CELEX: 62009CJ0304
Traktatbrud
statsstøtte
støtte til fordel for nyligt børsnoterede selskaber
tilbagesøgning

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har i stævningen nedlagt påstand om, at det fastslås, at idet Den Italienske Republik
ikke inden for de fastsatte frister har truffet alle de forholdsregler, der er nødvendige med henblik på at ophæve den støtteordning,
der blev erklæret ulovlig og uforenelig med det fælles marked ved Kommissionens beslutning 2006/261/EF af 16. marts 2005 om
Italiens støtteordning C 8/2004 (ex NN 164/2003) til fordel for nyligt børsnoterede selskaber (EUT 2006 L 94, s. 42), og med
henblik på at tilbagesøge den støtte, der blev tildelt i medfør af denne ordning, har den tilsidesat sine forpligtelser i
henhold til EF-traktaten og i henhold til bestemmelserne i artikel 2 – 4 i denne beslutning.

Retsforskrifter
13. betragtning til Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel
[88 EF] (EFT L 83, s. 1) har følgende ordlyd:
»I tilfælde af ulovlig støtte, som er uforenelig med fællesmarkedet, skal den effektive konkurrence genetableres; til det
formål er det nødvendigt, at støtten, inklusive renter, omgående tilbagebetales; tilbagebetalingen bør ske i overensstemmelse
med procedurerne i national ret; anvendelsen af disse procedurer må ikke – ved at forhindre en omgående og effektiv gennemførelse
af Kommissionens beslutning – være til hinder for en genskabelse af normale konkurrencevilkår; med henblik herpå bør medlemsstaterne
træffe alle nødvendige foranstaltninger til at sikre, at Kommissionens beslutning fungerer efter hensigten.«
Artikel 14 i forordning nr. 659/1999 med overskriften »Tilbagebetaling af støtte« fastsætter:
»1.      I negative beslutninger om ulovlig støtte bestemmer Kommissionen, at den pågældende medlemsstat skal træffe alle nødvendige
foranstaltninger til at kræve støtten tilbagebetalt fra støttemodtageren, i det følgende benævnt »beslutning om tilbagebetaling«.Kommissionen
kræver ikke tilbagebetaling af støtten, hvis det vil være i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen.
2.      Den støtte, der skal tilbagebetales i medfør af en beslutning om tilbagebetaling, skal indeholde renter beregnet på grundlag
af en passende sats, der fastsættes af Kommissionen. Renterne betales fra det tidspunkt, hvor den ulovlige støtte var til
støttemodtagerens rådighed, og indtil den tilbagebetales.
3.      Med forbehold af eventuel kendelse fra De Europæiske Fællesskabers Domstol efter traktatens artikel [242 EF] skal tilbagebetalingen
ske omgående og i overensstemmelse med gældende procedurer i den pågældende medlemsstats nationale ret, forudsat at disse
giver mulighed for omgående og effektiv gennemførelse af Kommissionens beslutning. Til det formål og i tilfælde af søgsmål
ved de nationale domstole træffer de pågældende medlemsstater alle nødvendige foranstaltninger, som er til rådighed i deres
respektive retssystemer, herunder også foreløbige foranstaltninger, dog med forbehold af fællesskabsretten.«
Artikel 23, stk. 1, i denne samme forordning bestemmer:
»Retter den pågældende medlemsstat sig ikke efter betingede eller negative beslutninger, navnlig i sager, der henvises til
i artikel 14, kan Kommissionen indbringe sagen direkte for De Europæiske Fællesskabers Domstol i overensstemmelse med traktatens
artikel [88, stk. 2].«

Faktiske omstændigheder og beslutning 2006/261
Med artikel 1 i sin beslutning 2006/261/EF har Kommissionen erklæret, at den statsstøtteordning i form af skattelettelser
for virksomheder, der noteres på et europæisk reguleret marked, som Italien har indført, er iværksat ulovligt og er uforenelig
med fællesmarkedet.
Således som det fremgår af nævnte beslutning, gav den pågældende støtteordning to typer økonomiske fordele. For det første
indførte den en reduceret selskabsskattesats på 20% for selskaber, der noteres på en reguleret fondsbørs, og forhøjede dermed
disse selskabers nettoindtægter i en treårig periode, uanset hvilke erhvervsaktiviteter de udøvede. For det andet formindskede
ordningen den skattepligtige indkomst i den skatteperiode, hvor virksomheden var blevet introduceret på børsen. Disse nedsættelser
gav sig desuden udslag i anvendelse af en lavere effektiv skattesats på indkomsten for 2004.
Som følge af indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure fra Kommissionens side underrettede de italienske myndigheder
offentligt de potentielle støttemodtagere om de mulige konsekvenser, hvis Kommissionen skulle konstatere, at nævnte ordning
var uforenelig med fællesmarkedet. Kommissionen fandt det dog nødvendigt, at den støtte, der eventuelt allerede måtte være
udbetalt til støttemodtagerne, krævedes tilbagebetalt.
I særdeleshed anførte artikel 2-4 i beslutning 2006/261 følgende:
»Artikel 2
Italien ophæver den […] omhandlede støtteordning med virkning fra det skatteår, hvor denne beslutning meddeles.
Artikel 3
1.      Italien træffer alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den […] støtte, der ulovligt er ydet modtageren.
2.      Tilbagesøgningen sker omgående og i overensstemmelse med national lovgivning, forudsat at denne giver mulighed for en omgående
og effektiv gennemførelse af denne beslutning.
3.      Tilbagebetalingen skal afsluttes hurtigst muligt. Hvis støtten allerede er ydet ved reduktion af skattebetalingerne for indeværende
skatteår, opkræver Italien hele den skyldige skat i forbindelse med sidste betaling for 2004. I alle andre tilfælde opkræver
Italien det skyldige skattebeløb senest ved udgangen af første skatteår efter tidspunktet for meddelelsen af denne beslutning.
4.      Den støtte, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, hvor den blev udbetalt til støttemodtagerne, og indtil
den er fuldt tilbagebetalt.
5.      Renterne beregnes i overensstemmelse med kapitel V i forordning nr. 794/2004.
6.      Senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning pålægger Italien samtlige modtagere af den i artikel 1 omhandlede
støtte at tilbagebetale den ulovlige støtte med renter.
Artikel 4
Senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning underretter Italien Kommissionen om, hvilke foranstaltninger der er
truffet eller planlagt for at efterkomme beslutningen. Disse oplysninger gives på oplysningsskemaet i bilag I til denne beslutning.
Italien fremlægger inden for samme frist fuld dokumentation for, at proceduren for tilbagebetaling er iværksat over for modtagerne
af den ulovlige støtte.«

Søgsmålet til prøvelse af beslutning 2006/261
Den 26. maj 2005 anlagde Den Italienske Republik søgsmål ved De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans med påstand
om annullation af beslutning 2006/261. Den Italienske Republik fremsatte ikke begæring om foreløbige forholdsregler.
Ved dom af 4. september 2009, Italien mod Kommissionen (sag T-211/05, Sml. II, s. 2777), frifandt Retten Kommissionen for
Italiens påstand. Den 16. november 2009 appellerede Den Italienske Republik denne dom. Denne appelsag, der er registreret
under C-458/09 P, verserer i øjeblikket for Domstolen.

Den administrative procedure
Beslutning 2006/261 blev meddelt Den Italienske Republik den 17. marts 2005.
Med henblik på at gennemføre denne beslutning vedtog de italienske myndigheder et vist antal foranstaltninger og informerede
Kommissionen herom. Således foregik bl.a. gennemførelsesproceduren på følgende vis:
–        Et lovforslag blev udarbejdet med henblik på at gennemføre beslutning 2006/261.
–        Stillet over for vanskeligheder med hensyn til at vedtage en lov valgte de italienske myndigheder i juli måned 2006 administrativt
at tilbagesøge den ulovlige støtte.
–        Agenzia delle Entrate (herefter »Agenzia«) afgav en foreløbig opkrævningshensigtserklæring over for de pågældende skattepligtige
vedrørende betaling af de skyldige beløb inden for 60 dage; og Agenzia fastsatte de relevante koder for at gøre det muligt
for støttemodtagerne frivilligt at tilbagebetale den modtagne støtte samt renter; særlige tjenstlige notater blev tilsendt
de direktorater og kontorer, hvis opgave var at gennemføre kontrol- og tilbagesøgningsprocedurerne før den 30. september 2006.
–        To selskaber anlagde sag ved de italienske skattedomstole til prøvelse af de retsakter, der vedrørte tilbagebetaling af støtten;
det ene selskab tabte sagen i første instans og indbetalte efterfølgende samtlige skyldige beløb den 1. april 2009; i forhold
til det andet selskab, som var den største støttemodtager, annullerede Commissione tributaria provinciale di Modena retsakten
om betalingspålæg, hvor den afgørende baggrund for denne annullation var, at nævnte retsakt om betalingspålæg var truffet
uden retligt grundlag; Commissione tributaria regionale di Bologna, der traf afgørelse som appelinstans til prøvelse af første
instans’ beslutning om at annullere nævnte retsakt om betalingspålæg, udsatte behandlingen af sagen, idet den bl.a. anførte,
at et søgsmål om annullation af beslutning 2006/261 var indbragt for Retten (sag T-211/05).
–        Den italienske lovgiver forsøgte at løse det processuelle problem som følge af ophævelse af bestemmelserne om tilbagesøgning
af støtten som bestemt af de nationale retsinstanser ved at anvende lovgivningsproceduren med vedtagelse af lovdekret nr.
59 af 8. april 2008 (GURI nr. 84 af 9.4.2008, s. 3, herefter »lovdekret nr. 59/2008«), omdannet til lov ved lov nr. 101 af
6. juni 2008 (GURI nr. 132 af 7.6.2008, s. 4).
Under hele den administrative procedure har Kommissionen insisteret på en omgående og effektiv gennemførelse af beslutning
2006/261. Endvidere har Kommissionen i flere omgange anmodet om yderligere oplysninger og uddybninger vedrørende modtagerne
og vedrørende kravene til vedtagelse af yderligere administrative bestemmelser om opkrævning. Kommissionens anmodninger var
begrundet dels i utilstrækkelige oplysninger – i Kommissionens øjne – fra de italienske myndigheders side, og dels med henblik
på en ajourføring af oplysningerne om forløbet af tilbagesøgningen af støtten. De italienske myndigheder informerede Kommissionen
med adskillige efterfølgende skrivelser om situationen om bestemmelserne om gennemførelse af beslutning 2006/261.
Kommissionen henledte Den Italienske Republiks opmærksomhed på den utilstrækkelige karakter af proceduren for tilbagesøgning
af den ulovlige støtte, idet beløbet for den uberettiget modtagne støtte, som stadig ikke var tilbagebetalt i oktober måned
2008, udgjorde i alt 4 365 265,04 EUR (støtte samt renter). Som følge heraf er tilbagesøgningen af støtten efter Kommissionens
opfattelse ikke skredet fremad trods lovmæssige tiltag. Kommissionen har herefter besluttet at anlægge denne sag.

Om søgsmålet

Parternes argumenter
Kommissionen har i stævningen anført, at den medlemsstat, som en beslutning om tilbagesøgning af ulovlig støtte er rettet
til, i medfør af artikel 249 EF er forpligtet til at træffe alle fornødne foranstaltninger til sikring af beslutningens gennemførelse.
Efter Kommissionens opfattelse udgør forpligtelsen til tilbagesøgning en reel resultatforpligtelse. Ydermere skal tilbagesøgningen
ikke kun være effektiv, men også omgående.
For så vidt angår forslaget til den oprindelige lov, som Den Italienske Republik havde til hensigt at vedtage for at gennemføre
beslutning 2006/261, har Kommissionen gjort opmærksom på i flere omgange, at valget af et lovgivningsinstrument ikke udgør
det bedst egnede middel til at sikre den omgående og effektive gennemførelse af denne beslutning.
Imidlertid må anvendelsen af de nationale procedurer ikke være til hinder for en genskabelse af normale konkurrencevilkår.
Disse procedurer skal tværtimod vedtages med det formål at sikre effektiviteten af beslutning 2006/261.
Kommissionen har desuden henvist til, at den eneste indsigelse, som kan gøres gældende af Den Italienske Republik i den foreliggende
sag, er indsigelsen om, at det er absolut umuligt at gennemføre beslutning 2006/261 korrekt. De italienske myndigheder har
imidlertid ikke påberåbt sig nogen absolut umulighed i den forbindelse.
Betingelsen om, at det skal være absolut umuligt at gennemføre beslutningen, er ikke opfyldt, når den sagsøgte medlemsstat
udelukkende, som i den foreliggende sag, har underrettet Kommissionen om de retlige, politiske og praktiske vanskeligheder,
som gennemførelsen af beslutning 2006/261 indebærer, uden at have gjort noget reelt forsøg på at tilbagesøge støtten hos de
pågældende virksomheder eller foreslå Kommissionen sådanne alternative metoder til gennemførelse af beslutningen, som ville
have gjort det muligt at overvinde disse vanskeligheder.
Hvad angår de nationale retsinstansers beslutninger om ophævelse og udsættelse har Kommissionen understreget, at effektivitetsprincippet
ligeledes bør gælde for de nationale retsinstanser. Når der foreligger en af støttemodtageren indgivet anmodning om ophævelse
af gennemførelsen af tilbagesøgningsforanstaltningen, er den nationale dommer forpligtet til at følge de betingelser, som
er indeholdt i retspraksis, for at undgå, at beslutningen om tilbagesøgning bliver frarøvet sin effektive virkning. Imidlertid
opfylder de ophævelsesforanstaltninger, som er anvendt af de nationale retsinstanser i den foreliggende sag, ikke de krav,
som udspringer af nævnte retspraksis.
Selv om den nationale dommer i princippet bør afsige en kendelse om øjeblikkelig præjudiciel forelæggelse i henhold til lovdekret
nr. 59/2008, som omhandlet i præmis 12 i nærværende dom, i tilfælde af ophævelse som følge af tilbagesøgningsbeslutningens
retsstridighed, er Kommissionen af den opfattelse, at denne nationale lovgivning ikke synes at have haft nogen nævneværdig
virkning på de nationale retsinstansers processuelle praksis. Kommissionen har understreget, at mere end fire år efter vedtagelsen
af beslutning 2006/261 har de italienske myndigheder kun tilbagesøgt 25,91% af den støtte, for hvilken der er sendt betalingspåkrav.
For så vidt angår søgsmålet om annullation af beslutning 2006/261, der er indbragt for Retten, har Kommissionen understreget,
at Den Italienske Republik har anfægtet denne beslutning uden dog at kræve udsættelse af gennemførelsen af denne. Kendelsen
fra Commissione tributaria provinciale di Modena henviser imidlertid ikke på nogen måde hverken til eksistensen af sagen for
Retten eller til eventuelle mangler ved nævnte beslutning, men bygger udelukkende på det påståede manglende retlige grundlag
for påbudet om tilbagesøgning af støtten, der er udstedt af de italienske myndigheder.
Endelig hvad angår de to støttemodtagende selskaber anfører Kommissionen, at siden den 31. oktober 2008 er der ikke blevet
meddelt nogen opdatering vedrørende den verserende sag ved appelinstansen eller status for tilbagesøgningen. Denne situation
udgør en tilsidesættelse af den meddelelsespligt, der påhviler de italienske myndigheder i henhold til såvel artikel 4 i beslutning
2006/261 som til artikel 10 EF.
Den Italienske Republik har gjort gældende, at EU-retten ikke pålægger at følge en særlig procedure med henblik på tilbagesøgning
af statsstøtte, men kun kræver, at anvendelsen af de nationale procedurer er underlagt den betingelse, at disse giver mulighed
for omgående og effektiv gennemførelse af  beslutning 2006/261.
I henhold til den italienske forfatning er det kun en normativ generel retsakt, der kan fastsætte regler for den forvaltningsmæssige
aktivitet for tilbagesøgning og for de beløb, som skal tilbagebetales inden for denne ramme. Derudover forekommer det lovforslag,
som er nævnt i præmis 17 i nærværende dom, at favorisere en frivillig tilbagebetaling af støtten, netop for at fremskynde
tilbagesøgningsfasen.
Den Italienske Republik anfører ligeledes, at den omstændighed, at den modtagende medlemsstat ikke kan fremsætte andre anbringender,
end at det er absolut umuligt at gennemføre beslutningen, ikke forhindrer, at en medlemsstat, der under gennemførelsen af
en beslutning såsom den, der ligger til grund for nærværende sag, støder på uforudsete og uforudsigelige vanskeligheder eller
får kendskab til følger, der ikke er forudset af Kommissionen, forelægger Kommissionen disse problemer til dennes vurdering
med forslag om passende ændringer af den pågældende beslutning.
Imidlertid har de italienske myndigheder i deres omfattende korrespondance med Kommissionen oplyst om dels grundene til, at
de mente, at de burde vedtage en særbestemmelse, og dels de uforudsete omstændigheder, som på det seneste har ført til vedtagelsen
af en procedure for tilbagesøgning, der er forskellig fra den, der oprindeligt var påtænkt, nemlig en administrativ gennemførelsesprocedure.
Hvad angår de retlige foranstaltninger med henblik på udsættelse har Den Italienske Republik gjort gældende, at beslutningen
fra Commissione tributaria provinciale di Modena om at udsætte retsakten om betalingspålæg var blevet truffet, selv om Agenzia
havde fastholdt den lovlige karakter af tilbagesøgningen samt fastholdt den umiddelbare anvendelighed af beslutning 2006/261
i italiensk ret. Med hensyn til sagen for Commissione tributaria regionale di Bologna havde Agenzia for denne retsinstans
indgivet en anmodning om annullation af dennes afsagte kendelse om udsættelse. Efter Rettens dom i sagen Italien mod Kommissionen,
hvorved Italien ikke fik medhold i sin påstand om annullation af beslutning 2006/261, havde Agenzia på ny anmodet om tilbagekaldelse
af den pågældende kendelse.
Hvad endelig angår Kommissionens anbringende om en overtrædelse af pligten til at meddele oplysningen har Den Italienske Republik
i sit svarskrift tilføjet en supplerende oversigt over de modtagne beløb samt over de løbende sagsanlæg.

Domstolens bemærkninger
Det følger af fast retspraksis, at den medlemsstat, som en beslutning om tilbagesøgning af ulovlig støtte er rettet til, i
medfør af artikel 249 EF er forpligtet til at træffe alle fornødne foranstaltninger til sikring af denne beslutnings gennemførelse
(jf. dom af 5.10.2006, sag C-232/05, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 10071, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
Medlemsstaten skal nå til en effektiv opkrævning af de skyldige beløb (jf. dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, præmis
42). En forsinket tilbagesøgning efter de fastsatte frister vil ikke kunne opfylde kravene i traktaten (jf. i denne retning
dom af 14.2.2008, sag C-419/06, Kommissionen mod Grækenland, Sml. I, s. 27*, summarisk offentliggørelse, præmis 38 og 61).
I medfør af artikel 3, stk. 3, i beslutning 2006/261 var Den Italienske Republik forpligtet til at ophæve den omhandlede støtteordning
snarest muligt. Især når støtten allerede var ydet ved reduktion af skattebetalingerne for indeværende skatteår, skulle denne
medlemsstat opkræve hele den skyldige skat med renter i forbindelse med sidste betaling for 2004. I alle andre tilfælde skulle
Den Italienske Republik opkræve det skyldige skattebeløb senest ved udgangen af første skatteår efter tidspunktet for meddelelsen
af nævnte beslutning, dvs. den 17. marts 2005.
Imidlertid er det ubestridt i den foreliggende sag, at flere år efter meddelelsen af beslutning 2006/261 over for Den Italienske
Republik og efter udløbet af alle de i denne beslutning fastsatte frister er en betragtelig del af den ulovlige støtte stadig
ikke blevet tilbagesøgt af medlemsstaten. En sådan situation er åbenbart uforenelig med dennes forpligtelse til at nå til
en effektiv tilbagesøgning af de skyldige beløb og udgør en tilsidesættelse af pligten til omgående og effektiv gennemførelse
af beslutning 2006/261.
Med hensyn til de af Den Italienske Republik fremlagte argumenter til sit forsvar skal det bemærkes, at i overensstemmelse
med fast retspraksis er den eneste indsigelse, som kan gøres gældende af en medlemsstat over for et af Kommissionen anlagt
traktatbrudssøgsmål i henhold til artikel 88, stk. 2, EF, indsigelsen om, at det er absolut umuligt at gennemføre den pågældende
beslutning korrekt (jf. bl.a. dom af 20.9.2007, sag C-177/06, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 7689, præmis 46, og af
13.11.2008, sag C-214/07, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 8357, præmis 44).
Betingelsen om, at det skal være absolut umuligt at gennemføre beslutningen, er ikke opfyldt, når den sagsøgte medlemsstat
udelukkende har underrettet Kommissionen om de retlige, politiske og praktiske vanskeligheder, som gennemførelsen af beslutningen
indebar, uden at have gjort noget reelt forsøg på at tilbagesøge støtten hos de pågældende virksomheder eller foreslå Kommissionen
sådanne alternative metoder til gennemførelse af beslutningen, som ville have gjort det muligt at overvinde vanskelighederne
(jf. bl.a. dom af 14.12.2006, forenede sager C-485/03 – C-490/03, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 11887, præmis 74, og
dommen i sagen  Kommissionen mod Frankrig, præmis 46).
Domstolen har ligeledes fastslået, at en medlemsstat, der under gennemførelsen af en kommissionsbeslutning vedrørende statsstøtte
støder på uforudsete og uforudsigelige vanskeligheder eller får kendskab til følger, der ikke er forudset af Kommissionen,
bør forelægge Kommissionen disse problemer til vurdering med forslag om passende ændringer af den pågældende beslutning. I
så fald skal Kommissionen og medlemsstaten i henhold til den regel, der pålægger medlemsstaterne og EU-institutionerne en
gensidig pligt til loyalt samarbejde, jf. navnlig artikel 10 EF, samarbejde efter bedste evne med henblik på at overvinde
vanskelighederne, idet traktatens bestemmelser fuldt ud skal overholdes, særligt støttereglerne (jf. dom af 4.4.1995, sag
C-348/93, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 673, præmis 17, af 1.4.2004, sag C-99/02, Kommissionen mod Italien, Sml. I,
s. 3353, præmis 17, af 1.6.2006, sag C-207/05, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 70*, summarisk offentliggørelse, præmis
47, og af 6.12.2007, sag C-280/05, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 181*, summarisk offentliggørelse, præmis 20).
Det skal i den forbindelse bemærkes, at hverken i sine kontakter med Kommissionen eller under sagen for Domstolen har Den
Italienske Republik påberåbt sig, at det var absolut umuligt at gennemføre beslutning 2006/261, hvilket er den eneste indsigelse,
som kan gøres gældende i henhold til retspraksis, som anført i præmis 35 i nærværende dom.
I virkeligheden har den italienske regering udelukkende underrettet Kommissionen om de retlige, politiske og praktiske vanskeligheder,
som gennemførelsen af nævnte beslutning indebærer.
Det er korrekt, at i løbet af tilbagesøgningsprocessen har den italienske lovgiver ydet en seriøs indsats med henblik på at
sikre effektiviteten af denne tilbagesøgning ved at vedtage lovdekret nr. 59/2008. Især fremgår det af sagen, at dette lovdekret,
der er bestemt til at løse det processuelle problem som følge af ophævelse af pålæggene om tilbagesøgning af støtten som bestemt
af de nationale retsinstanser, havde til hensigt at fremskynde afslutningen af allerede løbende tvister.
Imidlertid har lovdekret nr. 59/2008 ikke formået at råde bod på forsinkelsen med tilbagesøgningen af den i beslutning 2006/261
omfattede støtte. Lovdekretet blev vedtaget den 8. april 2008, dvs. efter den 7. februar 2007, som var datoen for beslutningen
fra Commissione tributaria provinciale di Modena om at ophæve retsakten om betalingspålæg, der var rettet imod den største
støttemodtager af ulovlig støtte. Trods ikrafttrædelsen af dette lovdekret er sagen vedrørende den største støttemodtager
blevet udsat af appelretten.
Imidlertid skal det bemærkes, at de lovgivningsforanstaltninger, der skal sikre gennemførelsen fra de nationale retsinstansers
side af en beslutning fra Kommissionen, som pålægger en medlemsstat at tilbagesøge en ulovlig støtte, og som er truffet med
forsinkelse, eller som viser sig at være utilstrækkelige, ikke opfylder de krav, som udspringer af den ovenfor i præmis 31
og 32 omhandlede retspraksis.
Det skal tilføjes, at de italienske myndigheder under alle omstændigheder ikke har indgivet anmodning om at ændre eller tilbagekalde
beslutningen fra Commissione tributaria provinciale di Modena af 7. februar 2007 med kendelse om ophævelse af retsakten om
betalingspålæg, skønt, som Den Italienske Republik har indrømmet under den mundtlige forhandling, en sådan anmodning kan fremsættes
under en sådan procedure. På dagen for retsmødet i den foreliggende sag havde Den Italienske Republik endelig endnu ikke truffet
foranstaltninger med henblik på at få ophævet udsættelsen af appelsagen som anordnet ved kendelse af 21. januar 2010 fra Commissione
tributaria regionale di Bologna.
Hvad derudover angår Kommissionens argument om den mulighed, der er givet til de nationale retsinstanser om at vedtage foranstaltninger
om udsættelse i løbet af sagen om tilbagesøgning af støtte, skal det bringes i erindring, at nævnte retsinstanser er forpligtet
til i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 659/1999 at sikre den fulde virkning af den beslutning, som pålægger
tilbagebetalingen af den ulovlige støtte, og til at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det, der tilsigtes med denne
beslutning (jf. dom af 20.5.2010, sag C-210/09, Scott og Kimberly Clark, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis
29).
For så vidt angår de foreløbige forholdsregler med hensyn til udsættelse, som er vedtaget af de italienske retter, skal det
bringes i erindring, at i henhold til fast retspraksis (jf. især dom af 21.2.1991, forenede sager C-143/88 og C-92/89, Zuckerfabrik
Süderdithmarschen og Zuckerfabrik Soest, Sml. I, s. 415, og af 9.11.1995, sag C-465/93, Atlanta Fruchthandelsgesellschaft
m.fl. (1), Sml. I, s. 3761) kan sådanne forholdsregler tillades under forudsætning af, at visse betingelser er opfyldt, som
følger:
–        Retten nærer alvorlig tvivl med hensyn til EU-retsaktens gyldighed og, såfremt Domstolen ikke allerede er blevet anmodet om
at tage stilling til den anfægtede retsakts gyldighed, skal den selv forelægge spørgsmålet herom for Domstolen.
–        Der foreligger uopsættelighed i den forstand, at de foreløbige forholdsregler er nødvendige for at forhindre, at den part,
der begærer dem, risikerer et alvorligt og uopretteligt tab.
–        Retten tager behørigt hensyn til Unionens interesse.
–        Den nationale ret respekterer ved sin vurdering af, hvorvidt disse betingelser er opfyldt, afgørelser fra Domstolen eller
Retten i Første Instans, hvorved der er foretaget en prøvelse af EU-retsaktens lovlighed, samt kendelser, hvorved der er blevet
truffet afgørelse om begæringer om tilsvarende foreløbige forholdsregler på EU-plan.
Det skal endvidere understreges, at det ikke er tilstrækkeligt, at den nationale retsinstans anmoder Domstolen om præjudicielt
at træffe afgørelse om retsaktens gyldighed, idet den nationale retsinstans herudover, når den træffer bestemmelse om den
pågældende foreløbige forholdsregel, skal angive grundene til, at den skønner, at Domstolen vil fastslå, at EU-retsakten er
ugyldig (dommen i sagen Atlanta Fruchthandelsgeselschaft m.fl., præmis 36).
De krav, der er anført i de to forudgående præmisser, er ligeledes anvendelige ved enhver foranstaltning med henblik på at
opnå udsættelse af appelsagen, inden for rammerne af hvilken annullationen ved første instans af den nationale retsakt om
tilbagesøgning af den ulovlige støtte anfægtes.
Det skal i den foreliggende sag undersøges, om de italienske retsinstansers beslutninger lever op til disse krav.
Foranstaltningerne om udsættelse i forbindelse med proceduren for tilbagesøgning vedrørende hovedmodtageren af den ulovlige
støtte blev anordnet af de italienske retsinstanser med to hovedbegrundelser. For det første ophævede Commissione tributaria
provinciale di Modena med beslutning af 7. februar 2007 retsakten om pålæg om tilbagebetaling af støtten, hvor den afgørende
baggrund for denne ophævelse var, at nævnte retsakt om betalingspålæg var truffet uden retligt grundlag. For det andet udsatte
Commissione tributaria regionale di Bologna, med beslutning af 26. maj 2009 og 21. januar 2010 appelsagen, inden for rammerne
af hvilken anullationen i første instans af nævnte retsakt om betalingspålæg blev anfægtet, med den begrundelse, at søgsmålet
om annullation af beslutning 2006/261 verserede for Retten (sag T-211/05).
Herved bemærkes, at den første af de to ovennævnte hovedbegrundelser i lyset af den retspraksis, der fremgår af dommene i
sagen Zuckerfabrik Süderdithmarschen og Zuckerfabrik Soest og i sagen Atlanta Fruchthandelsgesellschaft m.fl. (1), ikke kan
berettige udsættelse af retsakten om tilbagesøgning af den ulovlige støtte.
Hvad angår den anden af de nævnte hovedbegrundelser må det fastslås, at en national retsinstans' beslutning, som går ud på
at udsætte den procedure, som er nødvendig for at sikre den effektive gennemførelse af en beslutning fra Kommissionen, der
pålægger medlemsstaterne at tilbagesøge ulovlig støtte, med den begrundelse, at lovligheden af nævnte beslutning er blevet
anfægtet ved Retten, skal kunne begrunde denne udsættelse, som anført i præmis 46 i den foreliggende dom, ved at fremsætte
argumenter til støtte for fastslåelsen af ugyldigheden af den pågældende beslutning.
Dette krav finder sin bekræftelse i det forhold, at et annullationssøgsmål ved Retten i anledning af en beslutning, som pålægger
tilbagesøgning af støtte, ikke har opsættende virkning med hensyn til forpligtelsen til at gennemføre denne beslutning (jf.
dommen af 6.12.2007 i sagen Kommissionen mod Italien, præmis 21). Det samme gør sig gældende, når Rettens dom, der er afsagt
i dette søgsmål, er genstand for en appel til Domstolen. I den forbindelse skal det tilføjes, at i den foreliggende sag fremsatte
Den Italienske Republik ikke begæring om foreløbige forholdsregler inden for rammerne af nævnte annullationssøgsmål.
Imidlertid angiver de italienske retsinstanser i den foreliggende sag ikke i deres afgørelser grundene til, at EU’s retsinstanser
ville nå til det resultat, at beslutning 2006/261 er ugyldig. Ydermere blev sagen udsat ved beslutning af 21. januar 2010
med begrundelse om, at der var blevet anlagt sag ved Retten til prøvelse af beslutning 2006/261, skønt Retten havde forkastet
dette annullationssøgsmål ved dom af 4. september 2009.
Hvad endelig angår de andre betingelser, som skal være opfyldt i henhold til den retspraksis, som er nævnt i præmis 45 i nærværende
dom, skal det blot bemærkes, at de pågældende nationale afgørelser ikke henviser til Unionens interesse, og at Commissione
tributaria regionale di Bologna i dens beslutninger af 26. maj 2009 og af 21. januar 2010 ikke har behandlet spørgsmålet om
uopsætteligheden af de anordnede forholdsregler.
Under disse omstændigheder skal det fastslås, at beslutningerne om udsættelse blev truffet af de italienske retsinstanser
under åbenbar tilsidesættelse af EU-rettens krav på området for tilbagesøgning af statsstøtte.
Det følger af det ovenstående, at Kommissionen skal gives medhold i sit søgsmål for så vidt angår dens klagepunkt om, at Den
Italienske Republik ikke inden for de foreskrevne frister har truffet alle de nødvendige foranstaltninger med henblik på at
ophæve den støtteordning, der er blevet erklæret ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet ved beslutning 2006/261, og med
henblik på fra modtagerne at tilbagesøge den støtte, der er tildelt i medført af nævnte ordning.
Under hensyn til de konklusioner, der er fremlagt i den forudgående præmis, er det ufornødent at tage stilling til Kommissionens
påstand om, at det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser, idet den ikke har givet Kommissionen
underretning om de foranstaltninger, der omtales i nævnte præmis, da denne medlemsstat netop ikke har taget skridt til at
gennemføre beslutning 2006/261 inden for de fastsatte frister (jf. dommen af 4.4.1995 i sagen Kommissionen mod Italien, præmis
31, af 14.12.2006 i sagen Kommissionen mod Spanien, præmis 82, af 20.9.2007 i sagen Kommissionen mod Spanien, præmis 54, af
6.12.2007 i sagen Kommissionen mod Italien, præmis 30, og af 3.11.2008 i sagen Kommissionen mod Frankrig, præmis 67).
Det må således fastslås, at idet Den Italienske Republik ikke inden for de fastsatte frister har truffet alle de forholdsregler,
der er nødvendige med henblik på at ophæve den støtteordning, der blev erklæret ulovlig og uforenelig med det fælles marked
i beslutning 2006/261, og med henblik på at tilbagesøge den støtte, der blev tildelt i medfør af nævnte ordning, har den tilsidesat
de forpligtelser, som påhviler den i henhold til artikel 2, 3 og 4 i denne beslutning.

Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger,
og da Den Italienske Republik har tabt sagen, pålægges det denne at betale sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Første Afdeling):
1)
Idet Den Italienske Republik ikke inden for de fastsatte frister har truffet alle de forholdsregler, der er nødvendige med
henblik på at ophæve den støtteordning, der blev erklæret ulovlig og uforenelig med det fælles marked ved Kommissionens beslutning
2006/261/EF af 16. marts 2005 om Italiens støtteordning C 8/2004 (ex NN 164/2003) til fordel for nyligt børsnoterede selskaber,
og med henblik på at tilbagesøge den støtte, der blev tildelt i medfør af denne ordning, har den tilsidesat sine forpligtelser
i henhold til EF-traktaten og i henhold til artikel 2, 3 og 4 i nævnte beslutning.
2)
Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.
Underskrifter
*
Processprog: italiensk.