komisijas Personāla un vadības ģenerāldirektorāts pēc ĢDPP piešķiršanas izstrādā un publicē nopelnu
sarakstu katrai pakāpei, kurā norādīti to ierēdņu vārdi, kam pietrūkst mazāk nekā 5 punktu, lai sasniegtu paaugstināšanai
amatā nepieciešamo punktu skaitu, kā arī to ierēdņu vārdi, kas attiecīgo punktu skaitu jau sasnieguši vai pārsnieguši, ar
norādi par katra ierēdņa uzkrāto NP un ĢDPP skaitu (VPN 45 8. pants).
Paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtā A5 pakāpes ierēdņu, ieskaitot prasītāja, nopelnu saraksts tika publicēts 2003. gada
7. jūlija izdevuma
Administratīvā Informācija
Nr. 48‑2003. Tajā norādīts katra minētā ierēdņa uzkrāto NP un ĢDPP skaits, kā arī, piemērojot pārejas noteikumus, viņiem piešķirto
pakāpē nostrādāto gadu PP un īpašo papildu PP skaits.
Ar VPN 45 8. pantā minēto sarakstu ierēdņu – gan to, kuru vārds sarakstā minēts, gan to, kuru vārds nav minēts, – stāvoklis
paaugstināšanas amatā kārtā netiek noteikts galīgi.
Pirmkārt, ierēdņiem, kas nav apmierināti ar viņiem piešķirto ĢDPP skaitu, ir iespēja piecu darba dienu laikā pēc minētā nopelnu
saraksta publicēšanas iesniegt administratīvu sūdzību kompetentajā paaugstināšanas komitejā, kura vajadzības gadījumā var
ieteikt iecēlējinstitūcijai attiecīgajam ierēdnim piešķirt apelācijas PP (VPN 45 13. pants). Prasītājs atbilstoši tiesību
normām 2003. gada 14. jūlijā iesniedza šādu sūdzību.
Otrkārt, ierēdņi arī pēc VPN 45 8. pantā minētā saraksta publicēšanas var saņemt papildu pienākumu PP (VPN 45 9. pants) vai
pārejas PP, ko, piemērojot pārejas noteikumus, saskaņā ar paaugstināšanas komitejas ieteikumiem piešķir iecēlējinstitūcija
(turpmāk tekstā – “PKPP”) [VPN 45 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta otrais teikums].
Paaugstināšanas amatā otrais posms ir paaugstināšanas komiteju sēdes sasaukšana un šo komiteju kompetencē ietilpstošo ieteikumu
sniegšana iecēlējinstitūcijai.
Paaugstināšanas komitejām pamatā ir divas kompetences jomas. Pirmkārt, tās sniedz ieteikumus iecēlējinstitūcijai par noteiktu
PP piešķiršanu (VPN 45 9., 12. un 13. pants), jo šīs komitejas parasti izsaka viedokli par apelācijas PP piešķiršanu, pirms
ieteikumiem par papildu pienākumu PP individuālu piešķiršanu (VPN 45 13. pants). Otrkārt, šīs komitejas iecēlējinstitūcijai
sniedz ieteikumus, kā sarindot ierēdņus, kuri ietilpst
ex aequo
grupā, tas ir, tādu ierēdņu grupā, kas uzkrājuši paaugstināšanai amatā nepieciešamo punktu skaitu, taču kuru ir vairāk nekā
faktiski iespējams paaugstināt (VPN 45 10. pants).
VPN 45 teksta neprecīzā formulējuma dēļ tomēr ir samērā sarežģīti noteikt paaugstināšanas komiteju darbības uzsākšanas laiku
ratione temporis
.
Proti, VPN 45 10. pantā paredzēts, ka paaugstināšanas komitejas sasauc sēdi, lai izvērtētu nopelnu sarakstu un formulētu ieteikumus,
izvēloties no
ex aequo
grupas, “kad pabeigta 9. pantā noteiktā procedūra”. Pēdējā norāde kopā ar VPN 45 13. pantu varētu likt domāt, ka saskaņā ar
VPN 45 10. pantu paaugstināšanas komitejām un iecēlējinstitūcijai saistībā ar ieteikumiem un vēlāk lēmumu par PP piešķiršanu
jāsāk rīkoties pēc tam, kad publicēts VPN 45 8. pantā norādītais nopelnu saraksts.
Šādas rīcības mērķis būtu galīgi noteikt paaugstināšanas amatā attiecīgajā kārtā ierēdņiem piešķirto kopējo punktu skaitu,
bet pēc tam paaugstināšanas komitejām būtu noteikti jāsasauc vēl viena sēde, lai izstrādātu ieteikumus par
ex aequo
grupā ietilpstošo ierēdņu sarindošanu.
Šāda pieeja tomēr neatbilst ne VPN 45 tekstam, ne sistēmai.
Pirmkārt, jānorāda, ka jēdziena “procedūra” izmantošana nešķiet piemērota, jo VPN 45 9. pantā ir nevis aprakstīta visaptveroša
procedūra ar precīzi noteiktu dažādu darbību veikšanas laiku, bet gan sadalīta kompetence starp iecēlējinstitūciju un paaugstināšanas
komitejām papildu pienākumu PP piešķiršanā.
Otrkārt, iepriekš 69. un 70. punktā minētā interpretācija liecina, ka pastāv iecēlējinstitūcijas starplēmums par punktu kopējā
skaita noteikšanu. VPN 45 9. pantā tomēr nav norādīts uz šādu iecēlējinstitūcijas lēmumu, bet tikai vispārīgi aprakstīta iecēlējinstitūcijas
kompetence PP piešķiršanā, neprecizējot, kurā brīdī šī kompetence ir īstenojama.
Tas pats izriet no VPN 45 13. panta par apelācijas PP piešķiršanu, kurā tikai noteikts, ka iecēlējinstitūcijai ir pilnvaras
pieņemt lēmumu šajā jautājumā, tuvāk neprecizējot, kurā paaugstināšanas kārtas brīdī šīs pilnvaras izmantojamas. Turklāt,
lai arī VPN 45 13. panta 2. punktā paredzēts, ka iecēlējinstitūcijas tādējādi piešķirto apelācijas PP skaits ir jāpublicē,
nav noteikts, kurā brīdī tas darāms, un jāpiebilst, ka paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtā piešķirto apelācijas PP skaits
tika precizēts kopsavilkuma paziņojumā par attiecīgās paaugstināšanas amatā kārtas noslēgšanos, kas publicēts izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 82‑2003.
Ir skaidrs, ka nevienā no VPN 45 pantiem nav ne minēts, ne precīzi noteikts brīdis, kurā iecēlējinstitūcija pieņem atsevišķu
pagaidu lēmumu, kurā nosaka kopējo punktu skaitu.
Treškārt, VPN 45 10. pantā noteikts, ka paaugstināšanas komitejas sasauc sēdi, lai “izvērtētu nopelnu sarakstu”, apzīmējumu,
kas minēts VPN 45 8. pantā un kas nozīmē to ierēdņu sarakstu, kuriem pietrūkst mazāk nekā 5 punktu, lai sasniegtu paaugstināšanai
amatā nepieciešamo punktu skaitu, un to ierēdņu vārdus, kuri attiecīgo punktu skaitu jau sasnieguši vai pārsnieguši; turklāt
sarakstā norādīts arī katra tajā iekļautā ierēdņa uzkrāto NP un ĢDPP skaits, kā arī, piemērojot pārejas noteikumus, saņemto
pakāpē nostrādāto gadu PP un īpašo papildu PP skaits. Jēga ņemt vērā šādu sarakstu ir tikai tad, ja tam šajā stadijā vēl ir
kāda nozīme, bet tas tā nebūtu, ja iecēlējinstitūcijas lēmums, ar ko nosaka kopējo punktu skaitu, tiktu pieņemts pēc minētā
saraksta publicēšanas.
Attiecībā uz VPN 45 sistēmu jānorāda, ka saskaņā ar VPN 45 10. panta 3. punktu, “pamatojoties uz ieteikumiem, ko sniegušas
paaugstināšanas komitejas, [iecēlējinstitūcija] jūnijā izlemj, kuri ierēdņi katrā pakāpē paaugstināmi amatā”.
Tādējādi acīmredzamu labas pārvaldības un tiesiskās drošības apsvērumu dēļ, šķiet, laika ziņā paredzēts iecēlējinstitūcijas
formālā lēmuma pieņemšanu atlikt līdz paaugstināšanas amatā procedūras parastajam noslēgumam, un tādā veidā ierēdņu tiesiskais
stāvoklis tiek noteikti un galīgi noteikts attiecīgās paaugstināšanas amatā kārtas beigās.
Ja VPN 45 interpretētu tā, ka paaugstināšanas komiteju un iecēlējinstitūcijas darbības nošķiramas no iecēlējinstitūcijas pienākuma
pieņemt pagaidu tiesību aktu par kopējo punktu skaitu, tiktu pārmērīgi sarežģīts potenciāli amatā paaugstināmo ierēdņu stāvoklis
– gan attiecībā uz viņiem nelabvēlīgā akta noteikšanu, gan pārsūdzības termiņiem, kas būtu pretrunā tiesiskās drošības prasībām.
Šajos apstākļos jāsecina, ka pēc tam, kad publicēts VPN 45 8. pantā norādītais nopelnu saraksts, paaugstināšanas komitejas
sasauc sēdi, lai izstrādātu ieteikumus par to kompetencē ietilpstošo PP piešķiršanu un par
ex aequo
grupā ietilpstošo ierēdņu sarindošanu. Visi minētie ieteikumi tiek iekļauti VPN 45 10. panta 1. punktā minētajā nopelnu sarakstā.
Šajā lietā jānorāda, ka VPN 45 10. pantā norādītais nopelnu saraksts 2003. gada 13. novembra izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 69‑2003 tika publicēts tad, kad A kategorijas ierēdņu paaugstināšanas komiteja, kuras sēdes notika 2003. gada 17. un 24. oktobrī,
beidza darbu.
Minētajā sarakstā ietverti to ierēdņu vārdi un amati, kas sasnieguši vai pārsnieguši paaugstināšanai amatā nepieciešamo punktu
skaitu vai kuriem pietrūkst mazāk nekā 5 punktu, lai sasniegtu attiecīgo punktu skaitu:
–        kopējais punktu skaits, ko ieteikts piešķirt katram no minētajiem ierēdņiem un kas atsevišķiem ierēdņiem var būt lielāks nekā
norādīts 2003. gada 7. jūlijā publicētajā nopelnu sarakstā, pateicoties paaugstināšanas komiteju ieteikumiem attiecīgajiem
ierēdņiem piešķirt papildu pienākumu PP, apelācijas PP vai PKPP;
–        atzīme “p” iepretim to ierēdņu vārdiem, kuru paaugstināšanu iesaka komiteja, ir atzīme, kuras juridiskā prasība un jēga attiecas
vienīgi uz
ex aequo
grupu, tas ir, ierēdņiem, kuri uzkrājuši paaugstināšanai amatā nepieciešamo punktu skaitu, taču kuru ir vairāk nekā faktiski
iespējams paaugstināt amatā; šādā situācijā attiecīgie ierēdņi jāsarindo, ņemot vērā viņu darba stāžu pakāpē un apsvērumus,
kas saistīti ar vienlīdzīgām iespējām;
VPN 45 10. pantā norādītajā sarakstā turklāt netiek galīgi noteikts ierēdņu stāvoklis attiecīgajā paaugstināšanas amatā kārtā,
neņemot vērā, vai viņi minētajā sarakstā ir ietverti vai nē.
Kā jau izklāstīts, gan attiecībā uz PP piešķiršanu, gan uz
ex aequo
grupā ietilpstošo ierēdņu sarindošanu paaugstināšanas komiteja var tikai sniegt ieteikumus iecēlējinstitūcijai, kurai vienīgajai
ir pilnvaras pieņemt lēmumu, kā tas izriet no VPN 43 2. panta un VPN 45 10. panta un 14. panta 4. punkta. Šajā sakarā jānorāda
uz atsevišķām neprecizitātēm VPN 45 tekstā, kas var radīt pārpratumus par paaugstināšanas komitejas lomu, piemēram, 9. panta
nosaukums ir “Paaugstināšanas komiteju veiktā [PP] piešķiršana”, lai gan minētā panta 3. punktā skaidri paredzēts, ka runa
ir par individuāliem “ieteikumiem” par PP piešķiršanu iecēlējinstitūcijai, kura “lemj par [PP] piešķiršanu”. Kā tiesas sēdē
atzinusi Komisija, to pašu var teikt arī par VPN 45 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta otrā teikuma formulējumu par PKPP piešķiršanu.
VPN 45 10. panta 3. punktā turklāt skaidri noteikts, ka iecēlējinstitūcija “izlemj”, kuri ierēdņi katrā pakāpē paaugstināmi
amatā, pamatojoties uz “ieteikumiem”, ko sniegušas paaugstināšanas komitejas, bet kuri iecēlējinstitūcijai nav saistoši, jo
tai vispirms ir jālemj par punktu piešķiršanu un pēc tam – par
ex aequo
grupā ietilpstošo ierēdņu sarindošanu. Tātad, iecēlējinstitūcija var vai nu ņemt vai neņemt vērā paaugstināšanas komiteju
sniegtos ieteikumus, kas pēdējā variantā attiecībā uz konkrēto ierēdni var izpausties kā viņam piešķirto punktu kopējā skaita
samazināšana vai palielināšana, tādējādi ierēdņa uzkrāto punktu skaits var pārsniegt, būt vienāds vai mazāks par paaugstināšanas
slieksni.
Trešais un pēdējais posms, īstenojot paaugstināšanu amatā, ir amatā paaugstināto ierēdņu saraksta pieņemšana. Šajā lietā iecēlējinstitūcija
amatā paaugstināto A4 pakāpes ierēdņu sarakstu pieņēma 2003. gada 20. novembrī un tas tika publicēts 2003. gada 27. novembra
izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 73‑2003 un tādējādi paziņots visiem ieinteresētajiem ierēdņiem, arī prasītājam. No minētā saraksta izriet, ka iecēlējinstitūcija
ievērojusi visus paaugstināšanas komitejas sniegtos ieteikumus par punktu piešķiršanu un par
ex aequo
grupā ietilpstošo ierēdņu sarindošanu.
3.
Nelabvēlīgais akts
No iepriekš izklāstītā izriet, ka paaugstināšanas amatā procedūra noslēdzas ar paaugstināto ierēdņu saraksta pieņemšanu. Minētajā
galīgajā lēmumā norādīti ierēdņi, kuri paaugstināti attiecīgajā paaugstināšanas amatā kārtā. Tātad minētā saraksta publicēšanas
brīdī ierēdņi, kuri uzskatījuši, ka viņi varētu tikt paaugstināti, droši un galīgi uzzina savu nopelnu novērtējumu un to,
kā tas ietekmējis viņu tiesisko stāvokli (Pirmās instances tiesas 1996. gada 21. novembra spriedums lietā T‑144/95
Michaël
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑529. lpp. un II‑1429. lpp., 30. punkts, un 2003. gada 19. marta spriedums apvienotajās lietās no T‑188/01 līdz T‑190/01
Tsarnavas
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑95. lpp. un II‑495. lpp., 73. punkts).
Tomēr jāatgādina, ka punktu piešķiršanai noteiktā gadā ir sekas, kuru apmērs neaprobežojas vienīgi ar attiecīgo paaugstināšanas
amatā kārtu. Paaugstināšanas amatā jaunā sistēma balstīta uz nopelnu kumulatīvu vērtējumu, kas izteikts gadu gaitā uzkrātu
punktu izteiksmē. Tādējādi punkti, kas piešķirti kādā noteiktā gadā, var ietekmēt vairākas paaugstināšanas kārtas.
Līdzīgā situācijā Pirmās instances tiesa 2003. gada 11. decembra spriedumā lietā T‑323/02
Breton
/Eiropas Kopienu Tiesa (
Recueil FP
, I‑A‑325. lpp. un II‑1587. lpp., 52.–54. punkts) noteikusi, ka punktu skaita noteikšana kādā paaugstināšanas amatā kārtā
ir pastāvīgs tiesisks akts, kas rada saistošas juridiskas sekas, kas var ietekmēt ierēdņa intereses, būtiski grozot viņa tiesisko
stāvokli, lai gan tā ir tikai viens solis paaugstināšanas amatā procedūrā.
Lai gan minētais spriedums attiecas uz tādu sistēmu paaugstināšanai amatā, kurā ir tikai viena punktu kategorija, šī judikatūra
ir attiecināma arī uz šo lietu. Proti, var uzskatīt, ka galīgais akts, ar ko tiek noslēgta paaugstināšanas procedūra, ir salikts,
tas ir, to veido divi atsevišķi lēmumi – iecēlējinstitūcijas lēmums, ar kuru tiek pieņemts amatā paaugstināto ierēdņu saraksts,
un iecēlējinstitūcijas lēmums, ar kuru tiek noteikts kopējais piešķirto punktu skaits, uz kuru balstīts pirmais no šeit minētajiem
lēmumiem. Iecēlējinstitūcijas lēmums, ar kuru tiek noteikts kopējais punktu skaits, ir patstāvīgs akts, ko, pamatojoties uz
šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto spriedumu, iespējams apstrīdēt un vajadzības gadījumā pārsūdzēt tiesā, ceļot vienu
no Noteikumos minētajam prasībām.
Tādējādi, ja ierēdnis, kurš iekļauts lēmumā par amatā paaugstinātajiem ierēdņiem, apstrīd kopējo punktu skaitu, ko viņam piešķīrusi
iecēlējinstitūcija, un līdz ar to arī punktu uzkrājumu turpmākajiem gadiem, viņš ir tiesīgs iesniegt sūdzību vai vajadzības
gadījumā pārsūdzēt tiesā tikai lēmumu par punktu piešķiršanu, kas viņam rada saistošas un galīgas tiesiskās sekas.
Līdzīgi iespējams arī, ka šādu procedūru izmanto ierēdņi, kuri nav paaugstināti amatā, taču vēlas apstrīdēt nevis to, ka nav
saņēmuši paaugstinājumu attiecīgajā kārtā, bet atteikumu viņiem piešķirt noteiktu punktu skaitu, kas nebūtu pietiekams, lai
sasniegtu paaugstināšanas slieksni.
Ierēdnis, kurš nav paaugstināts amatā, jo viņam, iespējams, nepamatoti piešķirts nepietiekams punktu skaits un līdz ar to
nav sasniegts paaugstināšanas slieksnis, prasību var celt gan par iecēlējinstitūcijas lēmumu, ar ko noteikts kopējais punktu
skaits, gan par lēmumu, ar ko pieņemts amatā paaugstināto ierēdņu saraksts. Lai gan abus minētos aktus iespējams juridiski
nošķirt un katram no tiem var izvirzīt dažādus prasījumus to atcelšanai, ir skaidrs, ka gadījumos, kad ierēdnim atteikta paaugstināšana
amatā, abi minētie akti faktiski ir cieši saistīti, jo paaugstināšanas atteikums vienmēr ir noteikti un vienīgi saistīts ar
ierēdnim kopējā piešķirtā punktu skaita attiecību pret paaugstināšanas slieksni, izņemot gadījumus, kad ierēdnis pieder pie
ex aequo
grupas un lai arī viņa uzkrāto punktu skaits atbilst paaugstināšanas slieksnim, viņš nav paaugstināts amatā, pamatojoties
uz blakus apsvērumiem, kas saistīti ar darba stāžu attiecīgajā pakāpē vai vienlīdzīgām iespējām.
Pēdējā variantā attiecīgais ierēdnis var celt prasību vienīgi par iecēlējinstitūcijas galīgo lēmumu, ar kuru pieņemts amatā
paaugstināto ierēdņu saraksts, to pamatojot ar iecēlējinstitūcijas kļūdām vērtējumā, sarindojot
ex aequo
grupā ietilpstošos ierēdņus.
Šajā lietā prasītājs, kurš netika paaugstināts amatā 2003. gada paaugstināšanas kārtā, iesniedzis sūdzību un pēc tam arī cēlis
prasību Pirmās instances tiesā par iecēlējinstitūcijas lēmumu, ar kuru viņam kopā piešķirti 20 punkti, 2003. gada paaugstināšanas
kārtā amatā paaugstināto A4 pakāpes ierēdņu sarakstu, kā arī iecēlējinstitūcijas lēmumu, ar ko pieņemts minētais saraksts,
ciktāl ar to viņam atteikta paaugstināšana amatā.
Šajā prasībā prasītājs apstrīd arī to individuālo lēmumu likumību, ar kuriem viņam piešķirts tikai viens ĢDPP un atteikts
piešķirt papildu pienākumu PP, kā arī iekļaut A5 pakāpes ierēdņu nopelnu sarakstā, kas publicēts 2003. gada 13. novembra izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 69‑2003, kā arī minētā nopelnu saraksta likumību.
Minētie lēmumi ir sagatavojoši, pagaidu tiesību akti, kas nepieciešami, lai varētu pieņemt galīgo lēmumu par paaugstināšanu
amatā un to veidojošo, bet no tā nošķiramo un patstāvīgo lēmumu, ar ko noteikts kopējais punktu skaits, kura atcelšanu prasītājs
lūdz šajā tiesvedībā. Tas attiecas uz lēmumu par ĢDPP piešķiršanu, neņemot vērā, vai pret to celta administratīva sūdzība
saskaņā ar VPN 45 13. pantu. Ja tāda sūdzība nav celta un līdz ar to iecēlējinstitūcija ĢDPP skaitu nevar grozīt, piešķirot
apelācijas PP, lēmums par ĢDPP piešķiršanu tik un tā ir tikai sagatavojošs akts, ja ar maksimālo skaitu ĢDPP, ko iespējams
piešķirt, nepietiek, lai sasniegtu paaugstināšanas slieksni.
Atbilstoši judikatūrai minēto tiesību aktu atcelšanu nevar prasīt, ceļot atsevišķu prasību, taču to likumību var apstrīdēt
prasībā, ar ko apstrīdēts galīgais lēmums (Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. aprīļa spriedums lietā T‑134/02
Tejada Fernández
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑125. lpp. un II‑609. lpp., 18. punkts).
Tiesas sēdē prasītājs gan atsauca prasījumus atcelt individuālos lēmumus, ar kuriem viņam piešķirts tikai viens ĢDPP un atteikts
piešķirt papildu pienākumu PP, taču ar nosacījumu, ka viņam juridiski būs iespējams apstrīdēt minēto punktu piešķiršanas kritēriju
pamatotību prasībā, kas celta par lēmumu, ar ko noteikts punktu kopējais skaits.
Pirmās instances tiesas skatījumā tāds atsaukums nav pieņemams. Pirmās instances tiesa var pieņemt tikai skaidri un bez nosacījumiem
formulētu prasības pieteikumā ietilpstošo prasījumu atsaukumu (Pirmās instances tiesas 1992. gada 12. marta rīkojums lietā
T‑73/91
Gavilan
/Parlaments,
Recueil
, II‑1555. lpp., 26. punkts).
Visbeidzot, jānorāda, ka prasītājs šajā tiesvedībā turklāt lūdz, ciktāl nepieciešams, atcelt iecēlējinstitūcijas 2004. gada
15. jūnija lēmumu noraidīt viņa sūdzību. Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru administratīva sūdzība un iecēlējinstitūcijas
tiešs vai netiešs lēmums par minētās sūdzības noraidīšanu ir saliktas procedūras neatņemamas sastāvdaļas. Tādējādi ar Pirmās
instances tiesā celtu prasību, pat ja tā formāli celta vienīgi par lēmumu noraidīt sūdzību, Pirmās instances tiesā tiek apstrīdēts
arī nelabvēlīgais akts, par kuru celta minētā sūdzība (Tiesas 1989. gada 17. janvāra spriedums lietā 293/87
Vainker
/Parlaments,
Recueil
, 23. lpp., 8. punkts; Tiesas 1990. gada 7. februāra spriedums lietā 343/87
Culin
/Komisija,
Recueil
, 225. lpp., 7. punkts; Pirmās instances tiesas 1996. gada 16. oktobra spriedums lietā T‑36/94
Capitanio
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑449. lpp. un II‑1279. lpp., 33. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 7. jūnija spriedums lietā T‑375/02
Cavallaro
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑151. lpp., un II‑673. lpp., 59. punkts).
4.
Termiņš prasības celšanai
Jāatgādina, ka Noteikumu 90. un 91. punktā darbiniekiem vispārīgi paredzētas tiesības celt prasību par viņiem nelabvēlīgiem
administrācijas izdotiem aktiem. No šīm normām izriet, ka šāds strīdu risināšanas tiesiskais regulējums pamatots ar prasību,
ka izlietot pārsūdzēšanas tiesības iespējams tikai, stingri ievērojot noteiktos termiņus (Tiesas 1980. gada 10. decembra spriedums
lietā 23/80
Graselli
/Komisija,
Recueil
, 3709. lpp., 25. punkts, un Pirmās instances tiesas 1993. gada 11. marta spriedums lietā T‑87/91
Boessen
/
CES
,
Recueil
, II‑235. lpp., 27. punkts).
Lai varētu ievērot Noteikumu 90. un 91. pantā noteiktos tiesiskās aizsardzības līdzekļu izmantošanas termiņus, ierēdnim jābūt
skaidri un pilnīgi informētam par viņam nelabvēlīgo aktu.
Saskaņā ar Noteikumu 90. panta 2. punktu trīs mēnešu termiņu, kas ierēdnim paredzēts sūdzības iesniegšanai par viņam nelabvēlīgu
aktu, skaita:
–        “no akta publicēšanas dienas, ja tas ir vispārējs pasākums;
–        no dienas, kurā par lēmumu ziņots attiecīgajai personai, taču nekādā ziņā ne vēlāk kā no dienas, kurā tāda persona par attiecīgo
lēmumu uzzina, ja pasākums attiecas uz noteiktu personu; tomēr, ja akts, kas attiecas uz noteiktu personu, ietver sūdzību
arī pret kādu citu personu, tad termiņu attiecībā uz tādu citu personu skaita no dienas, kurā tā saņem paziņojumu par pasākumu,
bet nekādā gadījumā ne vēlāk kā no publicēšanas dienas [..].”
Šīs normas, kurās trīs mēnešu termiņa skaitīšanas sākums saistīts ar apstrīdētā tiesību akta juridisko raksturu, šajā lietā
jāinterpretē, ņemot vērā paaugstināšanas procedūras raksturu, proti, to, ka galīgais akts, ar ko tiek noslēgta paaugstināšanas
kārta, ir salikts, jo sastāv no diviem atsevišķiem lēmumiem, tas ir, no iecēlējinstitūcijas lēmuma, ar ko tiek pieņemts amatā
paaugstināto ierēdņu saraksts, un iecēlējinstitūcijas lēmuma, ar ko paaugstināšanas noslēgumā tiek noteikts ierēdnim piešķirto
punktu kopējais skaits un ar kuru ir pamatots pirmais no minētajiem lēmumiem. Šāds iecēlējinstitūcijas lēmums, ar ko tā paaugstināšanas
kārtas noslēgumā nosaka punktu skaitu, ir patstāvīgs akts, ko iespējams apstrīdēt pašu par sevi, iesniedzot sūdzību un vajadzības
gadījumā ceļot prasību tiesā atbilstoši Noteikumos paredzētajām tiesvedības iespējām.
No norādītā secinājuma izriet, ka, noslēdzoties paaugstināšanas kārtai, iespējams celt vismaz trīs veidu prasības par tiesību
akta atcelšanu:
–        prasību tikai par iecēlējinstitūcijas lēmumu, ar ko noteikts kopējais punktu skaits, ko var celt amatā paaugstināts ierēdnis,
kurš vēlas apstrīdēt viņam atlikušo punktu skaitu, vai amatā nepaaugstināts ierēdnis, kas nav apmierināts ar viņam piešķirto
punktu skaitu, bet neapstrīd, ka nav ticis paaugstināts amatā;
–        prasību par abiem iecēlējinstitūcijas lēmumiem – lēmumu, ar ko noteikts kopējais punktu skaits, un lēmumu, ar ko pieņemts
amatā paaugstināto ierēdņu saraksts, ko var celt amatā nepaaugstināts ierēdnis tāpēc, ka viņam, iespējams, nepamatoti piešķirts
tāds punktu skaits, kas nav pietiekams, lai kopā uzkrātais punktu skaits sasniegtu paaugstināšanas slieksni, vai amatā nepaaugstināts
ierēdnis, kuram piešķirto punktu skaits ir pietiekams paaugstināšanai amatā, taču kurš apstrīd nepamatoti mazo punktu skaitu
un iecēlējinstitūcijas uz blakus apsvērumu pamata veikto izvēli no
ex aequo
grupā ietilpstošajiem ierēdņiem;
–        prasību tikai par iecēlējinstitūcijas lēmumu, ar ko pieņemts amatā paaugstināto ierēdņu saraksts, ko var celt amatā nepaaugstināts
ierēdnis, kura punktu skaits ir pietiekams paaugstināšanai amatā un kurš apstrīd tikai iepriekš norādīto iecēlējinstitūcijas
veikto izvēli.
Iecēlējinstitūcijas lēmums par kopējā punktu skaita noteikšanu neapšaubāmi ir individuāls tiesību akts, par kuru sūdzību var
iesniegt trīs mēnešu laikā no dienas, kurā lēmums paziņots attiecīgajai personai, taču nekādā ziņā ne vēlāk kā no dienas,
kurā tāda persona par attiecīgo lēmumu uzzinājusi, bet iecēlējinstitūcijas lēmums, ar kuru pieņem amatā paaugstināto ierēdņu
sarakstu, ir uz noteiktas pakāpes amatā paaugstinātajiem ierēdņiem attiecināmu individuālu lēmumu apkopojums. Šāds lēmumu
apkopojums tomēr var būt nelabvēlīgs arī ierēdnim, kura vārds sarakstā nav iekļauts, jo uzskatāms par netieši izteiktu atteikumu
konkrēto ierēdni paaugstināt amatā.
Tādējādi iecēlējinstitūcijas lēmums, ar ko pieņemts amatā paaugstināto ierēdņu saraksts, attiecībā uz amatā nepaaugstinātu
ierēdni jāuzskata par individuālu tiesību aktu, kas Noteikumu 90. panta 2. punkta otrā ievilkuma izpratnē ir nelabvēlīgs nevis
tā adresātam, bet citai personai (šajā sakarā skat. Tiesas 1981. gada 19. februāra spriedumu apvienotajās lietās 122/79 un
123/79
Schiavo
/Padome,
Recueil
, 473. lpp., 21.–23. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 2. jūnija rīkojumu lietā T‑326/03
Vounakis
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 24. punkts). Šādā gadījumā atbilstoši tai pašai tiesību normai tiesiskās aizsardzības līdzekļu
izmantošanas termiņu amatā nepaaugstinātajam ierēdnim sāk skaitīt no dienas, kad viņš par attiecīgo aktu uzzinājis, bet nekādā
ziņā ne vēlāk kā no akta publicēšanas dienas.
Ņemot vērā VPN 45 10. punktā paredzēto Komisijas pienākumu amatā paaugstināto ierēdņu sarakstu publicēt izdevumā
Administratīvā Informācija
, iepriekš 106. punkta otrajā ievilkumā minētajā gadījumā ierēdņa sūdzības iesniegšanai piemērojami divi dažādi termiņa skaitīšanas
sākuma brīži atkarībā no apstrīdētā akta rakstura. Iepriekš 106. punkta trešajā ievilkumā minētajā gadījumā parasti par sūdzības
iesniegšanas termiņa skaitīšanas sākuma brīdi būtu jāuzskata akta publicēšana.
Tas tomēr neatbilst jaunās paaugstināšanas procedūras īpašajam raksturam, nelabvēlīgais tiesību akts var būt salikts.
Publicējot amatā paaugstināto ierēdņu sarakstu, kurā norādīti vienīgi ierēdņu vārdi un amati, paaugstināšanas kārtas noslēgumā
tiek droši un galīgi noteikts visu ieinteresēto ierēdņu statuss, taču tādējādi nav iespējams uzzināt to iecēlējinstitūcijas
lēmumu saturu, kuros noteikts kopējais punktu skaits.
Amatā paaugstinātais vai nepaaugstinātais ierēdnis savu kopējo punktu skaitu un tā sadalījumu var uzzināt, tikai iepazīstoties
ar savu individuālo paaugstināšanas lietu Komisijas iekšējā tīmeklī un tīmekļa vietnē
Sysper 2
.
Ieinteresētais ierēdnis tādējādi var uzzināt, vai viņa uzkrātais punktu skaits ir sasniedzis paaugstināšanas slieksni un vai
atteikums viņu paaugstināt amatā pamatots ar blakus apsvērumiem, kas minēti VPN 45 10. pantā, un noskaidrot, pirmkārt, iespējamās
administratīvās sūdzības par viņam piešķirto ĢDPP skaitu rezultātu, otrkārt, iespējami piešķirto papildu pienākumu PP skaitu
un, treškārt, attiecībā uz paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtu – pārejas noteikumu piemērošanas rezultātā iespējami piešķirto
PKPP skaitu.
Minētās ziņas attiecīgajam ierēdnim ļauj pieņemt lēmumu par to, vai iesniegt sūdzību, viņš, ņemot vērā saņemto punktu skaitu
un sadalījumu pa kategorijām, administrācijas noteikto galīgo paaugstināšanas slieksni un attiecīgajā paaugstināšanas kārtā
amatā paaugstinātos ierēdņus, visbeidzot var nolemt, ka nav vērts uzsākt šādu procedūru vai ka labāk apstrīdēt vienīgi iecēlējinstitūcijas
lēmumu par kopējo punktu skaitu vai arī to, ar ko pieņemts amatā paaugstināto ierēdņu saraksts.
Kā jau izklāstīts, iecēlējinstitūcijas lēmums par kopējo punktu skaitu faktiski ir cieši saistīts ar lēmumu, ar ko pieņemts
amatā paaugstināto ierēdņu saraksts, lai gan abus minētos lēmumus var juridiski nošķirt un tiem izvirzīt atšķirīgus prasījumus
to atcelšanai. Minētā saraksta publicēšana ieinteresētajiem ierēdņiem nesniedz iespēju pilnībā uzzināt viņiem nelabvēlīgo
saliktā rakstura tiesību aktu, ar ko noslēdzas paaugstināšanas procedūra.
Turklāt paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtā varēja novērot, ka no amatā paaugstināto ierēdņu saraksta publicēšanas var
paiet ievērojams dienu skaits, kamēr ierēdnis savā personīgajā paaugstināšanas lietā sistēmā
Sysper 2
faktiski var iepazīties ar paaugstināšanas kārtas rezultātiem. Šāda nobīde laikā ir izskaidrojama ar attiecīgajam dienestam
nepieciešamo laiku tīmekļa vietnes satura atjaunināšanai, ņemot vērā, ka 2003. gadā sistēmā bija jāievada pavisam 14 000 paaugstināšanas
kārtā iesaistīto ierēdņu dati. Protams, datu atjaunināšanai nepieciešamo laiku nav iespējams precīzi zināt tad, kad saraksts
tiek publicēts izdevumā
Administratīvā Informācija
, kura 2003. gada izdevumā nav nekādu norāžu šajā sakarā.
Lai gan saprātīgi varētu pieņemt, ka sūdzības iesniegšanai paredzētajā trīs mēnešu termiņā ieinteresētajam ierēdnim (kā prasītājam
šajā lietā) vajadzētu būt iespējai uzzināt viņam piešķirto kopējo punktu skaitu un to sadalījumu pa kategorijām, laiks, kas
nepieciešams individuālo paaugstināšanas lietu atjaunināšanai tīmekļa vietnē
Sysper 2
, tomēr saīsina šo termiņu, kas ierēdnim ir, lai lietderīgi sagatavotu un iesniegtu sūdzību, ciktāl tiek sekots pieņēmumam,
ka gadījumos, kad ieinteresētais ierēdnis apstrīd gan iecēlējinstitūcijas lēmumu, ar ko pieņemts amatā paaugstināto ierēdņu
saraksts, gan lēmumu, kurā noteikts kopējais punktu skaits, minētajam termiņam ir divi sākuma brīži.
Šādos apstākļos jāuzskata, ka tiesiskās drošības, vienlīdzīgas attieksmes un labas pārvaldības apsvērumu dēļ tādu sūdzību,
ar ko tiek apstrīdēts gan iecēlējinstitūcijas lēmums, ar ko pieņemts amatā paaugstināto ierēdņu saraksts, gan lēmums, kurā
noteikts kopējais punktu skaits, iesniegšanai paredzētais trīs mēnešu termiņš skaitāms no dienas, kad ierēdnis faktiski spējis
tīmekļa vietnē
Sysper 2
iepazīties ar viņa personīgajā paaugstināšanas lietā atjauninātajiem datiem.
Šajā sakarā jānorāda, ka Komisija atbildē uz Pirmās instances tiesas jautājumiem ir precizējusi, ka minētās tīmekļa vietnes
izmantošana drošības apsvērumu dēļ tiek elektroniski “pārraudzīta” un ar “pieejas protokola” palīdzību iespējams reģistrēt
personas, kas tīmekļa vietni izmantojušas, un laiku, kad tas darīts.
Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka Komisija izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 82‑2003 publicējusi paziņojumu par paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtas noslēgšanos, kura 4. punkts ir formulēts šādi:
“Lietu atjaunināšana sistēmā
Sysper 2
Visu ierēdņu personīgajās lietās tagad ir pieejami paaugstināšanas komiteju sniegtie un iecēlējinstitūcijas apstiprinātie
ieteikumi par punktu piešķiršanu.
Atbilstoši Noteikumu 25. pantam, kurā paredzēts, ka visi individuālie lēmumi jāpaziņo ieinteresētajiem ierēdņiem, visi ierēdņi
tiek aicināti iepazīties ar savām personīgajām lietām sistēmā
Sysper 2
.”
Lai gan šādu pieeju nevar pielīdzināt pilnvērtīgam paziņojumam Noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē, lai novērstu iespēju
novēloti apstrīdēt paaugstināšanas kārtas rezultātā izveidojušās juridiskās situācijas, jāuzskata, ka ierēdnim ar savu personīgo
paaugstināšanas lietu sistēmā
Sysper 2
ir jāiepazīstas saprātīgā laikā pēc kopsavilkuma paziņojuma publicēšanas par paaugstināšanas kārtas noslēgšanos, kas atbilst
Komisijas praksei paaugstināšanas procedūrā.
Šajā lietā ir skaidrs, ka prasītājs par viņam piešķirto kopējo punktu skaitu un to iedalījumu kategorijās uzzināja, 2003. gada
16. decembrī iepazīstoties ar atjauninātajiem datiem viņa personīgajā paaugstināšanas lietā sistēmā
Sysper 2
, tas ir, pēc dienas, kad publicēts kopsavilkuma paziņojums par paaugstināšanas kārtas noslēgšanos, un sūdzību, kurā apstrīdēts
gan iecēlējinstitūcijas lēmums, ar ko pieņemts amatā paaugstināto ierēdņu saraksts, gan lēmums, ar ko noteikts kopējais punktu
skaits, iesniedza 2004. gada 12. februārī, tādējādi ievērojot tam paredzēto termiņu.
Iecēlējinstitūcija minēto sūdzību noraidīja 2004. gada 15. jūnija lēmumā un nākamajā dienā to paziņoja prasītājam. Prasītājs
šo prasību cēla 2004. gada 22. jūlijā, tas ir, Noteikumu 91. panta 3. punktā paredzētajā trīs mēnešu termiņā.
No visiem izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka šī prasība jāatzīst par pieņemamu.

Par lietas būtību
1.
Par iebildēm par atsevišķu VPN 43 un VPN 45 normu prettiesiskumu
Prasītājs apstrīd, pirmkārt, VPN 43 2. panta un VPN 45 3., 6., 7., 9., 10., 12. un 13. panta tiesiskumu. Viņš būtībā kritizē
to, ka NP nav nozīmes, to, ka nepastāv pienākums pamatot PP piešķiršanu un netiek nodrošinātas tiesības uz aizstāvību, kā
arī, pamatojoties uz VPN 45 13. pantu, celto prasību neefektivitāti. Otrkārt, prasītājs ceļ iebildi par prettiesiskumu attiecībā
uz VPN 45 6. un 7. pantu, tos interpretējot kontekstā ar izdevumu
Administratīvā Informācija
Nr. 99‑2002. Prasītājs uzskata, ka šajās normās ierobežota ģenerāldirektorātu rīcības brīvība ĢDPP piešķiršanā un apgrūtināta
iespēja faktiski salīdzināt ierēdņu nopelnus. Treškārt, prasītājs norāda uz VPN 45 12. panta prettiesiskumu. Pretēji tā tekstam
minētais pants neesot pagaidu rakstura, tajā esot piešķita pārāk liela nozīme darba stāžam noteiktā pakāpē, tajā neesot noteikti
PKPP piešķiršanas kritēriji un to piešķiršana nepamatoti uzticēta paaugstināšanas komitejām. Ceturtkārt, prasītājs ceļ iebildi
par prettiesiskumu attiecībā uz VPN 45 9. pantu un I pielikuma 1., 2., 3., 5. un 6. punktu. Minētajās normās tiekot par augstu
novērtēti atsevišķi darbi un pārkāpts ierēdņu vienlīdzīgas attieksmes princips. Piektkārt, prasītājs apstrīd VPN 45 7. panta
2. punkta tiesiskumu, jo tajā tiekot piešķirtas priekšrocības mazos ģenerāldirektorātos strādājošajiem ierēdņiem.

Par pirmo iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz VPN 43 2. pantu un VPN 45 3., 6., 7., 9., 10., 12. un 13. pantu
Prasītājs iebildi par prettiesiskumu pret VPN 43 2. pantu un VPN 45 3., 6., 7., 9., 10., 12. un 13. pantu ceļ, pamatojoties
uz Noteikumu 25. un 26. pantu, kā arī Noteikumu 45. pantu, kurā nodrošināta vienlīdzīga attieksme, paaugstināšana amatā uz
nopelnu, dienesta interešu un salīdzinoša nopelnu izvērtējuma pamata. Prasītājs atsaucas arī uz tiesībām uz labu pārvaldību,
tiesībām uz lietas objektīvu un taisnīgu izskatīšanu un tiesībām tikt uzklausītam.
Par apgalvoto NP nenozīmīgumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs norāda, ka vairums Juridiskā dienesta ierēdņu saņēmuši no 13 līdz 16 NP. Tādējādi paaugstināšana amatā neesot saistīta
ar nopelniem, kas izvērtēti Noteikumu 45. pantā norādītajos ziņojumos. Paaugstināšana amatā esot atkarīga no PP skaita, kas
var būt lielākais 21. Taču šos punktus piešķirot neatkarīgi no nopelniem. Tas esot pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam,
kā arī Noteikumu 45. pantā paredzētajiem principiem par paaugstināšanu amatā, pamatojoties uz nopelniem, dienesta interesēm
un salīdzinošu nopelnu izvērtējumu.
Komisija atbild, ka PP esot atlīdzība par nopelniem un ļaujot Komisijai vieglāk izšķirt ierēdņus pēc viņu spējām.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar Noteikumu 45. panta 1. punkta pirmo daļu iecēlējinstitūcija paaugstina amatā, salīdzinot ierēdņu nopelnus un ņemot
vērā par viņiem izstrādātos periodiskos ziņojumus.
Nopelni tādējādi ir būtiskākais kritērijs paaugstināšanai amatā, bet citus kritērijus, piemēram, vecumu un darba stāžu noteiktā
pakāpē vai dienestā, var ņemt vērā tikai pakārtoti (Tiesas 1983. gada 14. jūlija spriedums lietā 9/82
Ohrgaard
un
Delvaux
/Komisija,
Recueil
, 2379. lpp., 19. punkts; iepriekš 101. punktā minētais spriedums lietā
Vainker
/Parlaments, 16. un 17. punkts; Pirmās instances tiesas 2003. gada 18. septembra spriedums lietā T‑241/02
Callebaut
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑215. lpp. un II‑1061. lpp., 44. punkts, un Pirmās instances tiesas 2004. gada 10. jūnija spriedums lietā T‑330/03
Liakoura
/Padome, Krājums‑CDL, I‑A‑191. lpp. un II‑859. lpp., 49. punkts). Turklāt iecēlējinstitūcijai iepriekš minētais salīdzinošais
izvērtējums jāveic objektīvi, dienesta interesēs un atbilstoši ierēdņu vienlīdzīgas attieksmes principam (Pirmās instances
tiesas 1993. gada 30. novembra spriedums lietā T‑76/92
Tsirimokos
/Parlaments,
Recueil
, II‑1281. lpp., 21. punkts; 1993. gada 30. novembra spriedums lietā T‑78/92
Perakis
/Parlaments,
Recueil
, II‑1299. lpp., 16. punkts; 2003. gada 5. novembra spriedums lietā T‑240/01
Cougnon
/Eiropas Kopienu Tiesa,
Recueil FP
, I‑A‑263. lpp. un II‑1283. lpp., 70. punkts; 2004. gada 28. septembra spriedums lietā T‑216/03
Tenreiro
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑245. lpp. un II‑1087. lpp., 68. punkts, un 2005. gada 15. septembra spriedums lietā T‑132/03
Casini
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑253. lpp., un II‑1169. lpp., 53. punkts).
Tādējādi noteiktajos ietvaros iecēlējinstitūcijai ir plaša rīcības brīvība. Iecēlējinstitūcija nopelnu vērtējumu var veikt
tādā kārtībā vai, izmantojot tādu metodi, ko tā uzskata par piemērotāko (iepriekš 130. punktā minētais spriedums lietā
Tsirimokos
/Parlaments, 16. punkts; iepriekš 130. punktā minētais spriedums lietā
Perakis
/Parlaments, 14. punkts; iepriekš 130. punktā minētais spriedums lietā
Cougnon
/Eiropas Kopienu Tiesa, 62. punkts, un iepriekš 130. punktā minētais spriedums lietā
Tenreiro
/Komisija, 68. punkts).
Sākot no paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtas, lai varētu veikt objektīvāku un vienkāršāku paaugstināmo ierēdņu nopelnu
salīdzinājumu, VPN 43 un VPN 45 paredzēta paaugstināšanas sistēma, kas balstīta uz nopelnu novērtējumu un kam raksturīga ikgadēja
NP un PP piešķiršana ierēdņiem.
Vispirms jāuzsver, ka šajā jaunajā sistēmā nostiprināta Noteikumu 45. pantā iedibinātā saikne starp ierēdņu periodisku vērtējumu
un paaugstināšanu amatā. Atbilstoši VPN 43 2. panta 1. punkta trešajai daļai, lasot to kopā ar izdevumu
Administratīvā Informācija
Nr. 99‑2002, katrs ierēdnis saņem vispārīgu atzīmi amplitūdā no 0 līdz 20, kas pēc tam principā tiek pārvērsta NP, ko izmanto
paaugstināšanai amatā. Turklāt VPN 45 10. panta 2. punktā paredzēts, ka ierēdņa paaugstināšana amatā pakļauta nosacījumam,
ka viņam iepriekšējā KAZ jābūt uzkrātiem vismaz 10 NP. Saskaņā ar VPN 45 6. panta 4. punkta b) apakšpunkta trešo daļu ierēdņi,
kuri KAZ saņēmuši vērtējumu “vāji” vai “neapmierinoši”, nevar saņemt PP.
Jāatgādina, ka VPN 45 3. pantā ar nosaukumu “Pamats paaugstināšanai amatā” precizēts, ka “galvenais apstāklis, kas jāņem vērā,
ir [..] [NP] un [PP] skaits, ko katrs ierēdnis uzkrājis iepriekšējā gada vai vairāku gadu laikā”. Sasniegt vai pat pārsniegt
paaugstināšanai nepieciešamo punktu skaitu ierēdņiem ļauj NP un PP summēšana. Ierēdņa paaugstināšanu amatā nenosaka tikai
PP.
Visbeidzot un noteikti jānorāda uz VPN 43 2. panta 1. punkta otrajā daļā skaidri minēto, ka “[NP] un [PP] mērķis ir izrādīt
atzinību par nopelniem, un [PP] piešķiršana vienmēr jāpamato ar apsvērumiem, kas saistīti ar nopelniem”.
Runājot par PP, saskaņā ar VPN 45 6. panta 4. punkta a) un b) apakšpunktu ierēdņiem var piešķirt ĢDPP, kuru skaits nevar pārsniegt 10.
Atbilstoši VPN 45 6. panta 3. punktam šādus punktus piešķir, lai ierēdņiem, kas pārsnieguši individuālos mērķus, izrādītu
atzinību par īpašajām pūlēm un izcilajiem rezultātiem, kas apliecināti viņu KAZ. Turklāt, kā jau izklāstīts (skat. iepriekš
133. punktu), vērtējums “vāji” vai “neapmierinoši” KAZ attiecīgajam ierēdnim liedz jebkādu iespēju saņemt PP.
VPN 45 9. pantā un I pielikumā paredzēta iespēja piešķirt 1 vai 2 papildu pienākumu PP. To mērķis ir izcelt tos darbiniekus,
kas sekmīgi veikuši papildu pienākumus iestādes interesēs. Šādi pienākumi var būt “pasniedzēja/lekciju vadītāja” darbība vai
dažāda palīdzība konkursu organizēšanā, vai līdzdalība paritārās struktūrās. Jānorāda, ka KAZ ir īpaša sadaļa šādu pienākumu
pārskatam.
Tādējādi, tā kā arī ĢDPP un papildu pienākumu PP ir pamatoti ar ierēdņa nopelniem, to piešķiršana papildus NP nav pretrunā
Noteikumu 45. pantam un iepriekš minētajiem principiem.
Visbeidzot, runājot par paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtu, kas ir pirmā, kurai piemērojama jaunā paaugstināšanas procedūra,
VPN 45 12. panta 3. punktā paredzēti pārejas noteikumi, lai “būtu iespējams pienācīgi ņemt vērā nopelnus noteiktā laika periodā”,
kuros paredzēta arī pārejas PP piešķiršana (skat. iepriekš 58. punktu). Prasītājs iebildi par prettiesiskumu cēlis tieši par
šo normu, norādot, ka ar to tiekot pārkāpts Noteikumu 45. pants. Tomēr, pamatojoties uz iepriekš 191. un turpmākajos punktos
izklāstītajiem apsvērumiem, minēto iebildi nevar uzskatīt par pamatotu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, minētais iebildums ir jānoraida.
Par pamatojuma trūkumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka pretēji Noteikumu 25. panta otrajai daļai VPN 45 nav paredzēts pienākums pamatot ieteikumus un lēmumus
par ĢDPP, papildu pienākumu PP un pārejas PP piešķiršanu. Prasītājs uzskata, ka šāds pamatojuma trūkums ir iemesls patvaļībai.
Komisija norāda, ka pienākums norādīt pamatojumu ir vispārīgs Kopienu tiesību princips. Komisija no tā secina, ka būtu lieki
VPN 45 ietvert īpašu normu. Turklāt atbilstoši minētajam principam jāpamato ir tikai nelabvēlīgi akti, bet VPN 45 šī prasība
ir ievērota.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar Noteikumu 25. panta otro daļu jebkurš nelabvēlīgs lēmums ir jāpamato. Minētajā
normā nav paredzēts pienākums pamatot ierosinājumus, ieteikumus vai atzinumus, kas paši par sevi nav nelabvēlīgi akti.
Tādējādi, runājot par ĢDPP, VPN 45 6. panta 6. punkts, saskaņā ar kuru paritārajām vērtējuma komitejām savi ieteikumi jāpamato
tikai tad, ja tie atšķiras no ģenerāldirektorātu ieteikumiem, nav pretrunā Noteikumu 25. panta otrajai daļai. Minēto Noteikumu
pantu nepārkāpj arī VPN 45 9. pants, saskaņā ar kuru paaugstināšanas komitejām nav jāpamato ieteikumi par papildu pienākumu
PP piešķiršanu. Tas pats attiecas arī uz paaugstināšanas komiteju ieteikumiem par PKPP piešķiršanu atbilstoši VPN 45 12. panta
3. punkta a) apakšpunktam un uz VPN 45 13. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru paaugstināšanas komitejas pamatotu atzinumu sniedz
tikai gadījumos, kad tās iesaka piešķirt apelācijas PP.
Turklāt Noteikumu 25. panta otrā daļa neattiecas uz ģenerāldirektorātu lēmumiem par ĢDPP, pakāpē nostrādāto gadu PP un īpašo
papildu PP piešķiršanu, kā arī iecēlējinstitūcijas lēmumiem par papildu pienākumu PP, PKPP un apelācijas PP piešķiršanu, ciktāl
tie uzskatāmi par sagatavojošiem aktiem (skat. iepriekš 90. un turpmākos punktus).
Kā jau izklāstīts (skat. iepriekš 90. un turpmākos punktus), galīgais akts, ar ko noslēdzas paaugstināšanas procedūra, ir
salikts, jo sastāv no diviem atsevišķiem lēmumiem, tas ir, no iecēlējinstitūcijas lēmuma, ar ko pieņemts amatā paaugstināto
ierēdņu saraksts, un iecēlējinstitūcijas lēmuma, ar ko nosaka kopējo punktu skaitu un uz kura balstīts pirmais no abiem lēmumiem.
Ieinteresētie ierēdņi atkarībā no apstākļiem var iesniegt sūdzību vai nu par vienu vai par otru no minētajiem lēmumiem, vai
arī par abiem.
Šādā sakarā jāatgādina, ka paaugstināšanas jomā pienākums sniegt pamatojumu uzskatāms par izpildītu, ja iecēlējinstitūcija
pamato lēmumu, ar ko tiek noraidīta sūdzība, kas iesniegta saskaņā ar Noteikumu 90. panta 2. punktu (šajā sakarā skat. Tiesas
1974. gada 30. oktobra spriedumu lietā 188/73
Grassi
/Padome,
Recueil
, 1099. lpp., 11.–13. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 29. septembra spriedumu lietā T‑218/02
Napoli Buzzanca
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑267. lpp., un II‑1221. lpp., 59. punkts).
No minētā izriet, ka šis pamats šajā daļā ir noraidāms kā nepamatots.
Par to, vai VPN 45 pārkāpj Noteikumu 26. pantu un tiesības uz aizstāvību
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka lēmumi par PP piešķiršanu uzskatāmi par noslēgumu procedūrai, kura varētu tikt pamatota ar apsvērumiem,
kas neizriet no ierēdņu personīgajām lietām, un kuras gaitā ieinteresētajām personām netiek nodrošinātas tiesības tikt uzklausītām,
pirms administrācija pieņēmusi nelabvēlīgu aktu. It īpaši iecēlējinstitūcija administratīvās sūdzības izlemjot procedūrā,
kurā netiekot ievērots sacīkstes princips. Tādējādi PP piešķiršanā esot pārkāptas tiesības uz aizstāvību un Noteikumu 26. panta
pirmās daļas a) apakšpunkts.
Komisija nepiekrīt, ka VPN 45 pārkāptu tiesības uz aizstāvību un aizliegumu ņemt vērā apsvērumus, kas neietilpst ierēdņa personīgajā
lietā. Šādus apsvērumus nevarot ņemt vērā saskaņā ar VPN 45. Turklāt ierēdņiem esot iespēja tikt uzklausītiem paaugstināšanas
procedūrā. VPN 45 13. pantā paredzēta iespēja pirms paaugstināšanas procedūras beigām celt prasību par lēmumu piešķirt PP.
Turklāt procedūru, ko piemēro paaugstināšanai amatā, nevarot salīdzināt ar procedūrām, kas “ierosinātas pret personu”. Tādējādi
šajā sakarā nevarot piemērot judikatūru par tiesībām tikt uzklausītam pirms nelabvēlīgā akta pieņemšanas.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Noteikumu 26. pantā paredzēts, ka ierēdņa personīgajā lietā jābūt “a) visiem dokumentiem, kas apliecina viņa administratīvo
statusu, un visiem ziņojumiem, kas attiecas uz viņa spējām, efektivitāti un uzvedību darbā,” un “b) ierēdņa atsauksmēm par
minētajiem dokumentiem”. Tajā pašā pantā norādīts, ka “a) apakšpunktā minētos dokumentus iestāde nedrīkst izmantot vai citēt
pret ierēdni, ja par tiem ierēdnim nav zināms pirms reģistrēšanas”.
Noteikumu 26. panta mērķis ir nodrošināt ierēdņiem tiesības uz aizstāvību, novēršot, ka iecēlējinstitūcija varētu pieņemt
lēmumus, kas ietekmē ierēdņa administratīvo statusu un karjeru, pamatojoties uz ziņām par viņa rīcību, kas nav iekļautas viņa
personīgajā lietā (iepriekš 130. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Perakis
/Parlaments, 27. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 8. jūnija spriedums lietā T‑496/93
Allo
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑127. lpp. un II‑405. lpp., 75. punkts; Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums lietā T‑302/02
Kenny
/Eiropas Kopienu Tiesa,
Recueil FP
, I‑A‑235. lpp. un II‑1137. lpp., 32. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 4. maija spriedums lietā T‑144/03
Schmit
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑101. lpp., un II‑465. lpp., 133. punkts). Tas attiecas uz paaugstināšanu amatā, jo minētais jēdziens
“administratīvais statuss” ietver galvenos karjeras notikumus (iepriekš 134. punktā minētais spriedums lietā
Schmit
/Komisija, 134. punkts).
Šajā gadījumā jānorāda, ka celtais iebildums ir pamatots vienīgi ar prasītāja apgalvojumiem, bet prasītājs nav pierādījis,
ka lēmumi par PP piešķiršanu, no kuriem ne visus pieņem iecēlējinstitūcija, būtu pamatoti nevis ar vērtējuma ziņojumiem, bet
gan ar citiem apsvērumiem, kas neatrodas ierēdņu personīgajās lietās.
VPN 45 neietver nevienu tiesību normu, kurā Komisijai būtu atļauts atkāpties no Noteikumu 26. panta judikatūrā sniegtās interpretācijas.
Šķiet, ka gluži pretēji atsevišķās VPN 45 tiesību normās nodibināta tieša saikne starp PP piešķiršanu un KAZ.
Tā, piemēram, saskaņā ar VPN 45 6. pantu ģenerāldirektori vai direktori ĢDPP piešķir, izvērtējuši KAZ rezultātus un ņemot
vērā attiecīgo ierēdņu nopelnus, kas apliecināti KAZ. Turklāt KAZ ir atsevišķa sadaļa Komisijas interesēs vērtējuma periodā
veikto papildu pienākumu pārskatam, uz kuras pamata ierēdņiem tiek piešķirti papildu pienākumu PP.
Jāuzsver, ka KAZ tiek izstrādāti, ievērojot sarežģītu procedūru, kurā ierēdņi tiek cieši iesaistīti saskaņā ar Noteikumu 43. pantu,
kurā noteikts, ka ierēdnis jāiepazīstina ar periodiskajiem ziņojumiem, sniedzot viņam iespēju “sniegt jebkādas atsauksmes,
ko viņš uzskata par vajadzīgām”.
Visbeidzot, prasītājs nevar pamatoti apgalvot, ka, pieņemot lēmumus par PP piešķiršanu, ieskaitot iecēlējinstitūcijas lēmumu
par VPN 45 13. pantā norādīto administratīvo sūdzību, būtu pārkāptas tiesības uz aizstāvību, jo minētie lēmumi ir tikai sagatavojoši
akti lēmumiem, ar ko nosaka kopējo punktu skaitu un pieņem amatā paaugstināto ierēdņu sarakstu. Taču tiesības uz aizstāvību
attiecas nevis uz šādiem aktiem, bet gan uz nelabvēlīgiem aktiem (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. jūnija
spriedumu lietā T‑211/98
F
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑107. lpp. un II‑471. lpp., 28. un 29. punkts un tajos minētā judikatūra).
Tādējādi šis pamats šajā daļā ir jānoraida kā nepamatots.
Par saskaņā ar VPN 45 13. pantu celtu prasību efektivitāti
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka iecēlējinstitūcija faktiski neizvērtējot prasības, kas celtas atbilstoši VPN 45 13. pantam. Iecēlējinstitūcija
faktiski ievērojot paaugstināšanas komiteju ieteikumus.
Komisija to apstrīd un norāda, ka tās kompetence atbilstoši VPN 45 13. pantam tai neliedz ievērot paaugstināšanas komiteju
ieteikumus.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Pieņemot, ka ar minēto iebildumu tiek apstrīdēts VPN 45 13. panta tiesiskums, jākonstatē, ka tas ir pamatots ar vienkāršu
prasītāja apgalvojumu un bez juridiskas argumentācijas. Turklāt minēto pantu nevar interpretēt tā, ka ar to iecēlējinstitūcija
tiktu atbrīvota no pienākuma faktiski izskatīt attiecīgās prasības, jo tas gluži pretēji tai piešķir lēmumu pieņemšanas pilnvaras.
Uz jautājumu, vai iecēlējinstitūcija faktiski izskatīja prasītāja administratīvo sūdzību, attiecas cits pamats (skat. turpmāk
304. punktu).
Par labas pārvaldības principa un tiesību uz lietas objektīvu un taisnīgu izskatīšanu pārkāpumu
Visbeidzot, prasītājs atsaucas uz labas pārvaldības principa un tiesību uz lietas objektīvu un taisnīgu izskatīšanu pārkāpumu.
Prasītājs tomēr šajā sakarā nemin nevienu argumentu, kas atšķirtos no iepriekš izklāstītajiem. Tādējādi iebildums nav pamatots.
Katrā ziņā Pirmās instances tiesa šajā sakarā norāda uz iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iebilde par VPN 43 2. panta, VPN 45 3., 6., 7., 9., 10., 12. un 13. panta prettiesiskumu
ir noraidāma.

Par otro iebildi par prettiesiskumu, kas attiecas uz VPN 45 6. un 7. pantu kopā ar izdevumu Administratīvā Informācija Nr. 99‑2002,
kuros noteikts vidējais mērķlielums, ierobežojot ģenerāldirektorātu rīcības brīvību
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs ceļ iebildi par prettiesiskumu par VPN 45 6. un 7. pantu kopā ar izdevumu
Administratīvā Informācija
Nr. 99‑2002. Prasītājs pamatu balsta uz Noteikumu 45. panta, vienlīdzīgas attieksmes principa un dienesta interešu principa
pārkāpumu.
Prasītājs uzskata, ka minētajās tiesību normās noteikts ģenerāldirektorātiem iedalīto NP un ĢDPP skaits. Pirmkārt, ģenerāldirektorātiem
tiekot ieteikts nepārsniegt “vidējo mērķlielumu” 14 NP apmērā katrā pakāpē, bet ja minētais vidējais mērķielums tiek pārsniegts
par vairāk nekā vienu punktu, attiecīgi samazināms ģenerāldirektorātam iedalīto ĢDPP skaits. Otrkārt, nepastāvot nekāda iespēja
ģenerāldirektorātiem iedalīt vairāk nekā 2,5 ĢDPP uz katru tajā strādājošo ierēdni. Prasītāja skatījumā šādas kvotas ir ierobežojošas.
Tās ierobežojot ģenerāldirektorātu rīcības brīvību un traucējot efektīvi salīdzināt paaugstināmo ierēdņu nopelnus. VPN 45
6. panta 1. punktā paredzētā iespēja lūgt atkāpi no vidējā mērķlieluma nevarot pienācīgi labot šos ierobežojumus, jo esot
atkarīga no katra ģenerāldirektorāta iniciatīvas, diskrecionāra un tai esot jāsaņem paaugstināšanas komiteju atļauja, lai
gan vienīgi iecēlējinstitūcijai ir lēmumu pieņemšanas pilnvaras paaugstināšanas jomā. Iepriekš minēto kvotu dēļ amatā paaugstināto
ierēdņu saraksta izstrādāšana esot atkarīga no katra ģenerāldirektorāta piemērotās “stratēģijas”, nevis faktiska ierēdņu nopelnu
salīdzinājuma.
Komisija atbild, ka izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 99‑2002 paredzēts tikai vidējais mērķlielums 14 punktu apmērā. Tāda vidējā mērķlieluma noteikšana esot likumīga. Tas nav
paredzēts, lai ierobežotu vērtētāju rīcības brīvību individuālos gadījumos, bet gan lai novērstu atzīmju vispārēju paaugstināšanu,
kā rezultātā zustu to vērtība. Turklāt vidējais mērķlielums neesot obligāts. Lielāka punktu skaita piešķiršanai, kas nepārsniegtu
15 punktu apmēru, nebūtu nekādu seku. Piešķirot vairāk punktus, ĢDPP skaits tiktu samazināts, ja vien nebūtu noteikts izņēmums.
Tieši šāda izņēmuma iespēja saskaņā ar VPN 45 6. panta 1. punktu esot risinājums problēmām, ko izraisa kvotas, 2,5 ĢDPP uz
ierēdni, pastāvēšana un iespējamā izcilu ierēdņu koncentrācija atsevišķos ģenerāldirektorātos.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka plašās rīcības brīvības ietvaros iecēlējinstitūcija salīdzinošu nopelnu izvērtējumu var veikt tādā veidā vai
atbilstoši tādai metodei, kādu tā uzskata par piemērotāko (skat. iepriekš 131. punktu).
[Komisijas] Paziņojumā
SEC
(2001) 1697 noteikts, ka “jaunā paaugstināšanas amatā procedūra skaidri atšķiras no agrākās”. Tā kā agrākajā praksē dažādos
ģenerāldirektorātos tika novērota liela vienveidība ierēdņu vērtējumos un līdz ar to iecēlējinstitūcijai bija grūti veikt
visu uz paaugstinājumu pretendējošo ierēdņu salīdzinošu nopelnu izvērtējumu, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes principu, Komisija
vēlējās padarīt darbinieku profesionālo vērtēšanu objektīvāku, lai nodrošinātu, ka paaugstināšanas sistēma būtu tik taisnīga,
cik vien iespējams. Šim mērķim tika paredzēts nopelnus novērtēt, izmantojot punktu sistēmu un piemērojot VPN 45 tiesību normas,
kas paredzētas, lai nodrošinātu punktu saskaņotu piešķiršanu visas Komisijas mērogā.
Tādējādi VPN 45 6. panta 1. punktā paredzēts, ka ģenerāldirektorātu rīcībā ir ĢDPP skaits, kas ir 2,5 reizes lielāks par ģenerāldirektorātā
strādājošo paaugstināmo ierēdņu skaitu, ņemot vērā viņu pakāpi. Tajā pašā tiesību normā paredzēts, ka “ģenerāldirektorātiem,
kuru vidējais vērtējums NP izteiksmē konkrētai pakāpei par vairāk nekā vienu punktu pārsniedz Komisijas noteikto vidējo mērķlielumu,
iedalītais PP skaits tiek samazināts tieši par pārmērīgi piešķirto punktu skaitu”. Izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 99‑2002 precizēts, ka “ģenerāldirektorātiem lūgts darbiniekus vērtēt, ievērojot vidējo atzīmi 14 [NP] no 20 (saukts par
“vidējo mērķlielumu”). Minētais mērķlielums 14 punktu apmērā jāievēro attiecībā uz katru pakāpi visos ģenerāldirektorātos”.
Izdevumā precizēts arī, ka “ģenerāldirektorāti, kuru vidējā atzīme noteiktā pakāpē pārsniedz 15, tiks sodīti. Sods izpaudīsies
kā attiecīgajā paaugstināšanas kārtā [ģenerāldirektorāta rīcībā esošo] [PP] skaita samazināšana konkrētajai pakāpei”.
Jānorāda arī, ka atbilstoši VPN 45 6. panta 1. punktam gadījumos, kad “ģenerāldirektorāts var pamatot šādu pārmērīgu atzīmi,
tam ir tiesības vērsties paaugstināšanas komitejā, kura izņēmuma kārtā var nolemt pilnīgi vai daļēji atcelt punktu skaita
samazināšanu.
Pretēji prasītāja apgalvotajam ne ĢDPP kvotas pastāvēšana, ne vidējais mērķlielums neierobežo ģenerāldirektorātu rīcības brīvību
tiktāl, lai tas būtu pretrunā Noteikumu 45. pantam, vienlīdzīgas attieksmes principam vai dienesta interešu principam. Gluži
pretēji, šķiet, ka abi minētie mehānismi sekmē ierēdņu nopelnu precīzu vērtējumu, nodrošinot maksimālu visu Komisijas ģenerāldirektorātu
salīdzinājumu un tādējādi vienlīdzīgu attieksmi pret minētajiem ierēdņiem, par kā trūkumu sūdzas prasītājs. Šajā sakarā jāatgādina,
ka praksē ierēdņu nopelnu salīdzinošais vērtējums jāveic uz līdztiesīgiem pamatiem un, vadoties no līdzīgiem informācijas
avotiem un ziņām (skat. it īpaši iepriekš 130. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
Tsirimokos
/Parlaments, 21. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā T‑157/98
Oliveira
/Parlaments,
Recueil FP
, I‑A‑163. lpp. un II‑851. lpp., 35. punkts).
ĢDPP kvotas noteikšana atbilst PP vispārīgajam mērķim izcelt nopelniem bagātākos ierēdņus, lai palielinātu viņu izredzes tikt
paaugstinātiem amatā (skat. iepriekš 4. punktu). Ierobežojot pieejamo punktu skaitu, tiek panākts, ka ģenerāldirektorāti veic
šādu izvēli. Arī pats mērķis atbilst Noteikumu 45. pantam, vienlīdzīgas attieksmes principam un dienesta interešu principam.
Runājot par vidējo mērķlielumu, jānorāda, ka ar iepriekš minēto normu ģenerāldirektorātiem netiek noteikts absolūts pienākums
ievērot minēto mērķlielumu, bet tie tiek mudināti to ievērot.
Tas, ka ģenerāldirektorāti ņem vērā ieteikto vidējo mērķlielumu, nebūt nenozīmē, ka to lēmumu pieņemšanas pilnvaras būtu ierobežotas
tādā mērā, ka tas būtu pretēji Noteikumu 45. pantam, vienlīdzīgas attieksmes principam un dienesta interešu principam.
Pirmkārt, ar vidējo mērķlielumu ierēdņu snieguma vērtējuma vidējie rādītāji tiek izteikti matemātiski. Tas neierobežo vērtētāju
iespējas dažādot katra ierēdņa individuālā snieguma vērtējumu atkarībā no tā, vai attiecīgā ierēdņa sniegums ir labāks vai
sliktāks par vidējo. Šādu argumentāciju neietekmē arī izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 99‑2002 norādītās pieļaujamās vērtējuma svārstības. Izdevumā vērtētājiem vienkārši ieteikts, pirmkārt, piešķirt atzīmes
no 17 līdz 20 ierēdņiem, kuri pelnījuši paaugstināšanu amatā paātrinātā kārtībā; otrkārt, atzīmes no 12 līdz 16 ierēdņiem,
kas pelnījuši paaugstināšanu amatā parastajā kārtībā; treškārt, atzīmes no 10 līdz 11 ierēdņiem, kuri būtu pelnījuši tikt
paaugstināti amatā lēnākā kārtībā, un, ceturtkārt, atzīmes, kas zemākas par 10, ierēdņiem, kam būtu jāuzlabo savs sniegums
un kuri nebūtu jāpaaugstina amatā attiecīgajā paaugstināšanas kārtā. Tajā pašā izdevumā
Administratīvā Informācija
norādīts, ka “atzīmes no 17 līdz 20 saņem aptuveni 15 % ierēdņu, atzīmi no 12 līdz 16 – aptuveni 75 % ierēdņu un atzīmi no
10 līdz 11 – aptuveni 10 % ierēdņu”. Šāds sadalījums izriet tikai no novērojumiem, kā paaugstinājumi amatā piešķirti agrākajā
praksē. Tam ir tikai ieteikuma raksturs, tas nav saistošs. Turklāt atšķirībā no vidējā mērķlieluma vērtētāji netiek mudināti
ievērot šādu sadalījumu. Tā neievērošanai nav paredzētas nekādas sekas. No tā izriet, ka vidējais mērķlielums, pat ja to kombinē
ar minēto sadalījumu, nekavē vērtētājus piešķirt atzīmes ļoti plašā amplitūdā.
Turklāt VPN 43 un VPN 45 nav aizliegts piešķirt atzīmes ar decimāldaļām. VPN 43 4. panta 4. punktā skaidri paredzēta puspunktu
izmantošana, bet izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 99‑2002 ieteikts piešķirt atzīmi “no 10 līdz 11” ierēdņiem, kas pelnījuši paaugstināšanu amatā lēnākā kārtībā. Tādējādi
vērtētāji var niansēt ierēdņu vērtējumu.
Tas, ka vērtētāju brīvā rīcībā paliek visi punkti, sistēmu, kas ieviesta ar VPN 45 6. panta 1. punktu un minēto izdevumu
Administratīvā Informācija
, nošķir no sistēmas, kas atcelta ar Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑296/01
Tatti
/Komisija (
Recueil FP
, I‑A‑225. lpp. un II‑1093. lpp.). Pirmkārt, minētā sistēma bija saistoša. Turklāt tajā bija noteikts mērķlieluma maksimālais
apjoms – 30 punkti, kas bija mazāks nekā teorētiski pieejamie 50 punkti.
Otrkārt, nosakot vidējo mērķlielumu 14 punktu apmērā no 20, tiek novērsts atzīmju vērtības samazināšanās risks. Šādas vērtības
samazināšanās dēļ mazinātos vērtētāju izmantoto atzīmju amplitūda, kas tādējādi apdraudētu vērtējuma mērķi, cik vien iespējams
godīgi atspoguļot vērtēto ierēdņu nopelnus un ļaut veikt faktisku salīdzinājumu. Apstrīdētā sistēma turpretim vērtētājiem
liek veikt pamatīgāku visu ierēdņu individuālo nopelnu vērtējumu.
Treškārt, nosakot vidējo mērķlielumu, tiek samazināts risks, ka vidējie rādītāji par dažādos ģenerāldirektorātos piešķirtajām
atzīmēm varētu atšķirties citu iemeslu dēļ, nevis pamatojoties uz objektīviem apsvērumiem, kas saistīti ar vērtēto ierēdņu
nopelniem. Tādējādi ierēdņi tiek aizsargāti no diskriminējošas attieksmes atkarībā no tā, kurā ģenerāldirektorātā viņi strādā.
Ceturtkārt, vidējā mērķlieluma sistēmā ņemta vērā plaši novērotā prakse, proti, ka vērtētie ierēdņi tiek iedalīti nosacītās
viendabīgās grupās abpus nopelnu vidējam līmenim. Tādējādi Komisija no šādiem statistiskiem novērojumiem varējusi secināt,
ka nosakot vidējo mērķlielumu atbilstoši šādam vidējam līmenim, visticamāk, netiktu ierobežota vērtētāju rīcības brīvība.
Prasītājs tomēr apgalvo, ka vidējā mērķlieluma piemērošana radot grūtības dienestos, kuros koncentrējas daudz izcilu ierēdņu.
VPN 45 6. panta 1. punktā ģenerāldirektorātiem tomēr paredzēta iespēja atkāpties no vidējā mērķlieluma, ja to īpašie apstākļi
neatbilst parastajai praksei. Vidējā mērķlieluma pārsniegšanai par vienu punktu nav paredzētas nekādas sekas. Turklāt, ja
vidējais mērķlielums tiek pārsniegts par vairāk nekā vienu punktu, attiecīgais ģenerāldirektorāts var vērsties paaugstināšanas
komitejā, kas var nolemt izņēmuma kārtā pilnīgi vai daļēji atcelt šādiem vērtējuma apmēra pārsniegšanas gadījumiem piemērojamo
PP skaita samazinājumu, ja ģenerāldirektorāts pārsniegšanu atbilstoši pamato. Ļoti labu ierēdņu koncentrācija ģenerāldirektorātā,
acīmredzami, ir šāds pamatojums.
Prasītājs apgalvo arī, ka norādītais izņēmums nav “pietiekams aizsardzības līdzeklis”, jo tas atkarīgs no ģenerāldirektorātu
iniciatīvas un tā noteikšana ir paaugstināšanas komitejas, nevis iecēlējinstitūcijas diskrecionārajā varā, lai gan tikai pēdējai
ir pilnvaras pieņemt lēmumus jautājumos, kas saistīti ar paaugstināšanu amatā.
Papildus tam, ka prasītājam nav argumentu, lai pamatotu kritiku par ģenerāldirektorātu iniciatīvu, jānorāda, ka šī iniciatīva
šķiet pilnīgi pamatota un loģiska sistēmā, kurā var tikt samazināts tieši ģenerāldirektorātiem, nevis individuālam ierēdnim
piešķirto ĢDPP skaits.
Runājot par paaugstināšanas komiteju “diskrecionāro” varu, jāatgādina, ka saskaņā ar Noteikumu 45. panta 1. punkta pirmo teikumu
paaugstinājumu amatā piešķir ar iecēlējinstitūcijas lēmumu, noslēdzot paaugstināmo ierēdņu nopelnu salīdzinošu izvērtējumu,
kas veikts tādā veidā vai pēc tādas metodes, kādu iecēlējinstitūcija uzskata par piemērotāko. Šajā sakarā paaugstināšanas
komitejas lēmumu pilnīgi vai daļēji atcelt vai neatcelt ĢDPP skaita samazinājumu, kas piemērojams vidējā mērķlieluma pārsniegšanas
rezultātā, nevar pielīdzināt minētajam iecēlējinstitūcijas lēmumam par paaugstināšanu amatā. Paaugstināšanas komitejas lēmums
ietilpst iecēlējinstitūcijas noteiktajā jaunajā paaugstināšanas amatā procedūrā, tādējādi nevar būt runa par iecēlējinstitūcijai
Noteikumos piešķirto pilnvaru pārkāpšanu.
Visbeidzot, jānorāda, ka papildus VPN 45 6. panta 1. punktā paredzētajiem vispārīgajiem aritmētiskajiem mehānismiem VPN 45
13. pantā paredzēts, ka ikviens ierēdnis ir tiesīgs iesniegt administratīvu sūdzību, pamatojoties uz kuru iecēlējinstitūcija
viņam var piešķirt vienu vai vairākus apelācijas PP “papildus ģenerāldirektorāta kvotai”. Izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 82‑2003 norādīts, ka iecēlējinstitūcija tādējādi piešķīrusi 156 apelācijas PP A kategorijas ierēdņiem, kas iesnieguši
šādas administratīvas sūdzības.
VPN 45 6. panta 1. punkts kopā ar 13. pantu raksturo līdzsvaru, kas raksturo jauno paaugstināšanai piemērojamo procedūru,
kura iecerēta, lai iecēlējinstitūcijai sniegtu labāku pamatu visu uz paaugstināšanu pretendējošu noteiktas pakāpes ierēdņu
nopelnu salīdzinošam izvērtējumam, nodrošinot iespējami lielāku saskaņotību starp dažādu Komisijas ģenerāldirektorātu vērtējumiem.
Tādējādi šķiet, ka pretēji prasītāja apgalvojumiem VPN 45 6. panta 1. punktā un izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 99‑2002 paredzētās kvotas nekādi neliedz faktiski veikt paaugstināmo ierēdņu nopelnu salīdzinošu izvērtējumu, kā arī pašas
par sevi neliek izvēlēties Noteikumu 45. pantam, vienlīdzīgas attieksmes principam un dienesta interešu principam neatbilstošas
“stratēģijas”. Tāda izvēle būtu vienīgi VPN 45 nepareizas piemērošanas rezultāts.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka iebilde par prettiesiskumu jānoraida, ņemot vērā, ka, lai arī Komisija,
sākot ar 2004. gada kārtu, grozījusi paaugstināšanai amatā piemērojamos noteikumus, tas nekādi neietekmē iepriekšējai kārtai
piemērotās sistēmas tiesiskumu.

Par trešo iebildi par prettiesiskumu, kas attiecas uz VPN 45 12. pantu, kurā esot piešķirta pārmērīga nozīme darba stāžam
un kurš esot neprecīzs, un kurā netiekot ievērota iecēlējinstitūcijas kompetence
Prasītājs ceļ iebildi par VPN 45 12. panta prettiesiskumu. Tā pārejas noteikumi esot pretrunā Noteikumu 45. pantam. Prasītājs
vispirms kritizē noteikumu pagaidu raksturu. Pēc tam viņš apgalvo, ka tajos izšķirošā nozīme piešķirta ierēdņu darba stāžam.
Visbeidzot, viņš apstrīd paaugstināšanas komiteju kompetenci piešķirt PKPP.
Par VPN 45 12. panta pagaidu raksturu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apstrīd VPN 45 12. panta pagaidu raksturu, pamatojoties uz to, ka 2004. gada 24. marta Noteikumu 45. panta vispārīgo
piemērošanas noteikumu 13. pantā esot pēc būtības atstāta spēkā pakāpē nostrādāto gadu PP kategorija un pilnībā turpināta
PKPP kategorija.
Komisija atbild, ka ar VPN 45 12. pantu ieviesta pagaidu sistēma, kas tiks pakāpeniski atcelta, kā par to liecinot iepriekš
minētie 2004. gada 24. marta vispārīgie piemērošanas noteikumi.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa konstatē, ka atbilstoši VPN 45 12. panta 3. punkta pirmajam teikumam “pārejas noteikumi ieviesti tāpēc,
lai varētu pienācīgi ņemt vērā noteiktā laika periodā gūtos nopelnus”. Noteikumi ietverti VPN 45 12. panta 3. punkta a) un
b) apakšpunktā. Saskaņā ar VPN 45 5. zemsvītras piezīmi 12. pants attiecas uz “pirmo paaugstināšanas kārtu, kas īstenojama
2003. gadā”. Tādējādi apliecināts to pagaidu raksturs. Apstāklis, ka atsevišķu VPN 45 12. panta noteikumu piemērojamības laiks
pēc tam varētu būt pagarināts, neietekmē to tiesiskumu, kas jāvērtē, ņemot vērā redakciju, kādā noteikumi piemēroti.
Tādējādi iebildums, ar ko apstrīdēts 12. panta pagaidu raksturs, ir jānoraida.
Par apgalvoto noteiktā pakāpē nostrādātā darba stāža izšķirošo nozīmi pārejas PP piešķiršanā
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs uzskata, ka saskaņā ar VPN 45 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta pirmo teikumu pakāpē nostrādāto gadu PP piešķir,
pamatojoties uz darba stāžu noteiktā pakāpē un neatkarīgi no ierēdņu nopelniem. Darba stāžam esot izšķirošā nozīme. Prasītājs
norāda, ka pakāpē nostrādāto gadu PP skaits var sasniegt 7, kamēr praksē NP amplitūda ir tikai 3 punktu apmērā, jo to skaits
parasti svārstās starp 13 un 16. No Noteikumu 45. panta tomēr izriet, ka darba stāžs var kalpot tikai kā papildu apsvērums.
Prasītājs piebilst, ka šo tiesību normu nevarot attaisnot ar nepieciešamību organizēt pāreju no vecās paaugstināšanas sistēmas
uz jauno. Prasītājs šajā sakarā norāda, ka Parlaments un Kopienu Tiesa, nosakot sistēmu, pēc kuras punktos pārvēršamas iepriekš
piešķirtās atzīmes, esot mazāk apdraudējuši noteikumu, ka paaugstināšana amatā balstāma uz nopelniem. Prasītājs apgalvo, ka
attiecīgā laika perioda nopelnus Komisija būtu varējusi ņemt vērā, piemērojot agrāk izmantoto metodi, kas bija balstīta uz
novērtējuma ziņojumā sniegtā analītiskā vērtējuma vidējiem rādītājiem. Tādējādi pakāpē nostrādāto gadu PP aprēķināšana, piešķirot
būtiskāku nozīmi darba stāžam noteiktā pakāpē, pārsniedzot to, kas nepieciešams, lai nodrošinātu organizētu pāreju no vecās
sistēmas uz jauno.
Tāpēc prasītājs uzskata, ka VPN 45 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta otrais teikums pēc būtības pelnījis tādu pašu kritiku.
Viņaprāt, minētajā tiesību normā neesot noteikti precīzi kritēriji PKPP piešķiršanai. Lēmumus par paaugstināšanu amatā varot
“pieņemt, balstoties uz patvaļīgiem un nepamatotiem spriedumiem, pārkāpjot Noteikumu 45. panta prasības, dienesta interešu
principu un vienlīdzīgas attieksmes principu”.
Prasītājs turklāt apgalvo, ka VPN 45 12. panta 3. punkta b) apakšpunkts esot pretrunā Noteikumu 45. panta 1. punktam. Saskaņā
ar Tiesas 2001. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑446/00 P
Cubero Vermurie
/Komisija (
Recueil
, I‑10315. lpp., 36. punkts) Noteikumu 45. pantā esot liegts automātiski paaugstināt amatā ierēdņus, kas nav paaugstināti
amatā iepriekšējā kārtā, pat ja viņi jau ir bijuši iekļauti nopelniem bagātāko ierēdņu sarakstā. Prasītājs piebilst, ka atbilstoši
izdevumam
Administratīvā Informācija
Nr. 18‑2003 katram ģenerāldirektorātam pienākoties 4 īpašie papildu pienākumu PP un līdz ar to – 6 ĢDPP katram šādam ierēdnim.
ĢDPP neesot ticams nopelnu indikators. Ar tiem tiekot atkārtoti izrādīta atzinība par darba stāžu pakāpē.
Komisija atgādina, ka ar apstrīdēto paaugstināšanas amatā procedūru esot iecerēts izrādīt atzinību par nopelniem noteiktā
laika periodā. Komisija uzsver, ka ierēdnis nesaņem vairāk par 7 pakāpē nostrādāto gadu PP, kas atbilst lielākais septiņiem
darba gadiem attiecīgajā pakāpē. Nosakot šādu ierobežojumu, paredzēts novērst tādu ierēdņu privileģēšanu, kuru karjeras attīstība
norit ļoti lēni.
Komisija piebilst arī, ka no izdevuma
Administratīvā Informācija
Nr. 82‑2003 izrietot, ka PKPP mērķis ir kompensēt iespējamos trūkumus, kuri varot būt saistīti ar pāreju no vecās sistēmas
uz jauno un kuri citādi nebūtu pietiekami ņemti vērā.
Komisija, runājot par īpašajiem papildu PP, turklāt apgalvo, ka iepriekš 199. punktā minētajā spriedumā lietā
Cubero Vermurie
/Komisija nostiprinātais princips neesot piemērojams šajā lietā. Minētajā spriedumā esot aizliegta prakse automātiski paaugstināt
amatā ierēdņus, kuri paaugstināšanas iepriekšējā kārtā bijuši ietverti nopelniem visbagātāko ierēdņu sarakstā. Īpašie papildu
PP savukārt esot tikai viena no VPN 45 paredzētajām PP kategorijām. Šādi PP pat neesot starp visnozīmīgākajiem, jo to skaits
nevar pārsniegt 4 punktus. Spriedumā lietā
Cubero Vermurie
/Komisija tomēr skaidri norādīts, ka paaugstināšanas amatā procedūrā iestāde var ņemt vērā, ka ierēdnis iekļauts no iepriekšējās
paaugstināšanas kārtas atlikušo ierēdņu sarakstā.
Visbeidzot, Komisija norāda, ka tā neesot izmantojusi sistēmu vērtējuma pārveidošanai punktos grūtību dēļ, kas saistītas ar
iepriekšējo vērtēšanas ziņojumu nepietiekamo saskaņotību.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms jānorāda, ka, grozot tiesisko regulējumu, ir iespējams tajā no noteiktas dienas paredzēt jaunas situācijas, regulējot
to, kā ņemamas vērā iepriekš izveidojušās situācijas. Šajā lietā iecēlējinstitūcijai pagaidu kārtībā bija jānosaka, kā grozāmi
noteikumi par ierēdņu paaugstināšanu amatā, ņemot vērā ierobežojumus, kas ir neizbēgami, pārejot no viena vadības veida uz
citu.
Jaunā paaugstināšanas amatā sistēma stājās spēkā no paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtas, bet pārejas noteikumi VPN 45
12. panta 3. punktā tika paredzēti, lai ņemtu vērā nopelnus, kurus attiecīgajā pakāpē uzkrājuši Komisijas ierēdņi, kas ieņēma
amatu laikā, kad minētā sistēma stājās spēkā. Minētajos noteikumos šiem ierēdņiem paredzēts piešķirt dažādus pārejas rakstura
punktus.
VPN 45 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta pirmajā teikumā paredzēts ierēdņiem pēc iestādes iniciatīvas piešķirt vienu pakāpē
nostrādāto gadu PP par katru attiecīgajā pakāpē nostrādāto darba gadu, nepārsniedzot 7 pakāpē nostrādāto gadu PP. Kā norādījusi
Komisija, noteiktā pakāpē nostrādāto gadu skaitu var uzskatīt par objektīvu, taču tikai daļēju ierēdņa uzkrāto nopelnu rādītāju.
Tomēr ir skaidrs, ka ģenerāldirektorātiem šajā ziņā nav nekādas rīcības brīvības un ierēdnim piešķirtais pakāpē nostrādāto
gadu PP skaits obligāti atbilst darba stāža gadu skaitam attiecīgajā pakāpē, nepārsniedzot 7 gadus.
VPN 45 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta otrajā teikumā ļauts vienam ierēdnim piešķirt lielākais 2 PKPP. Saskaņā ar izdevumu
Administratīvā Informācija
Nr. 82‑2003 un Komisijas atbildēm uz Pirmās instances tiesas jautājumiem PKPP paredzēti, lai taisnīgi atrisinātu īpašās problēmas,
kas saistītas ar pāreju no vecās sistēmas uz jauno. Šāds īpašo PKPP kā pārejas punktu mērķis noteikti atbilst visu pārejas
punktu mērķim ņemt vērā ierēdņa nopelnus, kopš iepriekšējās paaugstināšanas amatā. Tādējādi VPN 45 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta
otrais teikums pats par sevi nav pretrunā Noteikumu 45. pantam. Tas, ka PKPP piešķiršanas rezultātā, kā apgalvo prasītājs,
varētu notikt nepamatota paaugstināšana amatā, varētu būt tikai VPN 45 12. panta individuālas piemērošanas, nevis minētā panta
prettiesiskuma dēļ.
Visbeidzot, VPN 45 12. panta 3. punkta b) apakšpunktā ģenerāldirektorātiem sniegta iespēja atbilstoši izdevuma
Administratīvā Informācija
Nr. 18‑2003 un Nr. 34‑2003 piešķirt līdz pat 4 īpašajiem papildu PP ierēdņiem, kuri ieteikti paaugstināšanai amatā iepriekšējā
kārtā, taču nav tikuši paaugstināti.
Šajā sakarā jāatgādina, ka, salīdzinot nopelnu izvērtējumu, iecēlējinstitūcijai principā ir tiesības ņemt vērā, ka ierēdnis
jau reiz citā paaugstināšanas kārtā ir bijis ieteikts paaugstināšanai amatā, ar nosacījumu, ka ierēdnis nav zaudējis nopelnus
un ka viņa nopelni tiek salīdzināti ar citu uz paaugstinājumu pretendējošo ierēdņu nopelniem (Tiesas 2000. gada 9. novembra
spriedums lietā C‑207/99 P Komisija/
Hamptaux
,
Recueil
, I‑9485. lpp., 19. punkts, un iepriekš 130. punktā minētais spriedums lietā
Casini
/Komisija, 69. un 70. punkts). Savukārt automātiska to ierēdņu paaugstināšana amatā, kas nav saņēmuši paaugstinājumu iepriekšējā
paaugstināšanas kārtā, pārkāpj Noteikumu 45. pantā ietverto uz paaugstināšanu amatā pretendējošo ierēdņu nopelnu salīdzinoša
izvērtējuma principu (iepriekš 130. punktā minētais spriedums lietā
Tenreiro
/Komisija, 82. punkts).
Šajā lietā ir skaidrs, ka īpašie papildu PP ir tikai viena no piecām PP kategorijām un to piešķiršana automātiski nenozīmē
paaugstināšanu amatā. Turklāt no VPN 45 12. panta 3. punkta pirmās daļas b) apakšpunkta, to lasot kontekstā ar izdevumu
Administratīvā Informācija
Nr. 18‑2003, izriet, ka īpašo papildu PP piešķiršanai ir divi nosacījumi. Izdevumā
Administratīvā Informācija
precizēts, ka ierēdņi, kurus ieteikts paaugstināt amatā 2002. gada kārtā, bet kuri nav paaugstināti, “varēs saņemt līdz 4 [īpašajiem
papildu PP], ar nosacījumu, ka viņi saņēmuši vismaz [6 PP] un rezultāti apstiprināti nopelnu salīdzinājumā”. No tā izriet,
ka īpašos papildu PP piešķir tiem 2002. gada kārtā paaugstināšanai amatā ieteiktajiem, taču nepaaugstinātajiem ierēdņiem,
kam joprojām ir tādi paši vai pat lielāki nopelni salīdzinājumā ar citu uz paaugstināšanu amatā pretendējošo ierēdņu nopelniem.
Iepriekš minētais pienākums saņemt vismaz 6 ĢDPP, prasība, kurai piekrīt gan prasītājs, gan Komisija, norāda, ka īpašos papildu
PP var saņemt tikai īpaši labi ierēdņi. Jāatgādina, ka ĢDPP piešķir par īpašiem nopelniem, kas uzrādīti attiecīgo ierēdņu
KAZ, un ka, KAZ saņemot vērtējumu “vāji” vai “neapmierinoši”, attiecīgajam ierēdnim tiek liegtas jebkādas iespējas saņemt
PP. Tādējādi jāsecina, ka VPN 45 12. panta 3. punkta pirmās daļas b) apakšpunkts, lasot to kontekstā ar izdevumu
Administratīvā Informācija
Nr. 18‑2003, nav pretrunā Noteikumu 45. pantam un prasītāja apgalvojumi nav pamatoti.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka tikai pakāpē nostrādāto gadu PP piešķiršanas nosacījumos darba stāžs attiecīgajā
pakāpē ņemts vērā tādā apmērā, ka tas ir pretrunā noteikumiem, kas regulē paaugstināšanai amatā parasti piemēroto procedūru.
Tomēr prasītāja kritika jāanalizē, ņemot vērā, ka iebildē apstrīdētā tiesību norma ir pagaidu rakstura. Ierobežojumi, kas
ir neizbēgami, pārejot no viena vadības veida uz citu, arī attiecībā uz ierēdņu karjeru var administrācijai likt pagaidu kārtībā
un zināmās robežās atkāpties no parasti attiecīgajām situācijām piemērojamajiem noteikumiem un principiem. Šādām atkāpēm gan
jābūt pamatotām ar imperatīvu nepieciešamību, kas saistīta ar pāreju, un tās ne piemērošanas laika, ne apjoma ziņā nevar pārsniegt
to, kas nepieciešams kārtīgai pārejai no vienas sistēmas uz otru (Pirmās instances tiesas 2003. gada 11. februāra spriedums
lietā T‑30/02
Leonhardt
/Parlaments,
Recueil FP
, I‑A‑41. lpp. un II‑265. lpp., 51. punkts).
Šajā lietā, ieviešot sistēmu, ko raksturo nopelnu novērtēšana un kopš 2003. gada – paaugstināšanas kārtas nepieciešamība sasniegt
noteiktu uzkrāto NP un PP skaitu, lai varētu tikt paaugstināts amatā, ietver to, ka tiek ņemti vērā ierēdņu nopelni kopš iepriekšējās
paaugstināšanas kārtas, piešķirot noteiktu punktu skaitu un saskaņā ar metodi, kurā ievērots vienlīdzīgas attieksmes princips.
Automātiska pakāpē nostrādāto gadu PP piešķiršana atkarībā no darba stāža attiecīgajā pakāpē atbilst ar pāreju saistītai imperatīvai
nepieciešamībai un VPN 45 tiesību normām, kas ierobežo tās piemērojamību, un tādējādi var secināt, ka iecēlējinstitūcija nav
pārsniegusi to, kas nepieciešams, lai nodrošinātu organizētu pāreju no vienas sistēmas uz otru.
Pirmkārt, VPN 45 12. panta spēkā esamība ir aprobežota ar paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtu.
Otrkārt, VPN 45 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta pirmajā teikumā noteikts ļoti ierobežots pakāpē nostrādāto gadu PP apjoms,
jo to skaits nevar pārsniegt 7 no pavisam iespējamajiem 45 NP un PP. Šajā sakarā jāatgādina, ka ikviens ierēdnis var saņemt
atzīmi no 0 līdz 20, ko pēc tam pārvērš NP. Tas, ka Juridiskā dienesta ierēdņi saskaņā ar prasītāja apgalvojumiem saņēmuši
no 12 līdz 16 NP, nav būtiski, izvērtējot VPN 45 12. panta tiesiskumu pēc būtības.
Treškārt, VPN 45 10. panta 2. punktā paredzēts, ka ierēdņa paaugstināšana amatā pakļauta nosacījumam, ka ierēdnim iepriekšējā
KAZ jābūt uzkrātiem vismaz 10 NP. Šī tiesību norma vēl vairāk padara relatīvu attiecīgajā pakāpē nostrādātā darba stāža nozīmi,
nosakot minimālo līmeni paaugstināšanai amatā saistībā ar amatā paaugstināmā ierēdņa nopelniem, ieskaitot 2003. gada paaugstināšanas
kārtas pārejas periodu.
No tā izriet, ka pašā VPN 45 12. panta 3. punktā nav piešķirta izšķiroša nozīme darba stāžam noteiktā pakāpē un ka pakāpē
nostrādāto gadu PP piešķiršanu nevar uzskatīt par tādu pilnvaru pārsniegšanu, kas piešķirtas iecēlējinstitūcijai, lai pagaidu
kārtībā nodrošinātu ar ierēdņu paaugstināšanu amatā saistīto noteikumu maiņu.
Jāpiebilst, ka Komisijai nebija pienākuma iepriekš sniegto vērtējumu pārvēršanai ieviest tā saukto analītisko vērtējumu vidējā
rādītāja metodi vai Parlamentā un Tiesā izmantoto metodi, kurā it kā tiekot mazāk aizskarts noteikums par paaugstināšanu amatā
atkarībā no nopelniem. Var pieņemt, ka ierēdņu paaugstināšanai amatā spēkā esošo metožu maiņas mērķis bija novērst atsevišķas
neērtības, ko radīja iepriekšējo noteikumu piemērošana. Tātad tādām reformām, kuru nepieciešamības izvērtēšanai administrācijai
ir plaša rīcības brīvība (šajā sakarā skat. Tiesas 1976. gada 1. jūlija spriedumu lietā 62/75
Wind
/Komisija,
Recueil
, 1167. lpp., 17. punkts, un Pirmās instances tiesas 1995. gada 13. jūlija spriedumu lietā T‑557/93
Rasmussen
/Komisija,
Recueil
, I‑A‑195. lpp. un II‑603. lpp., 20. punkts), ir raksturīgi no zināmas dienas ierēdņu nopelnu vērtēšanu veikt uz jauna pamata.
Administrācijai nevar pieprasīt jaunajā sistēmā pilnībā un identiski ņemt vērā vērtējumu, kas ierēdņiem piešķirts saskaņā
ar iepriekšējo sistēmu, jo tādējādi paaugstināšanas metodes reformai gandrīz nenovēršami tiktu atņemta jebkāda praktiska nozīme,
un turklāt darbiniekiem nav tiesības uz spēkā esošā tiesiskā regulējuma saglabāšanu (šajā sakarā skat. iepriekš 213. punktā
minēto spriedumu lietā
Leonhardt
/Parlaments, 55. punkts).
Katrā ziņā tas vien, ka pastāv citas pārejas sistēmas, nepierāda, ka, pieņemot VPN 45 12. pantu, Komisija būtu pārsniegusi
pieļaujamās robežas.
Tādējādi šajā daļā pamats ir jānoraida.
Par paaugstināšanas komiteju kompetences trūkumu PKPP piešķiršanai
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka VPN 45 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta otrajā teikumā paaugstināšanas komitejām ir uzticētas pilnvaras
piešķirt PKPP un tā tiekot pārkāpts Noteikumu 45. pants, saskaņā ar kuru kompetence paaugstināt amatā ierēdņus ir tikai iecēlējinstitūcijai.
Komisija atbild, ka paaugstināšanas komitejas var tikai ieteikt iecēlējinstitūcijai piešķirt PKPP, nevis tos piešķirt pašas.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa jau ir konstatējusi (skat. iepriekš 84. punktu), ka VPN 45 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta otrais
teikums jāinterpretē kontekstā ar VPN 43 2. pantu un VPN 45 10. pantu un 14. panta 4. punktu, saskaņā ar ko paaugstināšanas
komitejas tikai sniedz ieteikumus iecēlējinstitūcijai, kura vienīgā ir tiesīga pieņemt lēmumus. Tātad paaugstināšanas komitejas
tikai iesaka iecēlējinstitūcijai piešķirt PKPP. Tādējādi iebildums nav pamatots.
No iepriekš minētā izriet, ka VPN 45 12. pants nav pretrunā Noteikumu 45. pantam.
Prasītāja celtā iebilde par VPN 45 12. panta prettiesiskumu tāpēc ir noraidāma kā nepamatota.

Par ceturto iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz VPN 45 9. pantu un I pielikuma 1., 2., 3., 5. un 6. punktu, kuru dēļ atsevišķi
darbi tiekot novērtēti pārāk augstu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs ceļ iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz VPN 45 9. pantu un I pielikuma 1., 2., 3., 5. un 6. punktu, pamatojoties
uz Noteikumu 45. panta, vienlīdzīgas attieksmes principa un dienesta interešu principa pārkāpumu.
Prasītājs apgalvo, ka pienākumi, par kuriem saskaņā ar VPN 45 I pielikuma 1., 2., 3., 5. un 6. punktu atzinība izrādāma ar
papildu pienākumu PP, sakrītot ar darbībām, uz kuru pamata piešķirami NP un ĢDPP, līdz ar to tie tiekot novērtēti pārāk augstu.
Šādu dubultu novērtējumu prasītājs, pirmkārt, pamato ar VPN 45 7. panta 3. punktu un VPN 43 5. panta 5. punkta a) un b) apakšpunktu,
un Komisijas 2002. gada 6. decembra lēmumu, ar ko noteikta īpaša kārtība tādu ierēdņu un pagaidu darbinieku vērtēšanai, kuri
norīkoti kā darbinieku pārstāvji. Minētajās tiesību normās ir speciāli noteikumi tādu ierēdņu novērtēšanai, kuri norīkoti
kā darbinieku pārstāvji, un ĢDPP piešķiršanai šādiem ierēdņiem. Otrkārt, prasītājs norāda, ka VPN 43 5. panta 5. punkta c) apakšpunktā
citu vēlēto, iecelto vai deleģēto darbinieku pārstāvju vērtēšana tiekot pakļauta konsultācijām ar
ad hoc
vērtēšanas grupu. Treškārt, viņš norāda, ka darbošanās kā administrācijas pārstāvim VPN 45 I pielikumā minētajās struktūrās
esot attiecīgo ierēdņu parasto pienākumu neatņemama sastāvdaļa.
Komisija atbild, ka VPN 45 9. panta tekstā esot skaidri aizliegta jebkāda darbību “dubulta ņemšana vērā”, kas privileģētu
atsevišķus ierēdņus.
Komisija turklāt norāda, ka neviens Juridiskā dienesta darbinieks, kas paaugstināts amatā 2003. gadā, neesot saņēmis papildu
pienākumu PP par pārstāvības pienākumiem vai par to, ka darbojies kādā no VPN 45 I pielikumā minētajām struktūrām. Komisija
no tā secina, ka prasītājam neesot intereses apstrīdēt kā prettiesisku iepriekš minēto tiesību normu piemērošanu minētajiem
apstākļiem.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms jāatgādina, ka, lai iebilde par prettiesiskumu būtu pieņemama, vispārējam tiesību aktam, kura tiesiskums tiek apstrīdēts,
jābūt tieši vai netieši piemērojamam apstākļiem, par kuriem iesniegta prasība, un jāpastāv tiešai juridiskai saiknei starp
apstrīdēto individuālo lēmumu un attiecīgo vispārējo tiesību aktu (Pirmās instances tiesas 2000. gada 3. februāra spriedums
lietā T‑60/99
Townsend
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑11. lpp. un II‑45. lpp., 53. punkts, un Pirmās instances tiesas 2004. gada 22. aprīļa spriedums lietā T‑343/02
Schintgen
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑133. lpp. un II‑605. lpp., 25. punkts).
Šajā lietā ir skaidrs, ka prasītājs, lai gan viņš skaidri bija pieprasījis (skat. iepriekš 28. punktu), nav saņēmis nevienu
papildu pienākumu PP, ko viņš apstrīd šajā prasībā (skat. iepriekš 308. punktu).
Šādos apstākļos jāuzskata, ka lēmumi, saskaņā ar kuriem prasītājs kopā saņēmis 20 paaugstināšanas punktus un viņam atteikta
paaugstināšana amatā, ir pamatoti ar VPN 45 9. pantu un I pielikumu un ka prasītāja celtā iebilde par prettiesiskumu tādējādi
ir pilnīgi pieņemama neatkarīgi no šajā sakarā pilnīgi nebūtiskā fakta, ka neviens no Juridiskā dienesta A5 pakāpes ierēdņiem
2003. gada paaugstināšanas kārtā nav saņēmis papildu pienākumu PP.
Saskaņā ar VPN 45 9. panta 1. punktu ar papildu pienākumu PP izrādāma atzinība tikai par VPN 45 I pielikumā uzskaitītajiem
“papildu” pienākumiem, ko ierēdnis veicis iestādes interesēs. Turklāt VPN 45 9. panta 2. punkta otrajā daļā, kurā precizēti
trīs papildu pienākumu PP “piešķiršanas kritēriji”, noteikts, ka šādi izrādāma atzinība vienīgi par attiecīgo ierēdņu “darbībām,
[kas] neietilpst viņu uzdevumos”. Tādējādi ar papildu pienākumu PP var izrādīt atzinību tikai par tādiem uzdevumiem, kas ir
nošķirami no attiecīgā ierēdņa parastajām darbībām, kas netiek vērtēti ik gadu un par kuriem nav piešķirami NP.
Turklāt jānorāda, ka KAZ tiek nošķirtas, pirmkārt, darbības, par ko piešķirami NP un ĢDPP, un, otrkārt, pienākumi, par kuru
veikšanu iespējams saņemt papildu pienākumu PP. Ierēdņu “galvenie sasniegumi” jāuzskaita KAZ 5.1. punktā, bet citas darbības,
kas “veiktas nodaļā, [ģenerāldirektorātā] vai Komisijā papildus [ierēdņu] darba plānam”, jāuzskaita [KAZ] 5.2. punktā. Abas
minētās iedaļas veido kopējo skaitlisko vērtējumu, kas tiek pārvērsts NP. VPN 45 I pielikumā minētie papildu pienākumi, savukārt,
tiek vērtēti tikai [KAZ] 6.6. punktā, kurā ievērots minētais kopējais vērtējums.
Turklāt pienākumi, ko veikuši ierēdņi, kas uz pilnu laiku vai daļēji norīkoti par darbinieku pārstāvjiem arodorganizācijās
un Noteikumos paredzētajās struktūrās, tiek vērtēti pēc īpašiem kritērijiem atbilstoši VPN 43 5. panta 5. punkta a) un b) apakšpunktam.
Minēto kritēriju mērķis ir attiecīgos pienākumus ietvert ierēdņa periodiskajā vērtējumā. Tādējādi atbilstoši VPN 43 2. panta
1. punkta otrajai daļai par attiecīgajiem pienākumiem tiek piešķirti NP. Turklāt, piemērojot VPN 45 7. panta 3. punktu, par
tiem var piešķirt ĢDPP. Par tiem tomēr nevar piešķirt papildu pienākumu PP, jo tie ietilpst attiecīgo ierēdņu “parastajos
uzdevumos”.
Savukārt ārkārtas pienākumi, ko VPN 45 I pielikumā minētajās struktūrās uzņemas darbinieku ievēlētie, ieceltie vai deleģētie
ierēdņi vai administrāciju pārstāvošie ierēdņi, pēc definīcijas nav parastās darbības un tādējādi neietilpst ierēdņu parastajos
uzdevumos. Tas, ka to dienestu vērtētājiem vai vērtējuma apstiprinātājiem, kuros strādā darbinieku ievēlētie, ieceltie vai
deleģētie ierēdņi, ir pienākums, izstrādājot attiecīgo ierēdņu KAZ, uzklausīt un ņemt vērā
ad hoc
vērtējuma grupas atzinumu un ieteikumus par darbinieku pārstāvju paaugstināšanu amatā, pats par sevi neapgāž iepriekš izdarīto
secinājumu.
Vēl jānorāda, ka VPN 45 I pielikumā noteiktā skala attiecībā uz darbībām, par ko piešķirami papildu pienākumu PP, vienmēr
ietver skaitli 0. No tā izriet, ka, ja pieņem, ka par VPN 45 I pielikumā minētu darbību var izrādīt atzinību arī ar ĢDPP,
tiesiskais regulējums iecēlējinstitūcijai katrā ziņā sniedz iespēju izvairīties no dubultas nopelnu vērā ņemšanas, par attiecīgo
darbību ierēdnim piešķirot 0 papildu pienākumu PP.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka iebilde par VPN 45 9. panta prettiesiskumu ir noraidāma kā nepamatota.

Par piekto iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz VPN 45 7. panta 2. punktu, kas esot diskriminējošs
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs ceļ iebildi par VPN 45 7. panta 2. punkta prettiesiskumu, pamatojoties uz Noteikumu 45. pantu, vienlīdzīgas attieksmes
principu un dienesta interešu principu.
Prasītājs apgalvo, ka ar minēto tiesību normu izveidots “īpašs mehānisms”, ar kuru tiekot privileģēti to ģenerāldirektorātu
un dienestu ierēdņi, kuros noteiktā pakāpē strādā mazāk nekā četri ierēdņi. Šādu ģenerāldirektorātu un dienestu rīcībā vienmēr
esot 10 ĢDPP, tāpēc tajos neesot jāievēro vidējais mērķlielums 14 NP apmērā un tajos strādājošie ierēdņi varot saņemt vairāk
ĢDPP nekā citi ierēdņi.
Komisija vispirms norāda, ka VPN 45 7. panta 2. punkts neattiecas uz NP. Komisija turklāt norāda, ka minētā tiesību norma
ir būtiska prasītāja norādīto principu ievērošanai, jo bez šādas tiesību normas ierēdņi ģenerāldirektorātos un dienestos,
kuros ir maz darbinieku, tiktu sistemātiski nostādīti nelabvēlīgā situācijā, jo tiem nebūtu pieejami 6–10 PP, kas ietilpst
ģenerāldirektorāta rīcībā iedalītajā punktu kvotā un sadalāmi starp vislabāk strādājošajiem ierēdņiem, kas savus izcilos nopelnus
apliecinājuši ar atbilstību 3. punkta i) un ii) apakšpunktā norādītajiem kritērijiem (turpmāk tekstā – “lielie ĢDPP”). Viņi
nekad nevarot pretendēt uz 10 ĢDPP.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar vienlīdzības principu atšķirīgas situācijas nevar tikt vērtētas vienādi, ja
vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (skat. iepriekš 89. punktā minēto spriedumu lietā
Breton
/Eiropas Kopienu Tiesa, 99. punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar VPN 45 6. panta 1. punktu “katra ģenerāldirektorāta rīcībā sadalīšanai ir PP skaits, kas ir 2,5 reizes lielāks
par attiecīgajā ģenerāldirektorātā strādājošo paaugstināmo ierēdņu skaitu, ņemot vērā viņu pakāpi”. Turklāt šādi iedalītie
ĢDPP piešķirami, piemērojot VPN 45 6. panta 4. punktā noteikto sadalījuma kritēriju, saskaņā ar kuru 50 % punktu tiek sadalīti
starp labāko sniegumu uzrādījušajiem ierēdņiem, kuriem var piešķirt no 6 līdz 10

ĢDPP (lielos ĢDPP), bet atlikušie 50 % punktu – starp pārējiem ierēdņiem, kuriem var piešķirt līdz 4 ĢDPP katram.
Strikti piemērojot šādu noteikumu ģenerāldirektorātiem, kuros strādā maz noteiktas pakāpes ierēdņu, automātiski ievērojami
samazinās starp attiecīgajā struktūrvienībā strādājošajiem ierēdņiem sadalāmo ĢDPP skaits, acīmredzami kaitējot viņu interesēm.
Tādējādi šķiet, ka minētie ierēdņi objektīvi ir citādākā situācijā nekā viņu kolēģi, kas strādā lielos ģenerāldirektorātos
vai dienestos, un līdz ar to viņiem būtu jāpiemēro atšķirīgi noteikumi.
Tieši tādēļ, lai nodrošinātu prasītāja minēto vienlīdzīgas attieksmes un dienesta interešu principu ievērošanu, VPN 45 7. panta
2. punktā paredzēts, ka, ja kādā ģenerāldirektorātā vai dienestā noteiktā pakāpē strādā mazāk nekā četri ierēdņi, kopējais
pieejamo PP skaits ir 10 un to sadalei nav piemērojams VPN 45 6. panta 4. punktā paredzētais sadalījuma kritērijs. Acīmredzams,
ka, nepastāvot apstrīdētajai tiesību normai, šādā ģenerāldirektorātā vai dienestā strādājošam ierēdnim gandrīz nebūtu iespējams
saņemt lielos ĢDPP un nekad nebūtu iespējams saņemt 10 šādus punktus.
Visbeidzot, jānorāda, ka ĢDPP piešķiršana tādu ģenerāldirektorātu un dienestu ierēdņiem, kuros katrā pakāpē strādā ne vairāk
kā četri ierēdņi, ir pamatota ar īpašiem nopelniem, kas paredzēti VPN 45 6. panta 3. punktā, un nav pierādīts, ka apstrīdētā
tiesību norma pārsniedz to, kas nepieciešams, lai patiesi nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka iebilde par VPN 45 7. panta 2. punkta prettiesiskumu ir noraidāma kā nepamatota.
2.
Par pamatu, kas balstīts uz to, ka nepastāv lēmumi par administratīvajām sūdzībām un papildu pienākumu PP, PKPP un īpašo papildu
PP piešķiršanu
Prasītājs apsvērumos par Komisijas atbildēm uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem ceļ pamatu, kas balstīts uz
to, ka “atbildētāja [nav] pareizi un pienācīgi pieņēmusi” lēmumus par administratīvajām sūdzībām un papildu pienākumu PP,
PKPP un īpašo papildu PP piešķiršanu. Viņaprāt, Komisija izdevumā
Administratīvā Informācija
paziņojusi tikai par to paredzamo pieņemšanu. Prasītājs no tā secina, ka šādi lēmumi nav pieņemti un ka lēmumi, ar ko viņam
piešķirti kopā 20 punkti, kā arī pieņemts nopelnu saraksts un amatā paaugstināto ierēdņu saraksts, ir prettiesiski, jo ir
pamatoti ar neesošiem sagatavojošiem aktiem. Katrā ziņā lēmums prasītāju neiekļaut nevienā no minētajiem sarakstiem esot prettiesisks.
Pakārtoti viņš norāda uz būtiskiem formas prasību pārkāpumiem.
Prasītājs apgalvo, ka minētais pamats ir pieņemams, jo tas esot pamatots ar faktiem, kas radušies tiesvedības laikā. Pirmās
instances tiesa konstatē, ka šis jautājums nav jāizskata. Minēto pamatu var interpretēt kā balstītu uz būtiskiem formas prasību
pārkāpumiem vai tādu lēmumu neesamību, kas bijuši jāpieņem paaugstināšanas kārtā. Šādus pamatus var celt jebkurā tiesvedības
stadijā (par būtiskiem formas prasību pārkāpumiem skat. Tiesas 1991. gada 7. maija spriedumu lietā C‑291/89
Interhotel
/Komisija,
Recueil
, I‑2257. lpp., 14. punkts, un Pirmās instances tiesas 2000. gada 26. oktobra spriedumu lietā T‑154/98
Asia Motor France
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3453. lpp., 46. punkts; par lēmuma neesamību skat. Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑15/89
Chemie Linz
/Komisija,
Recueil
, II‑1275. lpp., 395. punkts).
Pirmās instances tiesa norāda, ka prasītājs uzskata, ka lēmumi par administratīvajām sūdzībām un par papildu pienākumu PP,
PKPP un īpašo papildu PP piešķiršanu nepastāv, pamatojoties uz to, ka nepastāv attiecīgi parakstīti rakstveida dokumenti.
Pirmās instances tiesa šajā sakarā atgādina, ka tā Komisijai uzdeva divus rakstveida jautājumus, lūdzot norādīt datumus, kad
iecēlējinstitūcija noraidījusi prasītāja administratīvās sūdzības un viņam liegusi papildu pienākumu PP. Komisija atbildē
norādīja, ka minētie lēmumi bija pieņemti 2003. gada 20. novembrī, taču atbildei minēto lēmumu norakstus nepievienoja, bet
norādīja uz izdevuma
Administratīvā Informācija
Nr. 82‑2003 un sistēmā
Sysper 2
2003. gada 16. decembrī ievietotajiem paziņojumiem.
Tiesas sēdē Komisija precizēja, ka paaugstināšanas amatā procedūra, ieskaitot arī kārtību, kādā tiek apstrādāti paaugstināšanas
komiteju ieteikumi un atzinumi, esot datorizēta. Minētais apgalvojums atbilst Paziņojuma
SEC
(2001) 1697 secinājumam, ka jauno novērtējuma un paaugstināšanas noteikumu īstenošana ir saistīta ar “datorizēta integrēta
vadības rīka” izveidi. VPN 45 10. panta 1. punktā apstiprināta šāda rīka nozīme, paredzot, ka nopelnu saraksti un paaugstināšanas
komiteju ieteikumi par to, kā sarindojami
ex aequo
grupā ietilpstošie ierēdņi, ir jāpublicē Komisijas iekšējā tīmeklī. Komisija turklāt izklāstījusi, ka attiecīgie lēmumi tika
pieņemti, atbildīgajai amatpersonai ar elektronisku parakstu apstiprinot tam sagatavotu elektronisku dokumentu. Prasītājs
nav apstrīdējis šādu kārtību. Turklāt Noteikumos un VPN 45 nav noteiktas nekādas prasības tam, kādā formā jāpieņem attiecīgie
lēmumi. Noteikumu 90. panta 2. punktā, kurā paredzēts, ka ierēdņi var iecēlējinstitūcijai iesniegt “sūdzību par jebkuru aktu”,
nav izslēgta iespēja, ka šāds akts var tikt pieņemts citādi nekā uz papīra (par mutvārdu aktu skat. Tiesas 1984. gada 9. februāra
spriedumu apvienotajās lietās 316/82 un 40/83
Kohler
/Revīzijas palāta,
Recueil
, 641. lpp., 9. un 10. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 16. aprīļa spriedumu lietā T‑51/01
Fronia
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑43. lpp. un II‑187. lpp., 31. punkts).
No minētajiem apsvērumiem izriet, ka, pat ja attiecīgie lēmumi par administratīvajām sūdzībām un par papildu pienākumu PP,
PKPP un īpašo papildu PP piešķiršanu nav ietverti atsevišķu individuālu rakstveida aktu formā, iecēlējinstitūcija, bet attiecībā
uz papildu pienākumu PP – ģenerāldirektorāti tos tomēr ir pieņēmuši.
Līdz ar to juridiskās sekas, ko prasītājs piedēvē parakstītu rakstveida dokumentu neesamībai, nav pamatotas ne attiecībā uz
lēmumu neesamību, ne būtisku formas prasību neievērošanu.
No tā izriet, ka pamats, kas balstīts uz lēmumu par administratīvajām sūdzībām un par papildu pienākumu PP, PKPP un īpašo
papildu PP piešķiršanu neesamību, ir pilnībā jānoraida.
3.
Par pamatiem, kas balstīti uz VPN 45 īstenošanas prettiesiskumu
Prasītājs, pirmkārt, apstrīd lēmumu viņam piešķirt tikai vienu ĢDPP. Viņš kritizē 2004. gada 12. februāra lēmuma pamatojumu,
ar kuru iecēlējinstitūcija noraidījusi viņa sūdzību par viņam piešķirto ĢDPP skaitu. Prasītājs arī apgalvo, ka Komisija neesot
ņēmusi vērā saistību starp NP un ĢDPP skaitu. Turklāt viņš uzskata, ka Komisija neesot veikusi faktisku nopelnu salīdzinājumu.
Viņš vēlreiz apgalvo, ka ĢDPP piešķiršana privileģējot ierēdņus ar lielāku darba stāžu. Prasītājs norāda, ka Komisijas lēmums
neesot pamatots ar apsvērumiem, kas saistīti ar viņa personīgo situāciju. Turklāt viņš uzskata, ka ir diskriminēts salīdzinājumā
ar ierēdņiem, kas strādā dienestos, kuros paaugstināšanas procedūrā piešķirta lielāka nozīme nopelniem. Viņš arī apgalvo,
ka Komisija neesot ievērojusi pašas pieņemtos noteikumus.
Otrkārt, prasītājs kritizē veidu, kādā noritējusi atbilstoši VPN 45 13. pantam organizētā administratīvās sūdzības procedūra,
pēc kuras viņš nav saņēmis nevienu apelācijas PP. Vispirms prasītājs norāda uz ieteikuma neesamību no direktoru puses. Tad
viņš apstrīd, ka A kategorijas ierēdņu paaugstināšanas komiteja nav pamatojusi ieteikumus iecēlējinstitūcijai par prasītāja
sūdzību. Viņš turklāt apgalvo, ka iecēlējinstitūcija neesot faktiski īstenojusi savas pilnvaras.
Treškārt, prasītājs apstrīd lēmumu viņam nepiešķirt nevienu papildu pienākumu PP. Šajā sakarā viņš kritizē to, ka paaugstināšanas
komiteju ieteikumi nav pamatoti. Viņš apgalvo arī, ka iecēlējinstitūcija esot tikai ievērojusi minētos ieteikumus. Visbeidzot,
viņš uzskata, ka iecēlējinstitūcija nepareizi VPN 45 9. panta izpratnē kvalificējusi viņa darbības.
Ceturtkārt, prasītājs apstrīd atteikumu viņam piešķirt PKPP, apgalvojot, ka neesot norādīts pamatojums.
Piektkārt, prasītājs kritizē amatā paaugstināto ierēdņu sarakstu, uzskatot, ka iecēlējinstitūcija pati neesot izvērtējusi
uz paaugstinājumu pretendējošo ierēdņu nopelnus.

Par pamatiem, kuros apstrīdēts lēmums prasītājam piešķirt tikai vienu ĢDPP
Par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka lēmums viņam piešķirt tikai vienu ĢDPP neesot bijis pienācīgi pamatots saistībā viņa individuālo situāciju.
Šajā sakarā viņš norāda, ka lēmumā noraidīt 2004. gada 15. jūnija sūdzību Komisija apliecinājusi, ka ĢDPP piešķiršanu iespējams
pamatot arī ar citu, ne tikai KAZ ietverto informāciju. Komisija tomēr neesot precizējusi šādu informāciju.
Komisija atbild, ka lēmums noraidīt sūdzību par paaugstināšanu amatā iecēlējinstitūcijai esot jāpamato, taču tai neesot pienākuma
noraidītajam pretendentam atklāt salīdzinošā vērtējuma rezultātus. Tā varot tikai konstatēt tiesiskos apstākļus, kas Noteikumos
paredzēti kā priekšnoteikums paaugstināšanas tiesiskumam. Iecēlējinstitūcija šādu pienākumu esot izpildījusi, atgādinot, ka
tā var balstīties arī uz citu informāciju par ierēdņu administratīvo un personisko situāciju, tā relativizējot vērtējumu,
kas veikts, ņemot vērā tikai vērtējuma ziņojumus (skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 5. marta spriedumu lietā T‑221/96
Manzo‑Tafaro
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑115. lpp. un II‑307. lpp., 18. punkts un tajā minētā judikatūra).
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms jānorāda, ka prasītāja argumentācija nav skaidra. To var interpretēt tā, ka ar to tiek apstrīdēts tikai 2004. gada
15. jūnija lēmumā izklāstītā pamatojuma piemērotais raksturs. Tādā gadījumā prasītājs apstrīdētu nevis pamatojuma neesamību
vai nepietiekamību, bet gan juridisku vai vērtējuma kļūdu, ko Komisija pieļāvusi, pamatojot lēmumu par viena ĢDPP piešķiršanu
prasītājam, balstoties uz kļūdainiem apsvērumiem.
Katrā ziņā, tā kā pamats par Kopienu tiesību akta pamatojuma trūkumu vai neesamību ir sabiedriskās kārtības pamats, kas Kopienu
tiesai jāceļ pēc savas iniciatīvas, jāizvērtē, vai Komisija ir pietiekami pamatojusi lēmumu par viena ĢDPP piešķiršanu prasītājam
(Tiesas 1997. gada 20. februāra spriedums lietā C‑166/95 P Komisija/
Daffix
,
Recueil
, I‑983. lpp., 24. punkts, un Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 67. punkts; Pirmās instances tiesas 2001. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑45/98 un T‑47/98
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija,
Recueil
, II‑3757. lpp., 125. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Noteikumu 25. panta otrajā daļā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu mērķis ir, lai, pirmkārt,
ieinteresētajai personai sniegtu pietiekamas norādes tai nelabvēlīgā akta pamatotības izvērtēšanai un iespēju iesniegt prasību
Pirmās instances tiesā un, otrkārt, lai ļautu Pirmās instances tiesai īstenot tiesību akta tiesiskuma kontroli (Tiesas 1981. gada
26. novembra spriedums lietā 195/80
Michel
/Parlaments,
Recueil
, 2861. lpp., 22. punkts; Pirmās instances tiesas 1997. gada 18. marta spriedums apvienotajās lietās T‑178/95 un T‑179/95
Picciolo
un
Caló
/Reģionu komiteja,
Recueil FP
, I‑A‑51. lpp. un II‑155. lpp., 33. punkts, un iepriekš 147. punktā minētais spriedums lietā
Napoli Buzzanca
/Komisija, 57. punkts). Turklāt tas, vai pamatojums ir pietiekams, ir jāvērtē atkarībā no attiecīgā akta rakstura (Tiesas
1988. gada 2. februāra spriedums apvienotajās lietās 67/85, 68/85 un 70/85
Van der Kooy
u.c./Komisija,
Recueil
, 219. lpp., 71. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 7. novembra spriedums apvienotajās lietās T‑141/99, T‑142/99,
T‑150/99 un T‑151/99
Vela
un
Tecnagrind
/Komisija,
Recueil
, II‑4547. lpp., 168. punkts) un faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, kuros tas pieņemts (Tiesas 1990. gada 14. februāra
spriedums lietā 350/88
Delacre
u.c./Komisija,
Recueil
, 395. lpp., 16. punkts, un iepriekš 147. punktā minētais spriedums lietā
Napoli Buzzanca
/Komisija, 60. punkts).
Līdz ar to šajā lietā jāizvērtē, vai lēmums par viena ĢDPP piešķiršanu prasītājam atbilst Noteikumu 25. panta otrajā daļā
izvirzītajām prasībām.
Šajā sakarā jāatgādina, ka lēmumi par ĢDPP piešķiršanu ir sagatavojoši akti (skat. iepriekš 97. punktu) un kā tādi tie nav
jāpamato. Iecēlējinstitūcijai tomēr jāpamato lēmums, ar ko tiek noraidīta sūdzība, kas celta par lēmumu, ar ko noteikts kopējais
paaugstināšanas punktu skaits (skat. iepriekš 147. punktu).
Jāprecizē arī, ka tas, vai pamatojums ir pietiekams, ir jāizvērtē, ievērojot būtiskos argumentus, uz kuriem iestāde atbild
(šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1994. gada 23. februāra spriedumu apvienotajās lietās T‑39/92 un T‑40/92
CB
un
Europay International
/Komisija,
Recueil
, II‑49. lpp., 122. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 1. marta spriedumu lietā T‑143/03
Smit
/
Europol
, Krājums‑CDL, I‑A‑39. lpp., un II‑171. lpp., 42. punkts).
Tā kā prasītājs sūdzībā apstrīdējis lēmuma viņam piešķirt tikai vienu ĢDPP tiesiskumu, sūdzības noraidīšanas pamatojumam būtu
jāattiecas uz ĢDPP piešķiršanas kritērijiem un to piemērošanu prasītāja individuālajai situācijai.
Iecēlējinstitūcija lēmumā noraidīt sūdzību par tikai viena ĢDPP piešķiršanu, vispārīgi apstiprinājusi, ka tai ir tiesības
lēmumu pieņemšanā ņemt vērā ne tikai uz paaugstinājumu pretendējošo ierēdņu NP, bet arī citus viņu nopelnu aspektus, prasītājam
izskaidroja, ka šāds lēmums “iekļaujoties [Juridiskā dienesta] vispārīgajā stratēģijā, kas piemērojama pārejas paaugstināšanas
amatā 2003. gada kārtai [..], lai palielinātu tās paaugstināto ierēdņu skaitu [..]. Atbilstoši 2003. gadā spēkā esošajam pārejas
rakstura tiesiskajam regulējumam ierēdņiem ar lielāko darba stāžu (tas ir, kuru pārejas PP skaits sasniedz 7 un vienā gadījumā
arī 4 īpašos papildu PP) un vienādu uzkrāto NP skaitu automātiski piešķirams lielāks punktu skaits. Piešķirot lielos ĢDPP
ierēdņiem, kuriem ir liels punktu skaits, [Juridiskais dienests] viņus ir arī nav iekļāvis 2004. gadā amatā paaugstināmo ierēdņu
sarakstā par labu tādiem amatā nepaaugstinātiem ierēdņiem kā [prasītājs]”.
Lēmumā noraidīt sūdzību Komisija atsaucas arī uz Juridiskā dienesta pamatnostādnēm paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtai.
Minēto pamatnostādņu 1B pielikumā precizēts, ka lielie ĢDPP un īpašie papildu PP piešķirti, lai “noteiktu paaugstinājumus
amatā 2003. gadā” (pamatnostādņu 1B pielikums). No minētā pielikuma izriet arī, ka paaugstināšanai amatā 2003. gadā Juridiskais
dienests kā galveno kritēriju ĢDPP piešķiršanai izmantojis noteiktas pakāpes ierēdņu “NP un pakāpē nostrādāto gadu PP summu”.
Pēc Juridiskā dienesta ieskatiem, šī punktu summa ļāva “līdzsvarotā veidā ņemt vērā nopelnus un darba stāžu attiecīgajā pakāpē”.
Ja vairākiem noteiktas pakāpes ierēdņiem “[šādi iegūtais] kopējais punktu skaits bija vienāds, nopelniem [bija piešķirama]
svarīgāka nozīme nekā darba stāžam attiecīgajā pakāpē”.
Visbeidzot, Komisija lēmumā noraidīt sūdzību atsaucas uz to, ka ir “jāpāriet uz tādu sistēmu, kas būtu balstīta uz nopelnu
ņemšanu vērā noteiktā laika periodā”. Tā šajā sakarā norāda uz iepriekš 213. punktā minēto spriedumu lietā
Leonhardt
/Parlaments, 51. punkts.
Ņemot vērā iepriekš minēto, jākonstatē, ka pamatojums, kas sniegts lēmumā, noraidīt sūdzību, atbilst pienākumiem, kas iecēlējinstitūcijai
noteikti Noteikumu 25. panta otrajā daļā. Minētajā lēmumā ir pietiekami izskaidroti kritēriji, ko Juridiskais dienests bija
noteicis ĢDPP piešķiršanai, un to piemērošana prasītāja individuālajai situācijai. Lēmumā noraidīt sūdzību papildus NP īpaši
norādīti apstākļi, kas ietekmējuši lēmumu par ĢDPP piešķiršanu, piemēram, uz paaugstinājumu pretendējošo ierēdņu darba stāžs.
Tādējādi lēmumā noraidīt sūdzību prasītājam darīti zināmi iemesli, kāpēc Komisija viņam piešķīrusi tikai vienu ĢDPP, un tas
turklāt ļauj Pirmās instances tiesai īstenot tiesiskuma kontroli.
No tā izriet, ka pamats par Noteikumu 25. panta otrās daļas pārkāpumu ir noraidāms kā nepamatots.
Par Noteikumu 45. panta, VPN 45 6. panta un 13. panta un dienesta interešu principa pārkāpumu, acīmredzamu kļūdu vērtējumā
un pilnvaru nepareizu izmantošanu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs norāda, ka saskaņā ar VPN 45 6. panta 4. punkta pirmās daļas a) apakšpunktu “darbā veiksmīgākajiem” ierēdņiem piešķirami
50 % ĢDPP, no 6 līdz 10 punktiem katram. Prasītājs norāda, ka viņš saņēmis tikai vienu ĢDPP, lai gan atbilstoši savam KAZ
viņš bija saņēmis 16 NP, tas ir, augstāko novērtējumu Juridiskajā dienestā. Viņam tādējādi no Juridiskā dienesta sadalītajiem
37 lielajiem ĢDPP būtu bijis jāsaņem 9 vai 10 punkti. Turklāt, tā kā četri Juridiskā dienesta A5 pakāpes ierēdņi, kam piešķirti
lielie ĢDPP, bija saņēmuši zemāku novērtējumu nekā 16 NP, viņš uzskata, ka iecēlējinstitūcija nav pareizi salīdzinājusi ierēdņu
nopelnus.
Prasītājs uzskata, ka no Juridiskā dienesta pamatnostādnēm izriet, ka tas ĢDPP piešķīris, pamatojoties uz “NP un pārejas PP
summu”. Turklāt no izdevuma
Administratīvā Informācija
Nr. 48‑2003 izrietot, ka tie Juridiskā dienesta ierēdņi, kam piešķirti lielie ĢDPP, bija saņēmuši 6 vai 7 pakāpē nostrādāto
gadu PP. Prasītājs no tā secina, ka tādējādi īpaši tika privileģēti ierēdņi ar ilgāku darba stāžu, lai gan to drīkst ņemt
vērā tikai kā papildu apsvērumu. Minētajās pamatnostādnēs un iecēlējinstitūcijas 2004. gada 15. jūnija lēmumā turklāt atklājoties,
ka iecēlējinstitūcijas mērķis esot bijis nevis izrādīt atzinību par individuāliem nopelniem, bet gan paaugstināt amatā ierēdņus,
kas saņēmuši visvairāk pārejas punktus, lai tādējādi “palielinātu Juridiskā dienesta darbinieku izredzes tikt paaugstinātiem
amatā laika periodā no 2003. gada līdz 2005. gadam”. Prasītājs no tā secina, ka paaugstināšana amatā atkarībā no nopelniem
ir kļuvusi par paaugstināšanu amatā atkarībā no darba stāža un paaugstināšanas procedūra esot veikta, nepareizi izmantojot
pilnvaras.
Komisija atbild, ka tiesību normās, kurās regulēta paaugstināšanas amatā 2003. gada kārta, paredzēts ņemt vērā ierēdņu sniegumu
gadu gaitā. Šis mērķis atspoguļots PP sistēmā. KAZ savukārt nesniedzot pilnīgu ierēdņu nopelnu atainojumu. Tajos tiekot apskatīts
tikai viens ierēdņa karjeras gads. Turklāt VPN 45 6. panta 4. punkta pirmajā daļā neesot paredzēts lielos ĢDPP piešķirt ierēdņiem,
kuri saskaņā ar pēdējo KAZ saņēmuši visvairāk NP. Lielie ĢDPP esot domāti tikai tiem ierēdņiem, kuri apliecinājuši izcilus
nopelnus atbilstoši VPN 45 6. panta 3. punkta i) un ii) apakšpunktam. 6. panta 3. punkta ii) apakšpunktā norādīts uz ierēdņu
īpašām pūlēm un izciliem sasniegumiem, kas apliecināti viņu “vērtējuma ziņojumos”. Šāds daudzskaitļa lietojums atspoguļojot
vēlmi ĢDPP piešķiršanu pamatot ar “nopelniem laika gaitā”. No tā esot jāsecina, ka Komisija ĢDPP var piešķirt, ne tikai pamatojoties
uz NP, bet arī ņemot vērā citus nopelnu aspektus. Tā tas esot bijis šajā lietā.
Tālāk Komisija apgalvo, ka tai nav jāpierāda, ka tā ir veikusi salīdzinošu nopelnu izvērtējumu, ja vien prasītājs nesniedz
pietiekami daudz norāžu par to, ka šāds vērtējums nav ticis veikts. Tas, ka NP skaits neatbilst ĢDPP skaitam, nekalpo par
šādu norāžu kopumu, jo ĢDPP skaits nav atkarīgs tikai no NP skaita. Turklāt viena ierēdņa nopelni neliedz pienācīgi ņemt vērā
citu ierēdņu līdzvērtīgus vai vēl lielākus nopelnus.
Komisija norāda arī, ka pārejas PP būtu jāļauj nodrošināt pāreju uz jauno paaugstināšanas amatā sistēmu, atbilstoši mērķim
izrādīt atzinību par ierēdņu uzcītību, ņemot vērā viņu sniegumu noteiktā pakāpē. Komisija turklāt skaidro, ka PP bija jāpiešķir,
ņemot vērā grūtības, kas saistītas ar to, ka iepriekšējā sistēmā trūka saskaņotu prasību vērtējuma ziņojumu izstrādāšanai,
izrādot atzinību par ierēdņa nopelniem noteiktā laika periodā saskaņā ar “objektīvu kritēriju”. Kā šāds kritērijs kalpojot
noteiktā pakāpē nostrādātais gadu skaits, kas ierobežoti tiek izmantots pakāpē nostrādāto gadu PP piešķiršanai.
Komisijas skatījumā no iepriekš izklāstītā izriet, ka NP un pārejas PP summa, kas kalpo kā pamats piešķiramo ĢDPP skaita aprēķinam,
atspoguļo ierēdņa nopelnus noteiktā laika periodā, nevis tikai darba stāžu attiecīgajā pakāpē.
Pamatojoties uz spriedumu lietā
Leonhardt
/Parlaments (iepriekš minēts 213. punktā, 55. punkts), Komisija arī apgalvo, ka tai neesot pienākuma pilnībā ņemt vērā ierēdņiem
iepriekšējā sistēmā veiktos vērtējumus, pretējā gadījumā pastāvētu risks paaugstināšanas sistēmas reformai atņemt jebkādu
praktisku nozīmi.
Komisija turklāt apstrīd, ka tā būtu nepareizi izmantojusi pilnvaras, šajā sakarā pamatojoties uz nepieciešamību nodrošināt
pāreju uz jauno sistēmu un iespēju ņemt vērā iepriekšējā paaugstināšanas amatā kārtā nepaaugstināto ierēdņu stāvokli.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka, sākot no paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtas, lai turpmāk darītu iespējamu objektīvāku un vienkāršāku
ierēdņu salīdzinošo vērtējumu, VPN 43 un VPN 45 tika izveidota paaugstināšanas amatā sistēma, kas balstīta uz nopelnu novērtēšanu
un kam raksturīga ikgadēja NP un PP piešķiršana ierēdņiem. Viens no PP veidiem ir VPN 45 6. pantā paredzētie ĢDPP.
Ar šo pamatu prasītājs apstrīd tā lēmuma tiesiskumu, ar ko viņam paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtā piešķirts tikai viens
ĢDPP. Pēc prasītāja domām, Komisija ir pārkāpusi VPN 45 6. pantu, ĢDPP piešķiršanā paaugstināmajiem ierēdņiem pārlieku nozīmi
piešķirot darba stāžam.
Vispirms jāatgādina, ka ar ĢDPP atbilstoši VPN 45 6. panta 3. punktam paredzēts izrādīt atzinību “ierēdņiem, kas atzīti par
nopelniem visbagātākajiem”. Saskaņā ar šo tiesību normu tie ir ierēdņi, kas ir “snieguši ieguldījumu tādu rezultātu sasniegšanā,
kuri [..] pārsniedz viņu individuālos uzdevumus” [i) apakšpunkts], vai kas “ieguldījuši īpašas pūles un sasnieguši izcilus
rezultātus savu pienākumu izpildē, kā tas apliecināts viņu [KAZ]” [ii) apakšpunkts]. Lielos ĢDPP, tas ir, no 6 līdz 10 ĢDPP,
atbilstoši VPN 45 6. panta 4. punktam paredzēts piešķirt tikai “darbā visveiksmīgākajiem ierēdņiem, kas apliecinājuši īpašus
nopelnus”, bet “mazos” ĢDPP, tas ir, no 0 līdz 4 ĢDPP atbilstoši tai pašai tiesību normai paredzēts “sadalīt starp pārējiem
ierēdņiem, kas to pelnījuši, ņemot vērā [6. panta] 3. punktā izvirzītos kritērijus”.
Jāatzīmē arī, ka VPN 45 6. pantā starp ĢDPP piešķiršanas kritērijiem nav norādīts darba stāžs noteiktā pakāpē.
No tā izriet, ka ĢDPP piešķiršana jābalsta uz apsvērumiem, kas saistīti ar attiecīgo ierēdņu īpašiem nopelniem, bet lielie
ĢDPP ir paredzēti tikai tiem ierēdņiem, kas apliecinājuši izcilus nopelnus. Pat nenoskaidrojot, vai un kādā mērā darba stāžs
noteiktā pakāpē var kalpot kā papildu kritērijs ĢDPP piešķiršanai, minēto kritēriju katrā ziņā nevar izmantot kā izšķirošo
faktoru (skat. pēc analoģijas Tiesas 1983. gada 24. marta spriedumu lietā 298/81
Colussi
/Parlaments,
Recueil
, 1131. lpp., 22. punkts, un iepriekš 101. punktā minēto spriedumu lietā
Vainker
/Parlaments, 16. un 17. punkts; Pirmās instances tiesas 1996. gada 29. februāra spriedumu lietā T‑280/94
Lopes
/Eiropas Kopienu Tiesa,
Recueil FP
, I‑A‑77. lpp. un II‑239. lpp., 138. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā T‑163/01
Perez Escanilla
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑131. lpp. un II‑717. lpp., 29. punkts).
Izvērtējot šī pamata pamatotību, jāatgādina, ka, lai novērtētu nopelnus, kas jāņem vērā, atbilstoši Noteikumu 45. pantam pieņemot
lēmumu par paaugstināšanu amatā un līdz ar to arī pieņemot lēmumu par PP piešķiršanu, administrācijai ir plaša rīcības brīvība,
bet Kopienu tiesas kontrolei ir jāattiecas tikai uz to, vai, ņemot vērā veidu un līdzekļus, kurus izmantojot, administrācija
nonākusi pie novērtējuma, tā rīkojusies pareizi un savas pilnvaras nav izmantojusi acīmredzami nepareizi (Tiesas 1983. gada
21. aprīļa spriedums lietā 282/81
Ragusa
/Komisija,
Recueil
, 1245. lpp., 9. punkts; Tiesas 1987. gada 4. februāra spriedums lietā 324/85
Bouteiller
/Komisija,
Recueil
, 529. lpp., 6. punkts, un iepriekš 89. punktā minētais spriedums lietā
Breton
/Eiropas Kopienu Tiesa, 98. punkts).
Šajā lietā Komisija lēmumā noraidīt sūdzību skaidrojusi, ka “ĢDPP piešķiršana [prasītājam] iekļaujas [Juridiskā dienesta]
vispārīgajā stratēģijā, kas piemērojama pārejas paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtai, [..] lai palielinātu tajā strādājošo
ierēdņu paaugstinājumu skaitu”. Komisija piebilst, ka “ierēdņiem ar lielāko darba stāžu (tas ir, kuru pakāpē nostrādāto gadu
PP skaits sasniedz 7 un vienā gadījumā arī 4 īpašos papildu PP) un vienādu uzkrāto NP skaitu automātiski piešķirams lielāks
punktu skaits” un līdz ar to viņi saņēmuši lielos ĢDPP. Komisija turklāt skaidro, ka “stratēģija paaugstināt amatā tos ierēdņus,
kas saņēmuši vislielāko pakāpē nostrādāto gadu PP/īpašo papildu PP skaitu, protams, ņemot vērā viņu nopelnus, ir tiesiski
pamatota”.
Lēmumā noraidīt sūdzību ir arī atsauce uz Juridiskā dienesta pamatnostādnēm paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtai. Minēto
pamatnostādņu 1B pielikumā paredzēts, ka gan lielie ĢDPP, gan īpašie papildu PP piešķirti, lai “noteiktu, [kuri ierēdņi] paaugstināmi
amatā 2003. gadā” (pamatnostādņu 1B pielikums). No minētā pielikuma turklāt izriet, ka paaugstināšanai amatā 2003. gadā Juridiskais
dienests kā galveno kritēriju ĢDPP piešķiršanā izmantojis noteiktā pakāpē strādājošo ierēdņu “NP un pakāpē nostrādāto gadu
PP summu”. Juridiskā dienesta skatījumā minētā summa ļaujot “līdzsvaroti ņemt vērā nopelnus un darba stāžu pakāpē”. Ja vairāku
vienā pakāpē strādājošu ierēdņu “[šādi iegūtā] summa ir vienāda, nopelniem piešķirama lielāka nozīme nekā darba stāžam pakāpē”.
Komisija iebildumu rakstā ir apstiprinājusi, ka “Juridiskajā dienestā ĢDPP piešķirti atkarībā no katra ierēdņa iegūto NP un
pārejas pakāpē nostrādāto gadu PP summas”, uzsverot, ka “NP un pakāpē nostrādāto gadu PP summa, kas ir pamatā ĢDPP aprēķinam,
ir domāta, lai [..] atspoguļotu nopelnus noteiktā laika periodā”.
Jautājumā par to, vai lēmums par ĢDPP piešķiršanu prasītājam atbilst VPN 45 6. panta 3. punktā izvirzītajām prasībām, jākonstatē,
ka saskaņā ar Juridiskā dienesta izmantoto metodi ĢDPP piešķiršanai A4 pakāpē paaugstināmie ierēdņi, kas bija uzkrājuši mazāk
NP nekā prasītājs, bet kuru darba stāžs pakāpē bija lielāks, saņēma vairāk ĢDPP nekā prasītājs.
Proti, prasītājs, kurš bija uzkrājis 16 NP, saņēma tikai vienu ĢDPP, bet četri citi Juridiskā dienesta A5 pakāpes ierēdņi,
kuri bija uzkrājuši 14 vai 15 NP, saņēma lielos ĢDPP, lai arī viņu nopelni atbilstoši KAZ sniegtajam vērtējumam bija mazāki
nekā prasītāja nopelni. Šie četri ierēdņi pēc darba stāža Juridiskā dienesta A5 pakāpē ierindojās kā otrais, trešais, ceturtais
un piektais, un viņu saņemto NP un pakāpē nostrādāto gadu PP summa bija vismaz 21 (vismaz 14 NP un 7 pakāpē nostrādāto gadu
PP), bet prasītāja, kuram bija mazāks darba stāžs pakāpē, NP un pārejas ĢDPP summa bija 19 (16 NP un 3 pakāpē nostrādāto gadu
PP).
No tā izriet, ka viena ĢDPP piešķiršana prasītājam nav pamatota ar VPN 45 6. panta 3. punktā izvirzītajiem kritērijiem. Administrācija
ĢDPP piešķīrusi nevis, ņemot vērā attiecīgo ierēdņu īpašo, pat izcilo nopelnu vērtējumu, bet gan matemātisku aprēķinu, proti,
NP un pakāpē nostrādāto gadu PP summu, bet pakāpē nostrādāto gadu PP skaits vienmēr atbilst darba gadu skaitam noteiktā pakāpē
(skat. iepriekš 206. punktu). Juridiskā dienesta izmantotie kritēriji ĢDPP piešķiršanai paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtā
ne tikai neizrāda atzinību “nopelniem bagātākajiem ierēdņiem”, kā prasīts VPN 45 6. panta 3. punktā, bet turklāt šajā lietā
faktiski sniedz priekšrocības tiem ierēdņiem, kuriem ir mazāk NP nekā prasītājam, jo lielāka darba stāža pakāpē dēļ starpība
starp viņu pakāpē nostrādāto gadu PP skaitu un prasītāja 3 pakāpē nostrādāto gadu PP ir lielāka nekā starpība starp viņu NP
skaitu un prasītāja 16 NP.
Runājot par Komisijas argumentu, ka ĢDPP piešķiršana balstīta uz noteiktā laika periodā gūtajiem nopelniem, nevis darba stāžu,
vispirms jānorāda, ka VPN 45 12. pantā paredzēts piešķirt pārejas PP, lai “varētu pienācīgi ņemt vērā noteiktā laika periodā
gūtos nopelnus”. Savukārt attiecībā uz ĢDPP VPN 45 6. pantā nav skaidras norādes uz šādu kritēriju.
Tomēr jāprecizē, kā uzsvērusi Komisija, ka VPN 45 6. panta 3. punktā minētajiem īpašajiem nopelniem, ar ko pamatota ĢDPP piešķiršana,
nav jābūt noteiktiem tikai un vienīgi attiecīgo ierēdņu pēdējos KAZ. VPN 45 6. panta 3. punkta ii) apakšpunktā faktiski ietverta
norāde uz KAZ – kuri minēti daudzskaitlī –, kam jāpalīdz noteikt nopelniem bagātākos ierēdņus, kuriem būtu jāpiešķir ĢDPP.
Juridiskā dienesta izmantotā metode noteikt ĢDPP skaitu pēc NP un pakāpē nostrādāto gadu PP summas, tomēr tam nav piemērota.
NP, kuri ņemti vērā, prasītājam piešķirot vienu ĢDPP, ir 16 NP, kas aprēķināti pēc pēdējā KAZ pirms paaugstināšanas kārtas.
Aprēķinot pakāpē nostrādāto gadu PP skaitu, nav ņemti vērā nopelni, kas, iespējams, minēti iepriekšējos vērtējuma ziņojumos.
Minētie pakāpē nostrādāto gadu PP atbilstoši VPN 45 12. panta 3. punkta a) apakšpunktam piešķirti automātiski, dodot “1 punktu
par katru pakāpē nostrādāto gadu līdz 7 punktiem”.
Visbeidzot, Komisija atsaucas uz to, ka ir jānodrošina “pāreja uz sistēmu, kas balstīta uz noteiktā laika periodā gūtajiem
nopelniem”. Komisija šajā sakarā atsaucas uz iepriekš 213. punktā minēto spriedumu lietā
Leonhardt
/Parlaments, 51. punkts. Tomēr jāatgādina, ka, lai gan minētajā spriedumā Pirmās instances tiesa atzinusi, ka administrācija
var pagaidu kārtībā, ievērojot zināmus ierobežojumus, atkāpties no striktas tādu tiesību normu un principu piemērošanas, kas
parasti attiecas uz paaugstināšanas amatā procedūru, tas ir pieļaujams tikai imperatīvas vajadzības dēļ, kas saistīta ar pāreju
no vecās sistēmas uz jauno, un lai ņemtu vērā ierobežojumus, ko obligāti ietver pāreja no vienas vadības sistēmas uz citu.
Tomēr ir skaidrs, ka ĢDPP ir paaugstināšanai amatā piemērojamās jaunās sistēmas pastāvīga, nevis pagaidu sastāvdaļa, tāpēc
atsaucei uz iepriekš minēto spriedumu lietā
Leonhardt
/Parlaments šajā ziņā nav nozīmes. Pirmās instances tiesa papildus atgādina, ka jaunās sistēmas spēkā stāšanās brīdī Komisijā
strādājošo ierēdņu nopelni attiecīgajā pakāpē turklāt attaisnoja trīs dažādu kategoriju pārejas punktu piešķiršanu.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka lēmumu prasītājam piešķirt vienu ĢDPP noteikusi prasītāja saņemto NP un pakāpē nostrādāto
gadu PP summa, un ar to tādējādi tiek pārkāpti VPN 45 6. panta 3. punktā izvirzītie kritēriji. Līdz ar to lēmums, ar kuru
noteikts kopējais prasītājam piešķirto paaugstināšanas punktu skaits, ir prettiesisks daļā, saskaņā ar kuru prasītājam piešķirts
viens ĢDPP.
Pārējie prasītāja iebildumi par minēto lēmumu nav jāizskata. Pamatojoties uz tiem, tāpat nebūtu iespējams panākt minētā lēmuma
atcelšanu plašākā apmērā, jo tie attiecas uz to pašu punktu kategoriju.

Par pamatu, kurā apstrīdēts lēmums prasītājam nepiešķirt nevienu apelācijas PP
Prasītājs pēc būtības apstrīd atbilstoši VPN 45 13. pantam iesniegtās administratīvās sūdzības izskatīšanas ilgumu. Viņš kritizē
arī to, ka paaugstināšanas komitejas ieteikumā nav norādīts pamatojums. Visbeidzot, prasītājs apgalvo, ka iecēlējinstitūcija
faktiski neesot izskatījusi viņa sūdzību.
Pirmās instances tiesa konstatē, ka atbilstoši VPN 45 13. panta 1. punktam administratīva sūdzība jāiesniedz piecu darbadienu
laikā pēc “8. pantā norādītā nopelnu saraksta” publicēšanas. Minēto sarakstu pieņem, “kad 6. pantā noteiktajā kārtībā ir piešķirti
[PP]”. Tātad administratīvā sūdzība ir par lēmumiem, kas saistīti ar ĢDPP. Šādam secinājumam nav pretrunā tas, ka prasītājs
savu sūdzību ir papildinājis ar argumentiem, kāpēc viņam būtu jāpiešķir papildu pienākumu PP.
Atteikums prasītājam piešķirt apelācijas PP tādējādi apstiprina lēmumu viņam piešķirt tikai vienu ĢDPP. Tāpēc pamati, kas
celti par lēmumu piešķirt vienu ĢDPP, ir jāinterpretē kā tādi, kas attiecas arī uz administratīvās sūdzības noraidījumu. Izskatot
iepriekšējo pamatu, ir konstatēts, ka lēmums prasītājam piešķirt vienu ĢDPP pieņemts, pieļaujot acīmredzamu kļūdu vērtējumā,
un pārkāpj Noteikumu 45. pantu, VPN 45 6. pantu un dienesta interešu principu. Minētās nelikumības tātad ir attiecināmas arī
uz atteikumu prasītājam piešķirt apelācijas PP.
Tādējādi šajā lietā nav jāizvērtē pamati, kuros kritizēta tieši prasītāja administratīvās sūdzības izskatīšana.

Par pamatu, kurā apstrīdēts atteikums prasītājam piešķirt papildu pienākumu PP
Prasītājs apstrīd atteikumu viņam piešķirt papildu pienākumu PP, pamatojoties uz to, ka paaugstināšanas komitejas ieteikumos
nav norādīts pamatojums, Noteikumu 45. pantu, VPN 45 9. pantu, vienlīdzīgas attieksmes principu, acīmredzamu kļūdu vērtējumā
un pilnvaru nepareizu izmantošanu.
Par to, ka paaugstināšanas komitejas ieteikumos nav norādīts pamatojums
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs, kurš nav saņēmis nevienu papildu pienākumu PP, pārmet A kategorijas ierēdņu paaugstināšanas amatā komitejai, ka
tā savos ieteikumos par papildu pienākumu PP piešķiršanu nav norādījusi pamatojumu.
Komisija atbild, ka sagatavojoši akti nav jāpamato.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz iepriekš 144. un 145. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, argumentu uzskata par nepamatotu.
Par to, ka iecēlējinstitūcija nav izmantojusi pilnvaras, kas tai piešķirtas VPN 45 9. pantā
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka iecēlējinstitūcija esot tikai pievienojusies paritārās komitejas ieteikumiem un neesot ņēmusi vērā prasītāja
veiktos pasniedzēja/lekciju vadītāja un pārstāvja pienākumus.
Komisija atbild, ka iecēlējinstitūcija faktiski esot salīdzinoši izvērtējusi uz papildu pienākumu PP pretendējošo ierēdņu
lietas, bet, pamatojoties uz šādu vērtējumu, nolēmusi prasītājam tos nepiešķirt. Komisija piebilst, ka iecēlējinstitūcijai
nekas neliedzot ievērot paaugstināšanas komiteju ieteikumus, kā tā rīkojusies šajā lietā.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar VPN 45 9. panta 3. punktu par papildu pienākumu PP piešķiršanu katrā paaugstināšanas
komitejā ieteikumus sniedz paritāra darba grupa. Kad ieteikumus apstiprinājusi komiteja, tie tiek iesniegti iecēlējinstitūcijai
lēmuma pieņemšanai.
Iecēlējinstitūcija lēmumu pieņēma 2003. gada 20. novembrī. Tas, ka iecēlējinstitūcija savā lēmumā ir pārņēmusi paaugstināšanas
komiteju ieteikumus, nav pietiekams arguments, lai apgalvotu, ka iecēlējinstitūcija faktiski nav izmantojusi savas pilnvaras.
Iecēlējinstitūcija var piekrist paaugstināšanas komiteju novērtējumam.
Katrā ziņā prasītāja sūdzība ir tieši par atteikumu viņam piešķirt papildu pienākumu PP. Iecēlējinstitūcija prasītāja sūdzību
ir noraidījusi ar argumentiem, kas liecina, ka tā faktiski ir izvērtējusi minētās kategorijas punktu piešķiršanas iespēju.
Iecēlējinstitūcija norādījusi, ka lekcijas un citas darbības, kuras prasītājs min, bijušas cieši saistītas gan ar viņa pienākumiem,
gan jomu, kurā viņš strādāja Juridiskajā dienestā. Iecēlējinstitūcija turklāt minējusi, ka Juridiskā dienesta “pārredzamības
grupa”, kuras darbā piedalījies prasītājs, esot neformāla struktūra. Tādējādi iecēlējinstitūcija uzskatījusi, ka šādu grupu
nevar pielīdzināt paritārai komitejai, jo VPN 45 I pielikumā sniegtais papildu pienākumu saraksts esot pilnīgs. Visbeidzot,
iecēlējinstitūcija konstatēja, ka prasītāja 2001.–2002. gada KAZ
ad hoc
sadaļā nav minēti nekādi papildu pienākumi.
Tādējādi arguments, ka iecēlējinstitūcija faktiski neesot izmantojusi savas pilnvaras, nav pamatots.
Par to, ka iecēlējinstitūcija neesot ievērojusi VPN 45 9. pantu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka viņš pārstāvot A5 pakāpes ierēdņus Juridiskā dienesta pārredzamības grupā. Viņš esot arī papildus saviem
parastajiem pienākumiem vadījis kursus un lekcijas gan ārpus iestādes, gan saviem kolēģiem. Prasītājs turklāt uzskata, ka
tas, ka viņš šādu kursu un lekciju vadīšanai nepieciešamās zināšanas ieguvis, strādājot Juridiskajā dienestā, neesot būtiski.
Viņš Juridiskajam dienestam pārmet, ka tas šos pienākumus nav darījis zināmus paaugstināšanas komitejai un nav tos minējis
viņa KAZ par 2001.–2002. gadu. Visbeidzot, prasītājs uzskata, ka citiem ierēdņiem papildu pienākumu PP piešķirti par līdzīgām
darbībām vai pat par mazāk svarīgām darbībām. Viņš prasa Pirmās instances tiesai lūgt Komisiju iesniegt sarakstu, kurā būtu
anonīmi norādīti A5 pakāpes ierēdņi, kuri saņēmuši papildu pienākumu PP par “pasniedzēja/lekciju vadītāja” un pārstāvja funkciju
veikšanu, precizējot veiktās darbības. Viņš arī prasa lūgt Komisiju izskaidrot, kādā veidā minētās darbības atšķiras no attiecīgo
ierēdņu darbības jomas iestādē.
Komisija uzsver, ka iecēlējinstitūcijai paaugstināšanas procedūrā ir plaša rīcības brīvība. Turklāt tā norāda, ka Juridiskā
dienesta “pārredzamības grupa” ir tikai neformāla struktūra, kas nav pielīdzināma VPN 45 I pielikumā uzskaitītajām komitejām.
No tā izrietot, ka A kategorijas ierēdņu paaugstināšanas amatā komitejai nav pilnvaru prasītājam piešķirt PP kā atzinību par
dalību minētajā struktūrā. Visbeidzot, tas, ka prasītājs ir darbojies kā pasniedzējs/lekciju vadītājs, viņam nenodrošinot
tiesības saņemt papildu pienākumu PP. Piešķiramo punktu ierobežotais skaits norādot, ka tos var piešķirt vienīgi nopelniem
bagātākajiem ierēdņiem, piemērojot VPN 45 9. pantā izvirzītos kritērijus. Tas, ka kāds ierēdnis guvis nopelnus, neizslēdz
iespēju, ka citu ierēdņu gūtie nopelni var būt līdzvērtīgi vai pat vēl lielāki.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa norāda, ka VPN 45 9. panta 2. punktā iecēlējinstitūcijai paredzēta plaša rīcības brīvība. Tajā papildu
pienākumu PP piešķiršanai izvirzīti trīs kritēriji. Tie paredzēti, lai pārliecinātos, vai attiecīgie pienākumi veikti iestādes
interesēs, vai tie ietilpst ierēdņa kompetencē un vai ierēdnis tos paveicis sekmīgi. Katra minētā kritērija izpildes pārbaudei
iecēlējinstitūcijai ir paredzēta rīcības brīvība. VPN 45 9. panta 2. punktā ir noteikta punktu kvota, kas sadalāma atkarībā
no tā, cik ierēdņi pretendē uz paaugstinājumu. Minēto punktu kvotu sadalīšana pēc VPN 45 I pielikumā noteiktās skalas atbilstoši
tur uzskaitītajām dažādajām darbībām nozīmē, ka ir jāveic izvēle, kas balstīta uz vērā ņemamu nopelnu vērtējumu. Pirmās instances
tiesa atgādina, ka šajā sakarā tās kontrolei ir jāaprobežojas ar to, vai administrācija, izmantojot savu rīcības brīvību,
nav pārkāpusi tās robežas un to nav izmantojusi acīmredzami kļūdaini (skat. iepriekš 291. punktu).
Vispirms runājot par prasītāja darbošanos “pārredzamības grupā”, jāatgādina, ka VPN 45 I pielikumā ir pilnīgā veidā uzskaitīti
iestādes interesēs veikto papildu pienākumu veidi, par kuriem var piešķirt papildu pienākumu PP atbilstoši VPN 45 9. pantam.
Tā kā darbošanās pārredzamības grupā nav norādīta VPN 45 I pielikumā, iecēlējinstitūcija, prasītājam par darbošanos šādā grupā
nepiešķirot nevienu papildu pienākumu PP, nav pieļāvusi ne juridisku kļūdu, ne acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Turpinājumā par apgalvotajām prasītāja pasniedzēja/lekciju vadītāja darbībām jānorāda, ka atbilstoši VPN 45 I pielikumam par
šādām darbībām var piešķirt vienu papildu pienākumu PP. Tomēr prasītāja darba aprakstā ir minēta “informācijas izplatīšana
par [atsevišķiem] juridiskiem aspektiem – iekšēja informācijas izplatīšana”. Turklāt prasītāja KAZ par 2001.–2002. gadu precizēts,
ka viņam uzticēts “informēt Komisiju un tās dienestus par tiesvedību un Kopienu tiesību attīstību, [kā arī] izplatīt zināšanas
un pieredzi Kopienu tiesību jomā”. No tā izriet, ka iecēlējinstitūcija nav pieļāvusi ne juridisku kļūdu, ne acīmredzamu kļūdu
vērtējumā, uzskatot, ka mācības un lekcijas, ko prasītājs sniedzis saviem kolēģiem, ietilpst viņa parastajos pienākumos. Iecēlējinstitūcija
ir pamatoti uzskatījusi, ka atbilstoši VPN 45 9. panta 2. punkta otrās daļas otrajam ievilkumam prasītājam par minētajām darbībām
nevar izrādīt atzinību ar papildu pienākumu PP.
Prasītājs norādījis arī uz darbībām ārpus iestādes. Runa ir par divām lekcijām par Kopienu konkurences tiesībām un par Eiropas
administratīvajām tiesībām, kas notikušas Spānijas universitātēs, tiesību zinātņu pētniecības projektu telesakaru jomā pēc
Itālijas valsts iestāžu lūguma un publikāciju par pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi. Prasītājs tomēr nav
iesniedzis pierādījumus, ka minētās darbības būtu veiktas “iestādes interesēs”, kā noteikts VPN 45 9. panta 2. punkta otrās
daļas pirmajā ievilkumā. Turklāt iecēlējinstitūcija 2004. gada 15. jūnija lēmumā norādījusi, ka Juridiskais dienests prasītāja
vārdu nebija iekļāvis to ierēdņu sarakstā, kuriem, pēc tā ieskatiem, varētu piešķirt papildu pienākumu PP. Iecēlējinstitūcija
tādējādi varēja pieņemt, ka Juridiskais dienests minētās prasītāja darbības nav iekļāvis KAZ sadaļā “Papildu pienākumi”. Prasītājs
kritizē šādu izlaidumu, bet šī kritika nav pieņemama, jo tādējādi tiek apstrīdēts KAZ par 2001.–2002. gadu, ko prasītājs nav
apstrīdējis savlaicīgi. Prasītājs norādījis, ka viņš minētos pienākumus uzskaitījis KAZ sadaļā, kura viņam bija jāaizpilda
pašam. Šāds uzskaitījums tomēr nav noteicošs, jo ierēdņa attieksme pret savām darbībām dabiski ir subjektīva.
Visbeidzot, nav pieņemama arī prasītāja prasība lūgt Komisiju iesniegt Pirmās instances tiesai sarakstu, kurā būtu anonīmi
norādīti ierēdņi, kuri saņēmuši papildu pienākumu PP, kā arī viņu veiktās darbības, par ko piešķirti papildu pienākumu PP,
un paskaidrojumi, kāpēc minētās darbības neesot uzskatāmas par attiecīgo ierēdņu parastajiem pienākumiem. Prasītājs nav pierādījis,
ka darbības, par kurām, pēc viņa domām, būtu jāpiešķir papildu pienākumu PP, atbilst visiem VPN 45 9. panta 2. punktā izvirzītajiem
kritērijiem. Turklāt no pieņēmuma, ka kāds ierēdnis saņēmis vienu papildu pienākumu PP par tādu darbību veikšanu, kas atbilst
visiem VPN 45 9. panta 2. punktā izvirzītajiem kritērijiem, nekādi neizriet, ka lēmums prasītājam nepiešķirt papildu pienākumu
PP būtu prettiesisks.
No tā izriet, ka pamats par VPN 45 9. panta pārkāpumu nav pamatots.
Par pilnvaru nepareizu izmantošanu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs uzskata, ka papildu pienākumu PP piešķiršanā konstatējama pilnvaru nepareiza izmantošana. Viņš apgalvo, ka “pasniedzēja/lekciju
vadītāja” darbības ņemtas vērā tikai atsevišķos gadījumos un patvaļīgā veidā, lai gan VPN 45 I pielikumā sniegtajā papildu
pienākumu uzskaitījumā dilstošā kārtībā tās minētas kā ceturtās svarīgākās no sešām. Viņš arī norāda, ka šo VPN 2004. gada
versijā minētās funkcijas nav ietvertas, jo “[esot] grūti noteikt robežu starp lekciju vadītāja vai pasniedzēja funkcijām
un ierēdņa parastajiem pienākumiem”.
Pēc atbildētājas ieskatiem, atbildes, ko tā sniegusi par iepriekš izvērtētajām pamata daļām, liecinot, ka prasītāja pasniedzēja/lekciju
vadītāja darbības esot ņemtas vērā pienācīgi un papildu pienākumu PP piešķirti atbilstoši VPN 45 9. pantā izvirzītajiem kritērijiem.
Turklāt tas, ka minētās funkcijas kopš 2004. gada paaugstināšanas kārtas attiecīgā kritērija piemērošanas grūtību dēļ ir svītrotas
no VPN 45 I pielikuma, neliecinot, ka konstatējama pilnvaru nepareiza izmantošana.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa atgādina, ka pilnvaru nepareizas izmantošanas jēdziens Kopienu tiesībās ir precīzi noteikts un attiecas
uz situāciju, kad administratīva iestāde izmanto savas pilnvaras citiem mērķiem, nevis tiem, kuru sasniegšanai šīs pilnvaras
piešķirtas. Pilnvaru nepareiza izmantošana lēmumā izpaužas tikai tad, ja objektīvas, būtiskas un saskanīgas pazīmes liecina,
ka lēmums ir pieņemts, lai sasniegtu mērķus, kas tajā nav uzskaitīti (Tiesas 2003. gada 5. jūnija spriedums lietā C‑121/01 P
O’Hannrachain
/Parlaments,
Recueil
, I‑5539. lpp., 46. punkts; Pirmās instances tiesas 1996. gada 11. jūnija spriedums lietā T‑118/95
Anacoreta Correia
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑283. lpp. un II‑835. lpp., 25. punkts, un Pirmās instances tiesas 2004. gada 14. oktobra spriedums lietā T‑389/02
Sandini
/Eiropas Kopienu Tiesa, Krājums‑CDL, I‑A‑295. lpp. un II‑1339. lpp., 123. punkts).
Tādējādi pilnvaru nepareiza izmantošana ir patstāvīgs tiesību akta atcelšanas pamats, ko nevar secināt no kļūdas VPN 45 9. panta
un I pielikuma piemērošanā. Vēl jo vairāk, iepriekš izklāstīto argumentu analīze apliecinājusi, ka VPN 45 9. pants bija piemērots
pareizi. Turklāt tas, ka, sākot ar 2004. gada paaugstināšanas kārtu, pasniedzēja/lekciju vadītāja darbības svītrotas no VPN 45
I pielikuma, nepierāda, ka atteikums paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtā prasītājam piešķirt papildu pienākumu PP būtu
bijis motivēts ar slēptiem mērķiem, ne arī, ka minētajā sadaļā ietvertās normas viņam vispār būtu piemērotas nepareizi.
Tātad arguments nav pamatots. Tādējādi tas pats attiecas arī uz visu pamatu, kas celts par lēmumu prasītājam nepiešķirt nevienu
papildu pienākumu PP.

Par pamatu, kurā apstrīdēts atteikums prasītājam piešķirt PKPP
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka A kategorijas ierēdņu paaugstināšanas komitejas lēmumā par PKPP piešķiršanu neesot norādīts pamatojums.
Tas pats esot sakāms arī par iecēlējinstitūcijas lēmumu par viņa sūdzību.
Komisija atbild, ka sagatavojoši akti nav jāpamato un ka paskaidrojumi, kas sniegti, noraidot prasītāja sūdzību, esot pietiekami.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa atgādina, ka paaugstināšanas komiteju kompetencē ir ieteikt piešķirt PKPP (skat. iepriekš 84. punktu).
Tām nav pienākuma savus ieteikumus pamatot iepriekš 143. un turpmākajos punktos izklāstīto iemeslu dēļ. Prasītājs turklāt
nevar iecēlējinstitūcijai pārmest, ka tā neesot pamatojusi 2004. gada 15. jūnija lēmumā ietverto atteikumu viņam piešķirt
PKPP. Prasītājs savā sūdzībā nav apgalvojis, ka viņam pienākas šādi punkti, un nav sniedzis sīkākus argumentus šajā sakarā.
Turklāt iecēlējinstitūcijas lēmumā ir pamatojums par pārejas noteikumu ieviešanu. Visbeidzot, jau izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 34‑2003 bija norādīts, ka “paaugstināšanas komitejas [..] varēs ierosināt ierēdņiem, kuru situācija to pamato, piešķirt
līdz 2 punktiem”, bet izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 82‑2003 bija precizēti galvenie gadījumi, kuros šādu punktu piešķiršana ir pamatota.
Tādējādi pamats nav pamatots.

Pamats, kurā apstrīdēts amatā paaugstināto ierēdņu saraksts
Lietas dalībnieku argumenti
Neatkarīgi no pamatiem, kuros apstrīdēts sagatavojošo aktu tiesiskums un kuri var ietekmēt amatā paaugstināto ierēdņu saraksta
tiesiskumu, prasītājs arī tieši apstrīd minētā saraksta spēkā esamību. Viņš apgalvo, ka iecēlējinstitūcija, pieņemot lēmumus
par paaugstināšanu amatā, neesot salīdzinājusi kandidātu nopelnus, bet tikai ievērojusi paaugstināšanas komitejas izstrādāto
nopelnu sarakstu.
Pēc Komisijas teiktā, iecēlējinstitūcijai neesot liegts ievērot paaugstināšanas komiteju ieteikumus un prasītājs neesot pierādījis,
ka tā faktiski nebūtu izmantojusi savu rīcības brīvību.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa atgādina, ka minētā komiteja 2003. gada 13. novembrī pieņēma VPN 45 10. pantā minēto nopelnu sarakstu,
ņemot vērā 2003. gada 7. jūlijā publicēto sarakstu un tās ieteikumus papildu pienākumu PP, apelācijas PP un PKPP piešķiršanai.
Iecēlējinstitūcija 2003. gada 20. novembrī atbilstoši minētajiem ieteikumiem pieņēma paaugstināto ierēdņu sarakstu. Tomēr
gan NP un PP piešķiršanas kritēriji, gan VPN 43 un VPN 45 paredzētās procedūras kalpo kā objektīva mēraukla nopelnu novērtējumam
un samazina faktorus, kas varētu mudināt iecēlējinstitūciju atkāpties no paaugstināšanas komiteju ieteikumiem.
Katrā ziņā ar to, ka A kategorijas paaugstināšanas komitejas un iecēlējinstitūcijas paustie viedokļi sakrīt, nepietiek, lai
pierādītu, ka iecēlējinstitūcija faktiski nav izmantojusi savas pilnvaras.
Šis pamats tādējādi nav pamatots.
4.
Par atcelšanas apmēru
Pirmās instances tiesa ir secinājusi, ka prasītāja iebildumi par lēmumu viņam piešķirt tikai vienu ĢDPP ir pamatoti (iepriekš
286. un turpmākie punkti). Tādējādi konstatētā nelikumība ietekmē lēmumu prasītājam piešķirt kopā tikai 20 paaugstināšanas
punktus.
Tomēr jāizvērtē, vai minētā nelikumība ietekmē arī paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtā A4 pakāpē paaugstināto ierēdņu sarakstu
vai katrā ziņā – atteikumu minētajā sarakstā ietvert prasītāja vārdu.
Atbilde uz šo jautājumu ir atkarīga no tā, vai pasākumi, kas Komisijai būtu jāveic, lai novērstu minēto nelikumību, ļaus prasītājam
sasniegt paaugstināšanas slieksni, kas paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtai izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 69‑2003 noteikts 31 punkta apmērā.
Šajā lietā prasītājs saņēma 16 NP un 3 pakāpē nostrādāto gadu PP. Viņš turklāt varētu saņemt arī līdz 10 ĢDPP atbilstoši VPN 45
6. panta 4. punkta a) apakšpunktam. Visbeidzot, no VPN 45 13. panta 2. punkta izriet, ka iecēlējinstitūcija pēc attiecīgas
prasības var piešķirt “papildu” (ārpus ģenerāldirektoram iedalītās kvotas) apelācijas PP. Komisija atbildēs uz Pirmās instances
tiesas jautājumiem precizējusi, ka “šāda prasība ir pieņemama [..], pat ja ģenerāldirektorāts attiecīgajam ierēdnim piešķīris
10 [ĢDPP], tas ir, maksimālo punktu skaitu”. Komisija turklāt ir norādījusi, ka apelācijas PP var piešķirt “neierobežoti”.
Šāda interpretācija atbilst Noteikumu 45. pantā iecēlējinstitūcijai paredzētajai nozīmīgajai lomai, izvērtējot ierēdņu nopelnus
iespējamas paaugstināšanas amatā aspektā. Tā ir arī izskaidrojusi, ka iestādes rīcības brīvību ierobežoti ietekmē vidējais
mērķlielums un sods, kas paredzēts VPN 45 6. panta 1. punktā un izdevumā
Administratīvā Informācija
Nr. 99‑2002 (iepriekš minētais 168. un turpmākie punkti).
Šādos apstākļos nav neiespējams, ka prasītājs varētu sasniegt iepriekš norādīto paaugstināšanas slieksni.
No tā izriet, ka jāatceļ 2003. gada 20. novembra lēmumi, ar kuriem iecēlējinstitūcija, pirmkārt, noteikusi, ka paaugstināšanas
amatā 2003. gada kārtā prasītājam tiek piešķirti kopā 20 paaugstināšanas punkti, un, otrkārt, atteikusi viņu ietvert A4 pakāpē
paaugstināto ierēdņu sarakstā.
Prasītājs tomēr lūdz atcelt A5 pakāpes ierēdņu nopelnu sarakstu un A4 pakāpē paaugstināto ierēdņu sarakstu kopumā. Viņš norāda,
ka atšķirībā no iepriekšējās sistēmas paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtā pieņemtie lēmumi turpina radīt tiesiskas sekas
arī pēc tās beigām paaugstināšanas punktu uzkrāšanas sistēmas dēļ. Prasītājs turklāt apgalvo, ka viņa celtās iebildes par
VPN 43 un VPN 45 prettiesiskumu, sagatavojošo aktu neesamību un to, ka netika veikts nopelnu salīdzinājums, ietekmē visu procedūru
un visus ar to saistītos ierēdņus.
No iepriekš minētā 87. un turpmākajiem punktiem tomēr izriet, ka VPN 45 10. pantā minētais nopelnu saraksts ir sagatavojošs
akts, ko kā tādu nevar atcelt.
Turklāt no Pirmās instances tiesas analīzes iepriekš 125.–256. punktā izriet, ka prasītāja vēlme, pamatojoties uz VPN 43 un
VPN 45 prettiesiskumu vai sagatavojošo aktu neesamību, panākt amatā paaugstināto ierēdņu saraksta atcelšanu pilnā apmērā katrā
ziņā balstīta uz kļūdainu pieņēmumu, jo minētās iebildes par prettiesiskumu un attiecīgais pamats nav pamatoti.
Visbeidzot, amatā paaugstināto ierēdņu saraksta, kurā ir minēts 141 ierēdnis, atcelšana pilnā apmērā būtu nesamērīga (šajā
sakarā skat. Tiesas 1980. gada 5. jūnija spriedumu lietā 24/79
Oberthür
/Komisija,
Recueil
, 1743. lpp., 13. punkts; Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. jūlija spriedumu lietā T‑68/91
Barbi
/Komisija,
Recueil
, II‑2127. lpp., 36. punkts; iepriekš 220. punktā minēto spriedumu lietā
Rasmussen
/Komisija, 52. punkts, un Pirmās instances tiesas 2004. gada 6. jūlija spriedumu lietā T‑281/01
Huygens
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑203. lpp. un II‑903. lpp., 141. punkts). Šādu uzskatu neapgāž arī acīmredzamais apstāklis, ka
paaugstināšanas kārtā pieņemto apstrīdēto lēmumu tiesiskās sekas nebeidzas ar attiecīgo kārtu, jo prasītājam nākotnē varētu
būt jākonkurē ar ierēdņiem, kuru paaugstināšana amatā nav tikusi atcelta.

Par procesa organizatoriskajiem pasākumiem
Prasītājs lūdz Pirmās instances tiesu veikt vairākus procesa organizatoriskos pasākumus.
Pirmkārt, viņš lūdz Pirmās instances tiesu “aicināt atbildētāju iesniegt ziņas par pārejas PP, NP un ĢDPP skaitu, kas piešķirts
katram Juridiskā dienesta A5 pakāpes ierēdnim, nenorādot viņu vārdus”. Pirmās instances tiesa uzskata, ka šāds pasākums nav
vajadzīgs, ņemot vērā iepriekš 296. punktā izdarītos konstatējumus.
Otrkārt, prasītājs lūdz Pirmās instances tiesu “aicināt atbildētāju iesniegt [to] ieteikumu par ĢDPP piešķiršanu prasītājam,
kas jāparaksta Santaolajam Gadeam [
Santaolalla Gadea
], direktoram, kura pakļautībā strādā prasītājs, vai visus dokumentus, kuros šāds ieteikums minēts”. Pirmās instances tiesa
tiesvedības gaitā noteikusi to veikt.
Treškārt, prasītājs lūdzis Pirmās instances tiesu “aicināt atbildētāju iesniegt sarakstu, kurā būtu anonīmi norādīti A5 pakāpes
ierēdņi, kuri saņēmuši punktus par pasniedzēja/lekciju vadītāja darbībām, norādot viņu veiktās darbības un paskaidrojot, kā
tās atšķiras no attiecīgo ierēdņu parastās darba jomas iestādē”. Minētais lūgums nav jāapmierina iepriekš 324. punktā izklāstīto
iemeslu dēļ.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā atbildētājai spriedums ir nelabvēlīgs,
tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītāja prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(piektā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
atcelt Komisijas lēmumus, saskaņā ar kuriem prasītājam kopā piešķirti 20 paaugstināšanas punkti un atteikts viņu iekļaut to
ierēdņu sarakstā, kuri paaugstināšanas amatā 2003. gada kārtā paaugstināti A4 pakāpē;
2)
noraidīt prasību pārējā daļā;
3)
Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Vilaras
Martins Ribeiro
Dehousse
Šváby

Jürimäe
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 19. oktobrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

M. Vilaras
Satura rādītājs
Atbilstošās tiesību normas
Fakti un procedūra
Lietas dalībnieku prasījumi
Par pieņemamību
1.  Paaugstināšanas amatā sistēma
2.  Paaugstināšanas amatā norise
3.  Nelabvēlīgais akts
4.  Termiņš prasības celšanai
Par lietas būtību
1.  Par iebildēm par atsevišķu VPN 43 un VPN 45 normu prettiesiskumu
Par pirmo iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz VPN 43 2. pantu un VPN 45 3., 6., 7., 9., 10., 12. un 13. pantu
Par apgalvoto NP nenozīmīgumu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par pamatojuma trūkumu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par to, vai VPN 45 pārkāpj Noteikumu 26. pantu un tiesības uz aizstāvību
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par saskaņā ar VPN 45 13. pantu celtu prasību efektivitāti
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par labas pārvaldības principa un tiesību uz lietas objektīvu un taisnīgu izskatīšanu pārkāpumu
Par otro iebildi par prettiesiskumu, kas attiecas uz VPN 45 6. un 7. pantu kopā ar izdevumu Administratīvā Informācija Nr. 99‑2002,
kuros noteikts vidējais mērķlielums, ierobežojot ģenerāldirektorātu rīcības brīvību
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par trešo iebildi par prettiesiskumu, kas attiecas uz VPN 45 12. pantu, kurā esot piešķirta pārmērīga nozīme darba stāžam
un kurš esot neprecīzs, un kurā netiekot ievērota iecēlējinstitūcijas kompetence
Par VPN 45 12. panta pagaidu raksturu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par apgalvoto noteiktā pakāpē nostrādātā darba stāža izšķirošo nozīmi pārejas PP piešķiršanā
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par paaugstināšanas komiteju kompetences trūkumu PKPP piešķiršanai
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par ceturto iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz VPN 45 9. pantu un I pielikuma 1., 2., 3., 5. un 6. punktu, kuru dēļ atsevišķi
darbi tiekot novērtēti pārāk augstu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par piekto iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz VPN 45 7. panta 2. punktu, kas esot diskriminējošs
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
2.  Par pamatu, kas balstīts uz to, ka nepastāv lēmumi par administratīvajām sūdzībām un papildu pienākumu PP, PKPP un īpašo
papildu PP piešķiršanu
3.  Par pamatiem, kas balstīti uz VPN 45 īstenošanas prettiesiskumu
Par pamatiem, kuros apstrīdēts lēmums prasītājam piešķirt tikai vienu ĢDPP
Par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par Noteikumu 45. panta, VPN 45 6. panta un 13. panta un dienesta interešu principa pārkāpumu, acīmredzamu kļūdu vērtējumā
un pilnvaru nepareizu izmantošanu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par pamatu, kurā apstrīdēts lēmums prasītājam nepiešķirt nevienu apelācijas PP
Par pamatu, kurā apstrīdēts atteikums prasītājam piešķirt papildu pienākumu PP
Par to, ka paaugstināšanas komitejas ieteikumos nav norādīts pamatojums
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par to, ka iecēlējinstitūcija nav izmantojusi pilnvaras, kas tai piešķirtas VPN 45 9. pantā
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par to, ka iecēlējinstitūcija neesot ievērojusi VPN 45 9. pantu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par pilnvaru nepareizu izmantošanu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par pamatu, kurā apstrīdēts atteikums prasītājam piešķirt PKPP
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pamats, kurā apstrīdēts amatā paaugstināto ierēdņu saraksts
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
4.  Par atcelšanas apmēru
Par procesa organizatoriskajiem pasākumiem
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – franču.