CELEX: 62002TJ0038
Konkurence
Aizliegtās vienošanās
Naudas sodi
Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai
Paziņojums par sadarbību

LR AF 1998
/Komisija, 231. un 232. punkts).
352   Attiecībā uz minēto tiesiskās drošības principa pārkāpumu – jāatgādina, ka noilguma termiņš nodrošinātu tiesiskās drošības
aizsardzību un tā pārkāpums ir šī principa neievērošana tikai tad, ja šāds noilguma termiņš iepriekš ir bijis noteikts (šajā
sakarā skat. Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedumu lietā 41/69
ACF
Chemiefarma
/Komisija,
Recueil
, 661. lpp., 19. punkts).
353   Tātad, ne Regulas Nr. 17 15. pants, kas ir atbilstošās sodu tiesību normas, kuras Komisija var piemērot Kopienu konkurences
noteikumu pārkāpumam (skat. iepriekš 133.–135. punktu), ne Pamatnostādnes neparedz maksimālo termiņu atkārtoti izdarīta pārkāpuma
atzīšanai attiecībā uz uzņēmumu. Līdz ar to šajā gadījumā nevar atzīt tiesiskās drošības principa pārkāpumu.
354   Katrā ziņā jāatgādina, ka Komisija, piemērojot atkārtoti izdarītu pārkāpumu, ir balstījusies uz faktu, ka iepriekš 1984. gada
23. jūlijā ar lēmumu Plakans stikls Benelukss ir atzīts pārkāpums attiecībā uz prasītāju. Tātad, ņemot vērā mērķi, kuru Komisija
cenšas sasniegt, palielinot naudas sodu par atkārtoti izdarītu pārkāpumu, proti, atturēt pārkāpuma izdarītāju no turpmāka
tamlīdzīga pārkāpuma, fakts, ka tā ir piemērojusi pirms septiņpadsmit gadiem atzītu pārkāpumu, nav tiesiskās drošības principa
pārkāpums. Vēl jo vairāk, šajā gadījumā pārkāpums sākās 1993. gada 28. janvārī, proti, tikai astoņus gadus un sešus mēnešus
pēc lēmuma Plakans stikls Benelukss pieņemšanas. Faktiski, soda par atkārtoti izdarītu pārkāpumu politikai ir lietderīga ietekme
uz pirmā pārkāpuma izdarītāju tikai tad, ja draudi par smagāku sodu jauna pārkāpuma gadījumā ir ilgstoši, tādējādi disciplinējot
tā rīcību.
355   Šī argumenta spēkā esamību neatceļ fakts, kuru Komisija arī minēja apstrīdētajā lēmumā, ka pirmais līdzīgais pārkāpums attiecībā
uz prasītāju tika atzīts 1974. gada 15. maijā lēmumā Stikla iepakojums, proti, 27 gadus pirms šajā gadījumā atzītā pārkāpuma.
Vēl jo vairāk, kā to Komisija pareizi atzīmēja tiesas sēdes laikā, fakts, ka divas reizes pagāja mazāk kā desmit gadi starp
pārkāpumu atzinumiem, attiecīgi, 1974. gada 15. maijā un 1984. gada 23. jūlijā, un ka prasītāja atkārtoti izdara pārkāpumus
– liecina, ka tā neizdara atbilstošus secinājumus no atzinuma par Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumu.
356   Attiecībā uz minēto
non bis in idem
principa pārkāpumu ir svarīgi norādīt, no vienas puses, ka Komisija Pamatnostādņu 1. A punkta ceturtajā daļā norādīja savu
nodomu, nosakot naudas soda, kas uzlikts par pārkāpuma būtiskumu, pamatapjomu, ņemt vērā pārkāpumu izdarītāju faktisko ekonomisko
spēju izraisīt ievērojamus zaudējumus citiem tirgus dalībniekiem, it īpaši patērētājiem, un noteikt tādu naudas soda apmēru,
kas atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām. No otras puses, Pamatnostādņu tā paša punkta piektajā dāļā Komisija papildināja,
ka var arī tikt ņemts vērā fakts, ka lielu uzņēmumu rīcībā parasti ir juridiska un ekonomiska rakstura pieredze, kas dod tiem
iespēju vieglāk konstatēt, ka to veiktā darbība ir pārkāpums, un tiem arī ir jāapzinās sekas, ko izraisa konkurences noteikumu
pārkāpumi. Visbeidzot, Pamatnostādņu 2. punktā Komisija kā atbildību pastiprinoša apstākļa, kas var būt par iemeslu naudas
soda pamatapjoma palielināšanai, piemēru minēja atkārtotu pārkāpumu, ko izdara tas pats uzņēmums.
357   Šajā gadījumā apstrīdētā lēmuma 305. apsvērumā Komisija norādīja, ka, ņemot vērā nepieciešamību noteikt tādu naudas soda apmēru,
kas atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām, tiek ņemts vērā fakts, ka prasītāja ir liels starptautisks uzņēmums un turklāt
uzņēmums, kas ražo vairākus produktus. Turpinājumā 306. apsvērumā Komisija norādīja, ka tiek ņemts vērā fakts, ka prasītājas
un lēmuma pieņemšanas brīdī arī tās filiāles
Alken‑Maes
rīcībā bija juridiska un ekonomiska rakstura pieredze, kas deva tām iespēju vieglāk konstatēt, ka to veiktā darbība ir pārkāpums,
un tām arī ir jāapzinās sekas, ko izraisa konkurences noteikumu pārkāpumi. Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 314. apsvērumā Komisija
izklāstā par naudas soda palielināšanu attiecībā uz atbildību pastiprinošu apstākli norādīja, ka prasītāja jau ir divreiz
sodīta par līdzīgiem EK līguma 81. panta pārkāpumiem.
358   Saistībā ar šo vispirms jāatzīst, ka šajā gadījumā nav apvienoti principa
non bis in idem
piemērošanas apstākļi, kuri ir definēti konkurences jomas judikatūrā (skat. iepriekš 185. punktu), jo Komisija, aprēķinot
naudas soda apmēru, piemēroja atbilstošus faktiskos apsvērumus, lai noteiktu tādu naudas soda apmēru, kas atturētu no turpmākām
tamlīdzīgām darbībām.
359   Jebkurā gadījumā redzams, ka ir atšķirīgi iemesli, kādēļ, novērtējot būtiskumu, tiek ņemts vērā katrs no šiem kritērijiem.
Tādējādi – vispirms – nepieciešamība noteikt naudas sodu tādā apmērā, kas pietiekami attiecībā uz prasītājas ekonomisko un
finansiālo spēju atturētu to no turpmākām tamlīdzīgām darbībām, pamato to, ka tiek ņemts vērā, ka prasītājas uzņēmums ir starptautisks
un ražo vairākus produktus (skat. iepriekš 167.–182. punktu). Pēc tam – to, ka ir ņemts vērā, ka prasītājas rīcībā bija juridiska
un ekonomiska rakstura pieredze, kas deva tai iespēju vieglāk novērtēt, ka tās veiktā darbība ir pārkāpums un šīs darbības
sekas, pamato papildu nepieciešamība atturēt prasītāju no turpmākām tamlīdzīgām darbībām, par ko liecina fakts, ka prasītāja
attiecīgo pārkāpumu pieļāva, neskatoties uz tās rīcībā esošiem līdzekļiem, ņemot vērā spēju veikt īpašu analīzi, lai novērtētu,
ka tās darbība ir pārkāpums, un šīs darbības sekas (skat. iepriekš 175. punktu). Visbeidzot – to, ka ir ņemts vērā, ka pārkāpums
ir izdarīts atkārtoti, pamato papildu nepieciešamība atturēt no turpmākām tamlīdzīgām darbībām, par ko liecina fakts, ka divu
iepriekšējo pārkāpumu atzīšana nav bijusi pietiekama, lai aizkavētu atkārtot trešo pārkāpumu.
360   Attiecībā uz minēto Regulas Nr. 2988/74 pārkāpumu ir pietiekami atzīt, ka tā nosaka noilguma termiņu, kas piemērojams Komisijas
pilnvarām izsludināt naudas soda piemērošanu attiecībā uz konkurences noteikumu pārkāpumu, bet tajā nav neviens noteikums,
kas ierobežo Komisijas pilnvaras, nosakot naudas sodu par konkurences tiesību pārkāpumu, kā atbildību pastiprinošu apstākli
ņemt vērā faktu, ka uzņēmums jau ir bijis sodīts par līdzīgu konkurences noteikumu pārkāpumu. Līdz ar to no Komisijas atzinuma
par šādu atbildību pastiprinošu apstākli attiecībā uz prasītāju neizriet Regulas Nr. 2988/74 pārkāpums.
361   Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru no atkārtoti izdarīta pārkāpuma koncepta Komisija ir izveidojusi acīmredzami pārmērīgu
koncepciju, jānorāda, ka Pamatnostādņu 2. punktā Komisija atbildību pastiprinošu apstākli par atkārtoti izdarītu pārkāpumu
definēja kā “atkārtots pārkāpums, ko izdara tas pats uzņēmums (-i)”.
362   Turklāt jāatgādina, ka zināmā skaitā valsts tiesību sistēmās iekļautais atkārtoti izdarīta pārkāpuma jēdziens nozīmē, ka persona
ir pieļāvusi jaunus pārkāpumus pēc tam, kad ir bijusi sodīta par līdzīgiem pārkāpumiem (iepriekš 320. 381punktā minētais spriedums
Thyssen Stahl
/Komisija, 617. punkts, un iepriekš 348. punktā minētais 2003. gada 30. septembra spriedums
Michelin
/Komisija, 284. punkts).
363   Tomēr jāprecizē, ka atkārtoti izdarīta pārkāpuma jēdziens, ņemot vērā tā mērķi, uzreiz nenozīmē iepriekš uzlikta naudas soda
konstatēšanu, bet tikai iepriekš izdarīta pārkāpuma konstatēšanu. Faktiski, tas, ka tiek ņemts vērā, ka esošais pārkāpums
ir atkārtoti izdarīts pārkāpums, nosaka uzņēmumam, kas ir vainīgs par pārkāpuma rašanās faktiem, smagāku sodu, ja izrādās,
ka iepriekšējais atzinums par pārkāpumu nav bijis pietiekams, lai atturētu no pārkāpuma atkārtošanas. Šajā sakarā apstāklis,
kas nosaka, ka pārkāpums ir izdarīts atkārtoti, ir nevis iepriekšēja soda uzlikšana, bet iepriekšējs atzinums par pārkāpumu
attiecībā uz tā izdarītāju.
364   Attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru lēmums Stikla iepakojums, kura adresāts tā bija 1974. gadā, nebija jāņem
vērā, nosakot atkārtoti izdarīta pārkāpuma apstākli šajā gadījumā, jo šī lēmuma pamatā bija paziņojums un ar to netika uzlikts
naudas sods, jānorāda, ka minētā lēmuma 3. pantā noteikts, ka “uzņēmumiem, kas ir 1. pantā norādīto līgumu dalībnieki, nekavējoties
jāpārtrauc atzītie pārkāpumi”.
365   Tātad prasītāja jau ir bijusi atzinuma par pārkāpumu objekts par faktiem, kas ir līdzīgi šī gadījuma faktiem. Šis apstāklis
neaizkavēja prasītāju atkārtot pārkāpumu. Tātad Komisija likumīgi piemēroja atkāroti izdarītu pārkāpumu attiecībā uz prasītāju.
366   Jebkurā gadījumā jāatzīst, ka ar 1984. gada lēmumu Plakans stikls Benelukss tika uzlikts naudas sods prasītājai un līdz ar
to atkārtoti izdarīts pārkāpums ir apstiprināts. Apstrīdētajā lēmumā nekas nenorāda, ka ar Komisijas atzinumu par atkārtoti
izdarītu pārkāpumu, kas izriet no diviem iepriekšējiem pārkāpumiem, naudas soda apmērs ir palielināts kā par smagāku atbildību
pastiprinošu apstākli, nekā gadījumā, ja tas būtu noteikts attiecībā uz vienu iepriekšējo pārkāpumu.
367   Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru naudas soda palielināšana par atkārtoti izdarītu pārkāpumu ir pārmērīga,
nonākot līdz tam, ka prasītājai ir uzlikts tāds pats naudas sods kā
Interbrew
, lai gan tā tirgū ir mazāka, jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, novērtējot pārkāpuma būtiskumu, atbilstošos
gadījumos starp vērtējamiem faktiem var būt preču, kuras ir pārkāpuma priekšmets, apjoms un vērtība, uzņēmuma lielums un ekonomiskā
spēja, un attiecīgi ietekme, kādu tas varēja īstenot tirgū. No tā izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru, ir atļauts ņemt
vērā kā uzņēmuma kopējo apgrozījumu, tā arī preču, kas ir pārkāpuma priekšmets, apgrozījumu, bet ne vienam, ne otram no šiem
apgrozījuma apjomiem nevajag piešķirt nesamērīgu nozīmīgumu salīdzinājumā ar citiem vērtējamiem faktiem (šajā sakarā skat.
iepriekš 50. punktā minēto spriedumu
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 120. un 121. punkts; iepriekš 115. punktā minēto spriedumu
Parker Pen
/Komisija, 94. punkts, un iepriekš 158. punktā minēto spriedumu
SCA Holding
/Komisija, 176. punkts).
368   Turklāt atturēšana no turpmākām tamlīdzīgām darbībām ir viens no apstākļiem, kuru Komisija var ņemt vērā, novērtējot pārkāpuma
būtiskumu, un līdz ar to, nosakot naudas soda apmēru, jo pārkāpumu būtiskums jānosaka atkarībā no daudziem apstākļiem, it
īpaši, tādiem kā lietas īpašie apstākļi, tās konteksts un naudas soda nozīme, lai atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām,
un nav noteikts obligāts vai izsmeļošs vērā ņemamo kritēriju saraksts (iepriekš 137. punktā minētais rīkojums
SPO
u.c./Komisija, 54. punkts; iepriekš 137. punktā minētais spriedums
Ferriere Nord
/Komisija, 33. punkts, un iepriekš 137. punktā minētais 1998. gada 14. maija spriedums
Sarrió
/Komisija, 328. punkts).
369   No tā izriet, ka fakts, ka prasītājai ir uzlikts naudas sods, kas nav samērīgs ar tā ietekmi attiecīgajā tirgū, neizriet no
acīmredzami pārmērīgas koncepcijas atkārtoti izdarīta pārkāpuma kontekstā, bet no apsvērumiem, kurus Komisija varēja likumīgi
ņemt vērā, lai noteiktu prasītājai uzliekamā naudas soda apmēru.
370   Noraidot šī pamata ietvaros prasītājas izvirzītos iebildumus, pamats kopumā ir jānoraida.
5.
Par pamatu, kas balstīts uz nepietiekami ņemtiem vērā piemērojamiem atbildību mīkstinošiem apstākļiem
371   Šajā pamatā ir apvienotas četras daļas. Pirmajā daļā prasītāja atsaucas uz Komisijas atteikumu ņemt vērā pārkāpuma ietekmes
uz tirgu trūkumu. Otrajā daļā tā uzsver, ka Komisija kļūdaini nav ņēmusi vērā cenu kontroles sistēmas ietekmi uz attiecīgajām
darbībām un senas korporatīvas tradīcijas, kas raksturīgas alus ražotāju sektoram. Trešajā daļā prasītāja atsaucas uz krīzes
situāciju, kas valdīja faktu rašanās laikā. Visbeidzot, ceturtajā daļā tā atsaucas uz
Interbrew
stāvokļa draudīgo raksturu.
a)     Par pirmo daļu, kas balstīta uz Komisijas atteikumu ņemt vērā pārkāpuma ietekmes uz tirgu trūkumu
Lietas dalībnieku argumenti
372   Prasītāja uzsver, ka atbilstoši Pamatnostādnēm, kas veltītas Komisijas parastai praksei šajā jautājumā, pēdējai kā atbildību
mīkstinošu apstākli jāņem vērā fakts, ka aizliegtā vienošanās bija tikai ar ierobežotu ietekmi uz konkurenci. Vairākās lietās
Komisija kā atbildību mīkstinošu apstākli ir ņēmusi vērā apstrīdēto līgumu ietekmes uz tirgu trūkumu, kā arī faktu, ka minētie
līgumi nav bijuši ieviesti praksē vai ir bijuši ieviesti tikai daļēji. Fakts, ka Komisiju nesaista tās iepriekšējā prakse,
nepamato, ka, pastāvot līdzīgiem faktiem, šī prakse tiek ignorēta.
373   Turklāt Komisija radīja sajukumu starp aizliegtās vienošanās būtiskuma novērtējumu un atbildību mīkstinošo apstākļu ņemšanu
vērā. Lai gan Komisijai, novērtējot pārkāpuma būtiskumu, bija jāņem vērā tā ietekme uz tirgu, tai kā atbildību mīkstinošs
apstāklis bija jāņem vērā tas, ka faktiski attiecīgie līgumi vai darbības, ar ko tiek izdarīts pārkāpums, netika īstenoti.
374   Secinot – fakts, ka dalībnieki neīstenoja visus no aizliegtās vienošanās izrietošos īpašos līgumus, tomēr nenozīmē, ka aizliegtā
vienošanās kā tāda netika ieviesta, un ka fakts, ka daži pārkāpuma elementi nav īstenoti, nav pietiekams, lai secinātu, ka
pastāv atbildību mīkstinoši apstākļi, Komisija ir ignorējusi šo faktu esamību.
375   Vispirms – pēdējie liecina, ka [vienošanās] pēc pārrunām, kas notika starp
Interbrew
un prasītāju par cenu struktūru un reklāmas politiku, tika ieviestas tikai daļēji, kam līdz ar to bija ļoti ierobežota ietekme
uz tirgu.
376   Turpinājumā –
Alken‑Maes
un
Interbrew
vairākkārt, tai skaitā saskaņoto darbību laikā tapušos iekšējos dokumentos, ir norādījuši, ka pārrunas ir apstājušās mēģinājuma
stadijā un nav radījušas ietekmi uz konkurenci. Vairāki apstrīdētajā lēmumā Komisijas minētie dokumenti un paziņojumi norādīja
uz pārrunu neefektivitāti praksē. Vairāki konkurences aspekti palika neskarti, par ko tieši liecināja aizliegtās vienošanās
dalībnieku neatlaidīgā cīņa noslēgt līgumus ar saistītām kafejnīcām. Turklāt Komisijas lietas materiālos bija vairāki citi
dokumenti, kuros bija minēts ietekmes uz konkurenci trūkums.
377   Turklāt pārdošanas statistika pietiekami parādīja pārrunu starp
Interbrew
un
Alken‑Maes
faktiskas ietekmes uz tirgu trūkumu vai vismaz vāju ietekmi. Dalībnieki ir turpinājuši realizēt nežēlīgu konkurenci visos
tirgus segmentos. No lietas materiāliem it īpaši izrietēja, ka
Alken‑Maes
īstenoja agresīvu tirdzniecības atlaižu politiku pārtikas izplatīšanas sektorā 1992. un 1993. gadā. Turklāt
Alken‑Maes
ir turpinājis zaudēt tirgus daļas laikā no 1993. līdz 1998. gadam un ir galvenais zaudētājs inkriminētā perioda laikā kā
gaišā alus segmentā, tā arī bezalkoholiskā alus segmentā.
378   Turklāt 1994. gada laikā
Alken‑Maes
, lai realizētu savu tirdzniecības politiku, ir turpinājis veikt cenu pielāgojamības pētījumus, iedibinot, ka
Interbrew
būtu galvenais zaudētājs cenu samazināšanas gadījumā. Tātad
Alken‑Maes
ir turpinājis uz konkurenci vērstu politiku, kuras galvenais mērķis bija pārņemt
Interbrew
pārdošanas daļas, neskatoties uz
Interbrew
uzsāktām sarunām par cenu struktūru.
379   Visbeidzot, prasītāja norāda uz piespiedu mehānismu, kas spēj nodrošināt līguma ievērošanu un īstenošanu praksē, trūkumu –
apstākli, kuru Komisija ir ņēmusi vērā kā atbildību mīkstinošu apstākli lēmumā Polipropilēns.
380   Komisija apgalvo, ka prasītājas minētie precedenti nav atbilstoši, jo tā ir prakse pirms Pamatnostādņu publicēšanas un attiecas
uz situācijām, kuras nav salīdzināmas ar šo gadījumu. Šajā gadījumā pret konkurenci vērstās vienošanās ir īstenotas un dažu
aspektu daļēja ieviešana ir pienācīgā veidā ņemta vērā, novērtējot aizliegtās vienošanās būtiskumu.
381   Arguments, saskaņā ar kuru dalībnieku neatlaidīgā cīņa noslēgt līgumus ar kafejnīcām liecināja par saglabātu brīvu konkurenci,
nav atbilstošs. Attiecībā uz
Interbrew
atbildīgās personas izteiktajām šaubām par aizliegtās vienošanās efektivitāti, tas nav pietiekami, lai mazinātu atzinuma,
kuru 1998. gada 28. janvāra sapulces laikā izteica aizliegtās vienošanās dalībnieki, attiecībā uz dažu mērķu sasniegšanu nozīmi.
Visbeidzot,
Alken‑Maes
tirgus daļas samazināšanās nepierāda ietekmes trūkumu, jo bez aizliegtās vienošanās tā varēja būt vēl ievērojamāka. Attiecībā
uz
Alken‑Maes
pētījumiem par cenu pielāgojamību – tie bija tikai iestrādes projekti, neradot nekādas šaubas par vienošanās pārkāpuma raksturu.
Pirmās instances tiesas vērtējums
382   Tādējādi, kā izriet no iepriekš 277. un 278. punktā minētās judikatūras, ja pārkāpumā iesaistīti vairāki uzņēmumi, jāpārbauda
katra uzņēmuma nodarītā kaitējuma būtiskums, kas, it īpaši, ietver, ka jānosaka katra uzņēmuma loma pārkāpumā, kamēr ir tajā
piedalījies.
383   Pamatnostādņu 3. punktā ar nosaukumu atbildību mīkstinoši apstākļi ir iedibināts apstākļu, kuriem pastāvot var tikt samazināts
naudas soda pamatapjoms, neizsmeļošs saraksts. Tādējādi tas attiecas uz uzņēmumu vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja lomu
pārkāpumā, pārkāpumus izraisošu līgumu vai prakses neīstenošanu, pārkāpumu pārtraukšanu, tiklīdz iejaucas Komisija, pamatotām
šaubām no uzņēmuma puses attiecībā uz to, vai ierobežojošā rīcība patiešām ir pārkāpums, pārkāpumiem, kas veikti nolaidības
dēļ vai netīši, kā arī uzņēmuma efektīvu līdzdalību tiesvedībā, kas neattiecas uz jomu, kas noteikta paziņojumā par sadarbību.
Tādējādi visi minētie apstākļi ir balstīti uz katra uzņēmuma paša rīcību.
384   No tā izriet, ka, novērtējot atbildību mīkstinošus apstākļus, attiecībā uz apstākli par līguma neīstenošanu – jāņem vērā nevis
ietekme, kas izriet no pārkāpuma kopumā, kur, novērtējot pārkāpuma būtiskumu, jāņem vērā tā faktiskā ietekme uz tirgu (Pamatnostādņu
1. A punkta pirmā daļa), bet katra uzņēmuma individuālā rīcība, novērtējot būtiskumu atkarībā no katra uzņēmuma līdzdalības
pārkāpumā.
385   Šajā gadījumā ir svarīgi pārbaudīt, vai prasītājas izvirzītie argumenti iedibina, ka laikā, kad tā pievienojās pret konkurenci
vērstiem līgumiem, tā faktiski ir izvairījusies tos īstenot, rīkojoties par labu konkurencei tirgū (šajā sakarā skat. iepriekš
31. punktā minēto spriedumu
Ciment
, 4872.–4874. punkts).
386   Atbildību mīkstinoša apstākļa par līgumu faktisku neīstenošanu pamatojumam prasītāja būtībā atsaucas uz pieciem argumentiem.
387   Attiecībā uz pirmo argumentu, kas balstīts uz [vienošanos] pēc pārrunām, kas notika starp
Interbrew
un prasītāju, daļēju ieviešanu – jāatzīst, ka pēdējā neatsaucas uz vienošanās par cenu struktūras un reklāmas politikas rezultātu
neīstenošanu, bet tikai to daļēju īstenošanu praksē. Līdz ar to ir svarīgi uzsvērt, ka minētā vienošanās ir tikai daļa no
atzītā pārkāpuma, kas tieši ietvēra vispārēju neuzbrukšanas līgumu, līgumu par cenām mazumtirdzniecībā, klientūras sadali
vireka sektorā, investīciju un reklāmas ierobežojumus vireka tirgū, kā arī informācijas apmaiņu par pārdošanas apjomu vireka
sektorā un mazumtirdzniecībā.
388   Attiecībā uz otro argumentu, kas balstīts uz faktu, ka pārrunas ir apstājušās mēģinājuma stadijā un nav radījušas ietekmi
uz konkurenci, ir pietiekami norādīt, ka šāds fakts, kaut arī tas būtu pierādījies, liecinātu nevis par faktisku līgumu neīstenošanu,
bet tieši pretēji vēlmi, ja arī tā ir bijusi veltīga, tos ieviest. Tas pats attiecas uz to, kāda nozīme piešķirama
Interbrew
un
Alken‑Maes
sarakstei par saistītām kafejnīcām. Šajā sakarā savstarpēju apvainojumu formulējums jālasa vispārēja neuzbrukšanas līguma,
kas noslēgts starp šiem diviem uzņēmumiem, aspektā (skat. iepriekš 147. punktu), un šajā sakarā vispirms liecina par vēlmi
ievērot šo līgumu, nevis faktiski to neīstenot. Jebkurā gadījumā sarakste, kas, domājams, ilustrē neatlaidīgu cīņu noslēgt
līgumus ar saistītām kafejnīcām, notika tikai sešus mēnešus, proti, no 1996. gada augusta līdz 1997. gada janvārim.
389   Attiecībā uz trešo argumentu, proti, statistikas pierādījumu par ietekmes uz tirgu trūkumu – jāatzīst, ka tas nav atbilstošs,
kaut arī būtu pierādīts, jo nekādi nepierāda faktisku līgumu neīstenošanu. Tas pats attiecas uz, domājams, realizēto agresīvu
atlaižu politiku – prasītāja nav pierādījusi, ka minētā politika var tikt vērtēta kā izvairīšanās no līgumiem, kuros tā piedalījās.
Katrā ziņā jāatzīst, ka šāda rīcība tikai ierobežoti ietekmēja līgumu īstenošanu, jo kā to būtības, tā arī ilguma apmērs pārspēj
cīņas par konkurenci epizodes, uz kurām prasītāja atsaucas. Tādējādi, domājams,
Alken‑Maes
realizētā agresīva tirdzniecības atlaižu politika pārtikas izplatīšanā atbilstoši prasītājai aprobežojās ar 1992. un 1993. gadu.
390   Attiecībā uz ceturto argumentu jānorāda – fakts, ka
Alken‑Maes
turpināja 1994. gadā veikt pielāgojamības pētījumus, lai arī tie pierādītu, ka
Interbrew
no alus cenu pazemināšanas varēja zaudēt vairāk nekā
Maes
, neiedibina, ka prasītāja un tās filiāle faktiski izvairījās īstenot līgumus, rīkojoties par labu konkurencei tirgū.
391   Neviens no pirmajiem četriem prasītājas izvirzītajiem argumentiem neļauj secināt, ka tā laikā, kad pievienojās pret konkurenci
vērstiem līgumiem, ir faktiski izvairījusies tos īstenot, rīkojoties par labu konkurencei tirgū.
392   Turklāt jānorāda, ka secinājums, kuru prasītāja balsta uz saviem argumentiem, proti, ka saskaņotām darbībām bija ierobežota
ietekme uz tirgu, liecina tikai par faktu, ka šie argumenti neattiecas uz jautājumu par atbildību mīkstinošiem apstākļiem,
bet pārkāpuma kopumā būtiskumu, kas nav šī pamata priekšmets.
393   Tas pats attiecas uz piekto prasītājas izvirzīto argumentu, proti, piespiedu mehānismu, kas spēj nodrošināt līgumu ievērošanu
un ieviešanu praksē, trūkumu, jo šis raksturojums, ja tas pierādītos, atbilstoši Pamatnostādnēm bija jāņem vērā attiecībā
uz pārkāpuma būtiskumu, un nav atbildību mīkstinošs apstāklis, kas balstīts uz prasītājas specifisku rīcību. Faktiski, judikatūrā
ir iedibināts, ka aizliegtās vienošanās ieviešanas kontroles mehānismu trūkums pats par sevi nav atbildību mīkstinošs apstāklis
(Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑348/94
Enso Española
/Komisija,
Recueil
, II‑1875. lpp., 318. punkts).
394   Turklāt jānorāda, ka lēmumā Polipropilēns, uz kuru atsaucas prasītāja, Komisija piespiedu mehānismu trūkumu neuzskatīja par
atbildību mīkstinošu apstākli, kas individuāli jāpiemēro uzņēmumiem – adresātiem, bet tieši pretēji kā faktoru, kas jāņem
vērā, novērtējot pārkāpuma kopumā būtiskumu.
395   Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru, kā ietekmes uz tirgu, tā arī piespiedu mehānismu trūkumu Komisija iepriekš
ir ņēmusi vērā kā atbildību mīkstinošu apstākli, jāprecizē, ka tas vien, ka Komisija savā iepriekšējā praksē uzskatīja, ka
daži fakti bija atbildību mīkstinoši apstākļi, nosakot naudas soda apmēru, nenozīmē, ka tai ir pienākums saglabāt tādu pašu
novērtējumu vēlāk pieņemtā lēmumā (skat. iepriekš 57. punktu). Komisijas iepriekšējā prakse nekalpo kā atbilstošās tiesību
normas attiecībā uz naudas sodiem konkurences tiesību jomā (skat. iepriekš 153. punktā minēto judikatūru). Tātad no iepriekš
133. un 135. punktā minētās judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 17 ietvaros Komisijas novērtējumā var būt starpība naudas sodu
apmēra noteikšanā, lai ievirzītu uzņēmumu rīcību konkurences noteikumu ievērošanas virzienā, un ka fakts, ka Komisija iepriekš
piemēroja noteikta apmēra naudas sodus noteikta veida pārkāpumiem, neliedz tai iespēju paaugstināt šo apmēru Regulā Nr. 17
noteiktajās robežās, ja tas ir nepieciešams Kopienu konkurences politikas īstenošanas nodrošināšanai. Tieši pretēji – Kopienu
konkurences noteikumu efektīva piemērošana pieprasa, lai Komisija varētu jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas
vajadzībām.
396   Pamata pirmā daļa tātad ir jānoraida.
b)     Par otro daļu, kas balstīta uz to, ka Komisija nav ņēmusi vērā cenu kontroles sistēmas ietekmi un senas korporatīvas tradīcijas,
kas raksturīgas alus ražotāju sektoram
Lietas dalībnieku argumenti
397   Prasītāja uzsver, ka, ievērojot Komisijas pieņemto nostāju lēmumā Grieķijas prāmji, pretēji tam, kas ir apliecināts apstrīdētā
lēmuma 320. apsvērumā, abas lietas ir salīdzināmas, un Komisijai bija jāņem vērā cenu noteikšanas tradicionālās prakses alus
ražotāju tirgū ietekme kā atbildību mīkstinošs apstāklis.
398   Tādējādi Komisija ir ignorējusi, ka likums par cenām, kas bija spēkā no 1945. līdz 1993. gadam, uzlika pienākumu visiem kontrolei
pakļautiem uzņēmumiem – starp tiem prasītājai un citiem alus ražotājiem – iesniegt individuālus vai kolektīvus lūgumus atļaut
cenu palielināšanu un tas ilga līdz 1993. gada maijam, tādējādi iekļaujoties senās korporatīvās alus ražotāju tradīcijās attiecībā
uz saskaņotām darbībām un informācijas apmaiņu. Turklāt prasītāja atgādina, ka, lai gan pastāvēja divas atšķirīgas procedūras,
cenu paaugstināšanas lūgumus kolektīvi iesniedza BARK, jo šai procedūrai priekšroku deva Ekonomikas ministrs administratīvu
atvieglojumu dēļ. Turklāt cenu kontroles sistēma, pieprasot, lai BARK kolektīvi iesniegtais lūgums attiecībā uz cenām un citiem
pārdošanas nosacījumiem būtu ļoti detalizēts, neizbēgami veicināja vienošanos par cenām starp alus ražotājiem.
399   Attiecībā uz inkriminētās rīcības nepārtraukšanu pēc 1993. gada maija mēneša – tā iekļāvās tiesiskā regulējuma turpinājumā,
kas tikai nostiprināja senu tradīciju saskaņot darbības starp alus ražotājiem. Šī tradīcija izskaidro grūtības, ar kādām dalībnieces
saskārās, nekavējoties izstājoties no tradicionālās shēmas. Tādējādi cenu kontroles sistēma, kas radīja inercei labvēlīgus
ieradumus, bija jāņem vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis, kā Komisija to ir darījusi 1982. gada 15. decembra Lēmumā 82/896/EEK
par EK līguma 85. panta piemērošanu (IV/29.883 –
UGAL
/
BNIC
) (OV L 379, 1. lpp., turpmāk tekstā – “lēmums
BNIC
”, 77. apsvērums) un 1986. gada 26. novembra Lēmumā 86/596/EEK par EK līguma 85. panta piemērošanu (IV/31.204 –
MELDOC
) (OV L 348, 50. lpp., turpmāk tekstā – “lēmums
MELDOC
”, 77. apsvērums).
400   Turklāt Komisija ir kļūdījusies, nosakot datumu – ka cenu kontrole ir ietekmējusi darbību saskaņošanu tikai līdz 1992. gada
23. decembrim, kad BARK iesniedza pēdējo kolektīvo lūgumu palielināt cenas, kaut gan alus ražotāji faktiski un ar likumu līdz
1993. gada 1. maijam, datumu, kad stājās spēkā ministrijas lēmums, kas atcēla cenu kontroles sistēmu, tika mudināti saskaņot
dažas alus cenas. Apstrīdētā lēmuma 247. apsvērumā Komisija ir kļūdaini secinājusi, ka 1993. gada 28. janvāra sapulce, kas
notikusi pēc 1992. gada 23. decembra, nevar tikt uzskatīta par sapulci, kas notikusi starp alus ražotājiem BARK ietvaros attiecībā
uz kolektīvu paziņojumu par cenu palielināšanu.
401   Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 247. apsvērumā, atsaucoties uz sapulci ar alus lieltirgotājiem, atteikuma ņemt vērā cenu kontroli
kā atbildību mīkstinošu apstākli pamatojumam, Komisija nenovērtēja faktu, ka cenu kontroles sistēma attiecās ne tikai uz ražotājiem,
bet arī uz alus importētājiem.
402   Komisija uzsver, ka apstrīdētajā lēmumā tā norādīja, ka pretēji lēmumā Grieķijas prāmji norādītajiem faktiem, alus ražotāju
kolektīva pieeja, paziņojot par cenu palielināšanu, bija tikai iespēja, nevis pienākums. Šajā sakarā nebija būtiski, ka Ekonomikas
ministrs ir devis priekšroku kolektīviem pasākumiem. Komisija papildina, ka, ja cenu tiesiskam regulējumam būtu tāda ietekme,
kādu prasītāja tam piedēvē, tad vienošanās būtu iesaistīti visi alus ražotāji, nevis tikai divi galvenie alus ražotāji, kas
bija iesaistīti.
403   Komisija papildina, ka, ja arī cenu kontrole beidzās 1993. gada 1. maijā, jebkurā gadījumā pēdējais kopējais paziņojums par
cenu palielināšanu bija iesniegts 1992. gada 23. decembrī, un ka pirmie fakti attiecībā uz vienošanos, kas ņemti vērā, ir
datējami ar 1993. gada 28. janvāri, kas ir pēc minētā datuma. Tātad “korporatīva tradīcija”, ja arī tā pierādītos, nemainīgi
nebūtu atbildību mīkstinošs apstāklis. Attiecībā uz lēmumiem
BNIC
un
MELDOC
– tie ir bijuši pirms Pamatnostādņu publicēšanas, un tajos cenu kontroles sistēmas esamība nav piemērota kā atbildību mīkstinošs
apstāklis.
Pirmās instances tiesas vērtējums
404   Ievadā vispirms jānorāda, ka prasītāja neapstrīd Komisijas atzinumu par pārkāpuma esamību kopš 1993. gada 28. janvāra. Turpinājumā
– no apstrīdētā lēmuma izriet, ka cenu kontroles mehānisms bija piemērojams Beļģijas alus ražotāju sektorā līdz 1993. gada
1. maijam, datumam, kad tas tika atcelts, kas netik nav apstrīdēts. Tātad jānosaka, vai minētā mehānisma esamība līdz šim
laikam ir atbildību mīkstinošs apstāklis, kurš Komisijai bija jāņem vērā. Šajā sakarā jānorāda, ka prasītājas arguments būtībā
ir atsauce uz Pamatnostādņu 3. punkta ceturtajā ievilkumā minētā atbildību mīkstinošā apstākļa, proti, “pamatotas šaubas no
uzņēmuma puses attiecībā uz to, vai ierobežojošā rīcība patiešām ir pārkāpums”, piemērošanu.
405   Pirmkārt, jānorāda, ka atbildē uz Pirmās instances tiesas jautājumiem tiesas sēdes laikā par cenu kontroles mehānisma, kas
bija spēkā līdz 1993. gada 1. maijam, konkrētu nozīmi, prasītāja norādīja, ka no dokumentiem attiecībā uz cenu kontroli skaidri
izriet, ka alus ražotāji varēja iesniegt Ekonomikas ministra izskatīšanai kolektīvu lūgumu ar BARK starpniecību, ja nepieciešams,
saglabājot cenu konfidencialitāti, vai individuālus lūgumus.
406   Otrkārt, jāatzīst, ka, ņemot vērā, no vienas puses, ka attiecīgie fakti pēc to veida bija sevišķi būtiski (skat. iepriekš
145.–155. punktu), un, no otras puses, prasītājas un tās filiāles
Alken‑Maes
rīcībā esošos materiālos un intelektuālos resursus, kas tām ļāva novērtēt vides, kurā tās atrodas, tiesiskā regulējuma raksturojumu,
un sekas, kas var no tā izrietēt, attiecībā uz to rīcību no Kopienu konkurences tiesību viedokļa nevar likumīgi apgalvot,
ka cenu kontroles mehānisms, kas bija spēkā līdz 1993. gada 1. maijam, radīja prasītājai pamatotas šaubas attiecībā uz ierobežojošās
rīcības pārkāpuma raksturu. Vēl jo vairāk, ja iepriekš attiecībā uz prasītāju ir bijuši atzinumi par līdzīgiem Kopienu konkurences
tiesību pārkāpumiem.
407   Treškārt, attiecībā uz lēmumiem, kas atbilstoši prasītājai, bija precedenti tam, ka Komisija ir ņēmusi vērā cenu kontroles
sistēmas esamību kā atbildību mīkstinošu apstākli, jāatzīst, ka atbilstoši iepriekš 395. punktā minētajai judikatūrai tas
vien, ka Komisija savā iepriekšējā praksē uzskatīja, ka daži fakti bija atbildību mīkstinoši apstākļi, nosakot naudas soda
apmēru, nenozīmē, ka tai ir pienākums saglabāt tādu pašu novērtējumu vēlāk pieņemtā lēmumā. Komisijas iepriekšējā prakse nekalpo
kā atbilstošās tiesību normas attiecībā uz naudas sodiem konkurences tiesību jomā. Regulas Nr. 17 ietvaros Komisijas novērtējumā
var būt starpība naudas sodu apmēra noteikšanā, lai ievirzītu uzņēmumu rīcību konkurences noteikumu ievērošanas virzienā,
un ka fakts, ka Komisija iepriekš piemēroja noteikta apmēra naudas sodus noteikta veida pārkāpumiem, neliedz tai iespēju paaugstināt
šo apmēru Regulā Nr. 17 noteiktajās robežās, ja tas ir nepieciešams Kopienu konkurences politikas īstenošanas nodrošināšanai.
Tieši pretēji – Kopienu konkurences noteikumu efektīva piemērošana pieprasa, lai Komisija varētu jebkurā brīdī pielāgot naudas
sodu apmēru šīs politikas vajadzībām.
408   Tā kā cenu kontroles mehānisma esamība šajā gadījumā nav atbildību mīkstinošs apstāklis laika periodā no 1993. gada 28. janvāra
līdz 1. maijam, no tā jāsecina, ka šāds apstāklis
a fortiori
nav atzīstams attiecībā uz prasītāju laika posmā pēc 1993. gada 1. maija.
409   Tātad pamata otrā daļa ir jānoraida.
c)     Par trešo daļu, kas balstīta uz Komisijas atteikumu ņemt vērā sektora krīzes situāciju
Lietas dalībnieku argumenti
410   Atbilstoši prasītājai, Komisijai atbilstoši tās iepriekšējai praksei līdz 1998. gadam un Tiesas judikatūrai bija jāņem vērā
fakts, ka aizliegtā vienošanās ir attīstījusies tirgus krīzes kontekstā un šis konteksts jāuzskata par atbildību mīkstinošu
apstākli. Komisija tikai norāda, ka situācija šajā gadījumā nebija salīdzināma ar situācijām, kas norādītas lēmumos, kuros
krīzes situācija ir ņemta vērā, bez papildu paskaidrojumiem norādot uz lēmumiem
Ciment
,
PVC II
un Tērauda caurules bez metinātas šuves.
411   Beļģijas alus ražotāji tomēr ir saskārušies ar nepārtrauktu pieprasījuma krišanos un ražošanas jaudas pārpalikumu, kā arī
lielo izplatītāju spiedienu uz gaišā alus cenām. Turklāt apstrīdētajā lēmumā Komisija pati ir atzinusi, ka 90‑tajos gados
ir fiksētas grūtības tirgū. Šajā gadījumā prasītājas filiāles darbības Beļģijā finansiāli ir bijušas ļoti vājas 1993. gadā.
Prasītāja papildina, ka, ja patiesi šī ir vērā ņemama sektora krīzes situācija, nevis uzņēmuma, atsevišķi ņemot, krīzes situācija,
tā vēlas uzsvērt, ka sarežģītais finansiālais stāvoklis, ar kuru saskārās
Alken‑Maes
, tieši izrietēja no alus tirgus lejupslīdes, kas nebija “maznozīmīga” – kā to norādīja Komisija, jo patēriņa samazināšanās
par 15 % ir bijusi laikā no 1993. gada līdz 1998. gadam, radot ražošanas jaudas pārpalikumu, kas Komisijai arī bija jāņem
vērā, tāpat kā lēmumos
PVC II
un
Ciment
.
412   Komisija vispirms uzsver, ka uzņēmuma finansiālais stāvoklis neliecina par attiecīgā sektora ekonomisko krīzi, kas ņemama
vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis, un ka Tiesas judikatūra vienmēr ir atteikusies ņemt vērā uzņēmuma zaudējumus nesošu
stāvokli kā atbildību mīkstinošu apstākli. Turklāt lēmumi, uz kuriem prasītāja atsaucas, galvenokārt bija [pieņemti] pirms
Pamatnostādņu publicēšanas un līdz ar to nav atbilstoši. Katrā ziņā krīzes situācija, uz kuru ir izdarīta atsauce, nav salīdzināma
ar situācijām, kuras Komisija līdz šim ir ņēmusi vērā.
Pirmās instances tiesas vērtējums
413   Vispirms jānorāda, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, nebija pienākums ņemt vērā
uzņēmuma finansiālās grūtības, kas radītu nepamatotas konkurences priekšrocības uzņēmumiem, kuri nav pietiekami pielāgojušies
tirgus apstākļiem (šajā sakarā skat. iepriekš 281. punktā minēto spriedumu
IAZ
u.c./Komisija, 54. un 55. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑319/94
Fiskeby Board
/Komisija,
Recueil
, II‑1331. lpp., 75. un 76. punkts, un iepriekš 393. punktā minēto spriedumu
Enso Española
/Komisija, 316. punkts). Argumenti, kas ir balstīti uz to, ka
Alken‑Maes
bija finansiāli vāja 1993. gadā, novērtējot atbildību mīkstinošu apstākļu esamību, nav piemērojami.
414   Turklāt tādi apstākļi kā pieprasījuma nepārtraukta krišanās, kuru jebkurā gadījumā, kā to norādīja Komisija, prasītāja sākotnēji
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem bija novērtējusi par 15 % desmit nevis piecos gados, no tā izrietošs ražošanas jaudas
pārpalikums vai vēl spiediens, ko lielie izplatītāji ir izdarījuši uz cenām, ja arī tie pierādītos, attiecās uz riskiem, kas
piemīt katrai ekonomiskai darbībai, kas paši par sevi neraksturoja strukturālu vai konjunkturālu izņēmuma stāvokli, kas ņemams
vērā, nosakot naudas soda apmēru.
415   Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Komisijas iepriekšējā prakse to saistīja, jāatgādina, ka atbilstoši iepriekš
395. punktā minētajai judikatūrai tas vien, ka Komisija savā iepriekšējā praksē uzskatīja, ka daži fakti bija atbildību mīkstinoši
apstākļi, nosakot naudas soda apmēru, nenozīmē, ka tai ir pienākums saglabāt tādu pašu novērtējumu vēlāk pieņemtā lēmumā.
Komisijas iepriekšējā prakse nekalpo kā atbilstošās tiesību normas attiecībā uz naudas sodiem konkurences tiesību jomā. Regulas
Nr. 17 ietvaros Komisijas novērtējumā var būt starpība naudas sodu apmēra noteikšanā, lai ievirzītu uzņēmumu rīcību konkurences
noteikumu ievērošanas virzienā, un ka fakts, ka Komisija iepriekš piemēroja noteikta apmēra naudas sodus noteikta veida pārkāpumiem,
neliedz tai iespēju paaugstināt šo apmēru Regulā Nr. 17 noteiktajās robežās, ja tas ir nepieciešams Kopienu konkurences politikas
īstenošanas nodrošināšanai. Tieši pretēji – Kopienu konkurences noteikumu efektīva piemērošana pieprasa, lai Komisija varētu
jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas vajadzībām.
416   Tātad pamata trešā daļa ir jānoraida.
d)     Par ceturto daļu, kas balstīta uz
Interbrew
stāvokļa draudīgo raksturu
Lietas dalībnieku argumenti
417   Atbilstoši prasītājai, Komisijai atbilstoši tās iepriekšējai praksei un Tiesas judikatūrai kā atbildību mīkstinošs apstāklis
bija jāņem vērā, ka aizliegtās vienošanās laikā
Alken‑Maes
attiecībā pret
Interbrew
atradās vājākā pozīcijā un atkarībā no tās, jo pēdējā dominējošu stāvokli tirgū ieņēma kopš 1987. gada.
418   Lietas materiāli skaidri pierādīja
Interbrew
stāvokļa draudīgo raksturu. Tādējādi 1993. gada 19. augusta C. kungam adresētos komentāros M. kungs apstiprināja, ka ir gatavs
“pārliecināt”
Alken‑Maes
sekot
Interbrew
pēc tam, kad tā bija vienpusēji izlēmusi palielināt cenas. Turklāt sarakste starp
Interbrew
un
Alken‑Maes
pēc pēdējās iebildumiem par
Interbrew
mēģinājumu vienoties par dzērienu, kuri bija līgumiski saistīti ar
Alken‑Maes
, ražošanu, kur
Interbrew
piedāvāja uzņemties kompensāciju par līgumu laušanu apmaiņā pret jauna līguma parakstīšanu ar to, liecināja par stratēģiju
izstumt
Interbrew
, kuru pastiprināja pieaugošā vertikālā integrācija. Turklāt pārmērīga reakcija, kuru
Interbrew
izrādīja pret
Alken‑Maes
politiku 1994. gadā, norādīja uz tādu spēju kaitēt, ka
Alken‑Maes
uztraucās par savu pastāvēšanu.
419   Turklāt prasītāja uzskata, ka Komisija kļūdaini apgalvo, ka
Interbrew
stāvokļa draudīgais raksturs pret
Alken‑Maes
ir neloģisks un pretējs pārkāpuma veidam. Komisija nav ievērojusi
Interbrew
interesi noslēgt un turpināt aizliegto vienošanos. Turklāt izbrīna, ka Komisija nesaskata nesaderību starp apgalvojumu, no
vienas puses, ka prasītāja atradās draudīgā stāvoklī attiecībā pret
Interbrew
un, no otras puses, ka tajā pašā laikā tā ir vienojusies ar
Interbrew
.
420   Visbeidzot, izvirzot apsūdzību prasītājai, ka tā, atsaucoties uz
Interbrew
draudīgo raksturu, nav ņēmusi vērā savu līdzdalību aizliegtajā vienošanās, Komisija ir kļūdaini pārspīlējusi prasītājas ietekmi
uz
Alken‑Maes
, kaut gan tai nebija aktīva loma
Alken‑Maes
, prasītāja tieši pretēji centās pārtraukt savu darbību attiecībā uz “alu” pēc iespējas labākos apstākļos.
421   Atbilstoši Komisijai – prasītāja, atsaucoties uz
Interbrew
stāvokļa draudīgo raksturu, pazaudēja no redzesloka ne tikai savu lielumu un nozīmību Francijas alus tirgū, bet arī faktu,
ka gadījumā, ja prasītāja vai tās filiāle ir bijusi pilnīgā atkarībā no
Interbrew
, tad līgumam nav bijis priekšmeta. Turklāt pastāvēja atšķirība starp draudiem, kurus izteica prasītāja, tiecoties paplašināt
aizliegto vienošanos Beļģijas tirgū, un iespējamiem
Interbrew
izteiktajiem draudiem, kas, domājams, attiecās uz to pašu tirgu, uz kuru attiecās aizliegtā vienošanās. Ja tas, ka Francijā
izteiktie draudi liek
Interbrew
piekrist paplašināt aizliegto vienošanos Beļģijā, ir loģiski, tad savukārt tas, ka
Interbrew
ir piekritis vienoties ar uzņēmumu, kas ir pakļauts tā ietekmei, ir neloģiski.
Pirmās instances tiesas vērtējums
422   Vispirms jāatgādina, ka šajā gadījumā prasītāja neapstrīd, ka ir piedalījusies EK līguma 81. panta pārkāpumā, kas ir pret
konkurenci vērstu līgumu kopums. Tātad atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai līguma EK līguma 81. panta 1. daļas nozīmē esamība
ietver, ka attiecīgie uzņēmumi ir izteikuši kopēju vēlmi noteiktā veidā darboties tirgū (šajā sakarā skat. iepriekš 352. punktā
minēto Tiesas spriedumu
ACF
Chemiefarma
/Komisija, 112. punkts, un 1980. gada 29. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no 209/78 līdz 215/78 un 218/78
Van Landewyck
u.c./Komisija,
Recueil
, 3125. lpp., 86. punkts; iepriekš 57. punktā minēto Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. decembra spriedumu
Hercules Chemicals
/Komisija, 256. punkts; 2000. gada 26. oktobra spriedumu lietā T‑41/96
Bayer
/Komisija,
Recueil
, II‑3383. lpp., 67. punkts, un 2004. gada 14. oktobra spriedumu lietā T‑56/02
Bayerische Hypo‑ und Vereinsbank
/Komisija, Krājums, II‑3495. lpp., 59. punkts). No tā izriet, ka līguma jēdziens EK līguma 81. panta 1. daļas nozīmē, kā tas
ir iztulkots judikatūrā, ir balstīts uz to, ka sakrīt vismaz divu dalībnieku vēlmes (iepriekš minētie spriedumi
Bayerische Hypo‑ und Vereinsbank
/Komisija, 61. punkts, un
Bayer
/Komisija, 69. punkts, un minētā judikatūra). Tātad prasītāja nevar apgalvot, ka ir darbojusies tikai
Interbrew
ietekmes rezultātā.
423   Turklāt judikatūrā ir iedibināts, ka uzņēmumam, kurš piedalās sapulcēs, kuru mērķis ir vērsts pret konkurenci, pat citu dalībnieku
ar lielāku ekonomisku spēju ietekmē, vienmēr ir iespēja drīzāk iesniegt sūdzību Komisijai, ziņojot par attiecīgajām pret konkurenci
vērstajām darbībām, nekā turpināt piedalīties minētajās sapulcēs (iepriekš 245.164 punktā minētais spriedums
HFB
u.c./Komisija, 226. punkts).
424   No tā izriet, ka ne tas, ka prasītāja, domājams, ir atradusies
Interbrew
ietekmē, ne draudīgs stāvoklis, ko pēdējā, domājams, ir ieņēmusi attiecībā pret prasītāju, neraksturo situāciju, kas Komisijai
jāņem vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis.
425   Tātad pamata ceturtā daļa jānoraida, un attiecīgi pamats kopumā ir jānoraida.
6.
Par pamatu, kas balstīts uz nepareizu prasītājas sadarbības apmēra novērtējumu, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu
un paziņojumu par sadarbību
426   Prasītāja uzsver, ka, piemērojot paziņojuma par sadarbību D. punktu, tai uzliktais naudas sods bija jāsamazina par 50 %. Šim
pamatam ir divas daļas. Pirmajā daļā prasītāja apgalvo, ka Komisija nepareizi novērtēja tās sadarbību atbilstoši paziņojuma
par sadarbību D. 2. punkta pirmajam ievilkumam, pienācīgi nenovērtējot sadarbības apmēru no lēmumu pieņemšanas prakses viedokļa
un pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu. Otrajā daļā prasītāja apgalvo, ka pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas
pēc būtības nav apstrīdējusi faktus, uz kuriem Komisija balstīja savu apsūdzību, un atsaucas uz paziņojuma par sadarbību pārkāpumu,
jo Komisija ir uzskatījusi, ka prasītājai nav jāsamazina naudas sods atbilstoši paziņojuma par sadarbību D. 2. punkta otrajam
ievilkumam.
a)     Par pirmo daļu, kas balstīta uz to, ka Komisija nepareizi novērtēja prasītājas sadarbības apmēru, it īpaši, ņemot vērā tās
lēmumu pieņemšanas praksi un pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu
Lietas dalībnieku argumenti
427   Pirmkārt, prasītāja uzsver, ka Komisija pienācīgi nenovērtēja tās sadarbības apmēru pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas.
Tā apgalvo, ka Komisija pati atzina, ka
Alken‑Maes
sniedza plašāku informāciju nekā atbildi uz tai attiecinātu lūgumu sniegt informāciju. Turklāt prasītāja uzsver, ka, lai
Komisijai paskaidrotu sadarbības starp
Alken‑Maes
un
Interbrew
vēsturi un mehānismus, 2000. gada 7. martā tās filiāle iesniedza attiecīgo faktu kopsavilkumu, kas balstīts uz tajā laikā
uzņēmuma rīcībā esošiem arhīva materiāliem, ieskaitot notikušo sapulču un sazināšanos starp
Alken‑Maes
un
Interbrew
hronoloģisku kopsavilkumu kopš 1990. gada, norādot uz atbilstošiem dokumentiem, un pievienojot dokumentus, kurus tā darīja
zināmus. Informācija tika arī sniegta 1999. gada 10. decembra un 27. decembra vēstulēs, par kurām Komisija noklusēja.
428   Uz Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru tā jau bija informēta par lielāko daļu no iesniegtās informācijas, prasītāja iebilst,
ka šis arguments ne tikai nav norādīts apstrīdētajā lēmumā, bet arī, ka tas atspoguļo paziņojuma par sadarbību D. 2. punkta
pirmā ievilkuma nepareizu piemērošanu. Ar šiem noteikumiem nav paredzēts ierobežot labvēlīgu attieksmi tikai attiecībā uz
tiem uzņēmumiem, kuri informējuši Komisiju par tai nezināmiem faktiem, bet to nodrošināt arī tiem, kuri, atvieglojot Komisijas
izmeklēšanu, ļāvuši labāk izmantot tās resursus, un attiecīgi uzsākt lietas izskatīšanu pret vairāk pārkāpumiem. Faktiski,
paziņojuma par sadarbību D. 2. punkta pirmajā ievilkumā ir paziņots, ka naudas sodu samazina uzņēmumiem, kuri sniedz Komisijai
ne tikai tai nezināmus faktus, bet arī faktus, kuri “palīdz apstiprināt izdarītā pārkāpuma esamību”. Šajā gadījumā
Alken‑Maes
sniegtie dokumenti un informācija lielā mērā palīdzēja Komisijai iedibināt vai apstiprināt pārkāpuma esamību.
429   Prasītāja uzskata, ka tai piemērotais samazinājums ir acīmredzami mazāks par samazinājumu, kādu Komisija parasti piemēro,
ko apliecina dažu kopš 1998. gada janvāra Komisijas pieņemto lēmumu analīze.
430   Tādējādi Komisija ir piemērojusi naudas sodu samazinājumu no 40 līdz 50 % uzņēmumiem, kuri tāpat kā prasītāja, ir bijuši pirmie,
kas atzīst pārkāpuma esamību, ir snieguši bijušo darbinieku paziņojumus un ir pārskatījuši savus dokumentus. Komisija ir piemērojusi
naudas sodu samazinājumu no 20 līdz 50 % uzņēmumiem, kuri tai snieguši faktus, kas ļāva apstiprināt pārkāpuma esamību vai
papildināt informāciju par to, un lēmumā Siltumizolētas caurules pat piemērots 20 % samazinājums diviem uzņēmumiem tikai tādēļ,
ka tie nav apstrīdējuši faktus, un 50 % samazinājums uzņēmumam, kurš Komisijai izskaidroja tās rīcībā jau esošus dokumentus,
ļaujot iegūt skaidrāku priekšstatu par attiecīgajiem faktiem.
431   Tātad
Alken‑Maes
bija ne tikai pirmā, kas oficiāli atzina pārkāpuma esamību savos 1999. gada 27. decembra komentāros, bet arī veica rūpīgu
arhīvu pārbaudi, kas tai ļāva uzrādīt dažus jaunus dokumentus. Turklāt, kaut arī Komisija nepamatoti apstrīdēja to, ka prasītāja
iesniedza jaunus faktus, tā savukārt nav apstrīdējusi, ka apstākļi, par kuriem tika ziņots 1999. gada 10. decembra vēstulē
un, it īpaši 2000. gada 7. marta vēstulē, kurā bija hronoloģisks un pilnīgs faktu kopsavilkums, kas ir izmantots apstrīdētajā
lēmumā, detalizēti apstiprināja attiecīgos faktus.
432   Otrkārt, prasītāja uzsver, ka, piešķirot tai mazāku naudas soda samazinājumu nekā
Interbrew
, Komisija pārkāpa vienlīdzīgas attieksmes principu.
433   Tā apgalvo, ka pēc pārbaudēm 1999. gada 26. un 27. oktobrī, lai Komisijai palīdzētu tās uzdevumā, prasītājas filiāle
Alken‑Maes
nekavējoties uzsāka iekšēju izmeklēšanu, izjautājot katru no padomes locekļiem par iespējamu sazināšanos ar
Interbrew
, un uzsāka arhīvu pārbaudi. Kaut gan šis uzdevums bija īpaši sarežģīts, jo īsi pirms izmeklēšanas uzsākšanas bija pilnībā
nomainīta augstākā līmeņa vadītāju komanda, 1999. gada 10. decembra atbilde tika iesniegta Komisijas noteiktā termiņā, un
Alken‑Maes
iesniedza Komisijai minētajā lūgumā norādīto atbildīgo personu un bijušo darbinieku paziņojumus.
434   Tādējādi savas 1999. gada 10. decembra atbildes uz 1999. gada 11. novembra lūgumu sniegt informāciju pavadvēstulē, kurā bija
nepārprotama atsauce uz arhīvu pārbaudi,
Alken‑Maes
ir detalizēti apstiprinājusi faktus, uz kuriem bija attiecināts lūgums, pielikumā pievienojot tabulas un komentārus attiecībā
uz tās norādītajām sapulcēm. Arī
Interbrew
atbilde uz to pašu pieprasījumu trīspadsmit dienas vēlāk, 1999. gada 23. decembrī, ir apstiprinājusi Komisijai jau zināmus
faktus.
435   Savukārt
Interbrew
, kura augstākā līmeņa vadītāju komanda tomēr bija tā pati inkriminēto faktu rašanās laikā, iesniedza savu atbildi Komisijai
tikai 1999. gada 23. decembrī pēc Komisijas atteikuma pagarināt termiņu līdz 2000. gada 10. janvārim. Šajā laikā
Interbrew
atbildē nebija iekļauts neviens no Komisijas pieprasījumā norādīto atbildīgo personu paziņojumiem, un septiņus no sešpadsmit
minētajā pieprasījumā minēto personu paziņojumiem
Interbrew
iesniedza tikai ar 2000. gada 14. janvāra vēstuli.
436   Turklāt
Alken‑Maes
pirmā 1999. gada 27. decembrī iesniedza komentārus, kuros bija tās bijušā izpilddirektora oficiāls paziņojums, formāli atzīstot
Komisijas izmeklēšanā norādītā pārkāpuma esamību un saturu un, it īpaši: a) faktu, ka aizliegtās vienošanās aizsākums bija
BARK iedibinātā komisija “Vīzija 2000”; b) faktu, ka 1994. gada beigās bija noslēgts līgums starp
Alken‑Maes
un
Interbrew
attiecībā uz izplatīšanas apriti Beļģijā; c) faktu, ka šis līgums aptvēra vispārēju neuzbrukšanas līgumu, komercieguldījumu
vireka sektorā un reklāmu samazināšanu un cenu saskaņošanu, un d) faktu, ka pienācīga līguma piemērošana balstījās uz regulāru
darbību saskaņošanu starp
Alken‑Maes
un
Interbrew
vadītājiem. Tātad, ja arī Komisija jau bija informēta par d) punktu, pārbaudes laikā iegūtie dokumenti un lūgumi sniegt informāciju
tai vēl neļāva no tiesību viedokļa pietiekami iedibināt no a) līdz c) punktus.
437   Šajā sakarā prasītāja apgalvo, ka, ja arī 2000. gada janvārī un februārī
Interbrew
iesniedza papildu paziņojumus un dokumentus, šis uzņēmums, neskatoties uz tā iespējamo sadarbības kvalitāti, nevarēja iesniegt
paziņojumu, kurš iedibinātu versiju par prasītājas izteiktajiem draudiem, lai gan tā GID (M. kungs) piedalījās 1994. gada
11. maija sapulcē.
438   Turklāt 2000. gada 7. martā prasītāja ir iesniegusi paziņojumu, papildinot 1999. gada 10. decembrī sniegtās ziņas, atbilstoši
2000. gada 14. janvāra sapulcei ar Komisiju, it īpaši par to, kādos apstākļos ir bijuši iedibināti dokumenti, kurus
Alken‑Maes
iesniedza atbildē uz 1999. gada 11. novembra lūgumu sniegt informāciju, kā arī par BARK projektu “Vīzija 2000”. Tika arī
iesniegti jauni dokumenti, kas pa to laiku bija atrasti bijušā sabiedrības mārketinga vadītāja dokumentos.
439   No šiem faktiem izrietēja, no vienas puses, ka prasītājas un
Alken‑Maes
sadarbībai, kaut arī tā bija ātra un pilnīga, Komisija ir piešķīrusi pārmērīgi maz nopelnu salīdzinājumā ar
Interbrew
izrādīto attieksmi un, no otras puses, ka Komisija nav ņēmusi vērā faktu, ka prasītāja un tās filiāle, neskatoties uz to
pieliktajām pūlēm, tika sodītas par to, ka izmeklēšanas brīdī tām bija jauna augstākā līmeņa vadītāju komanda, kamēr
Interbrew
saņēma priekšrocības, ka tam ir tās pašas par attiecīgajām pret konkurenci vērstajām darbībām atbildīgās personas. Šāda attieksme
raksturo vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
440   Visbeidzot un treškārt, kaut gan apstrīdētajā lēmumā Komisija naudas soda apmēra samazināšanas par sadarbību atšķirību pamatoja
ar to, ka prasītāja pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas, domājams, ir apstrīdējusi faktus, un nevis ar to, ka pastāvēja
atšķirība dalībnieku sadarbības kvalitātē pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, savā iebildumu rakstā Komisija norādīja
uz šādu atšķirību, tādējādi mēģinot aizstāt apstrīdētā lēmuma argumentu nepilnības. Tas attiecas uz netiešu nevienlīdzīgas
attieksmes, kur cietēja ir bijusi prasītāja, atzīšanu.
441   Komisija, iebildumu rakstā apgalvojot, ka
Interbrew
tai iesniedza izšķirošas ziņas pirms prasītājas, it īpaši, minot
Interbrew
2000. gada 14. un 19. janvāra un 2., 8. un 28. februāra vēstules, nonāca pretrunā ar sevi, jo šīs vēstules ir iesniegtas
pēc
Alken‑Maes
1999. gada 27. decembra vēstules, kurā bija tās bijušā izpilddirektora paziņojums, ar kuru formāli tika iedibināti pārkāpuma
galvenie jautājumi.
442   Turklāt Komisija nepareizi apgalvoja, ka viena daļa no sniegtajām ziņām bija par laiku pirms 1993. gada 28. janvāra, kuru
neskar pārkāpums, lai gan 1999. gada 10. decembra vēstules 3.–23. un 26.–29. pielikumā pievienotie dokumenti attiecās uz periodu
pēc 1993. gada 28. janvāra.
443   Jebkurā gadījumā Komisija pieļāva kļūdu, uzskatot, ka faktiem, kuri attiecas uz laiku pirms 1993. gada 28. janvāra, nav piemērojams
paziņojums par sadarbību, jo 1999. gada 11. novembra lūgums sniegt informāciju bija par laiku no 1992. gada septembra līdz
1999. gada decembrim. Ar to Komisija sajauca periodu, attiecībā uz kuru tā atzina pārkāpumu, ar savas izmeklēšanas periodu.
Pēc prasītājas domām, tieši pēdējais periods jāuzskata par atbilstošu attiecībā uz sadarbību. Šajā gadījumā prasītāja ir iesniegusi
informāciju attiecībā uz laiku no 1992. gada septembra līdz 1993. gada janvārim, kas ir ļāvusi noskaidrot, ka
Interbrew
bija galvenā loma, un cenu tiesiskā regulējuma ietekmi.
444   Komisija norāda, ka prasītājas sadarbības apmērs ir bijis pietiekami novērtēts, un apstrīd, ka tai piemērotais samazinājums
bija acīmredzami zemāks par samazinājumu, kādu tā parasti piemēro. Prasītājas sadarbības pakāpe nav salīdzināma ar sadarbības
pakāpēm lietās, uz kurām prasītāja atsaucas savu argumentu pamatojumam. Attiecībā uz iespējamu vienlīdzīgas attieksmes principa
pārkāpumu – Komisija norāda, ka
Interbrew
sadarbība ir bijusi kvantitatīvi un kvalitatīvi daudz nozīmīgāka nekā prasītājas sadarbība, par ko liecina dokumentu, kurus
iesniegusi katra no dalībniecēm un uz kuriem izdarītas atsauces apstrīdētā lēmuma pamatojumam, salīdzinoša analīze. Tātad
par sadarbību piemēroto samazinājuma procentu dažādība ir bijusi nevainojami pamatota un nav izskaidrojama tikai ar Komisijas
secinājumu, saskaņā ar kuru prasītāja apstrīdēja faktus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
445   Ievadā jāatgādina, ka Komisija paziņojumā par sadarbību noteica nosacījumus, kuros uzņēmumi, kas sadarbojas ar Komisiju to
izmeklēšanas par aizliegto vienošanos laikā, var tikt atbrīvoti no naudas soda vai kuros uzņēmumiem samazina naudas sodu,
kas citādi tiem būtu jāsamaksā (paziņojuma par sadarbību A 3. punkts).
446   Attiecībā uz paziņojuma par sadarbību piemērošanu prasītājas gadījumā – nav apstrīdēts, ka tās rīcība jāvērtē atbilstoši minētā
paziņojuma D. punktam, sauktam “Nozīmīga naudas soda apmēra samazināšana”.
447   Atbilstoši šī paziņojuma D. 1. punktam, “ja uzņēmums sadarbojas, neizpildot visus B. un C. [punktā] uzskaitītos nosacījumus,
tam no 10 līdz 50 % samazina naudas soda apmēru, kas tam būtu uzlikta, ja tas nesadarbotos”.
448   Paziņojuma par sadarbību D. 2. punktā ir precizēts:
“Proti, tāds gadījums var būt, ja:
–       pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas uzņēmums sniedz Komisijai informāciju, dokumentus vai citus pierādījumus, kuri
palīdz apstiprināt izdarītā pārkāpuma esamību,
–       uzņēmums pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas ziņo Komisijai, ka pēc būtības neapstrīd faktus, uz kuriem Komisija balsta
savu apsūdzību.”
449   Jāatgādina, ka atbilstoši judikatūrai naudas soda samazināšana par sadarbību administratīvā procesa laikā ir pamatota tikai
tad, ja attiecīgā uzņēmuma rīcība atviegloja Komisijai atzīt pārkāpumu, un, ja nepieciešams, to pārtraukt (iepriekš 158. punktā
minētais spriedums
SCA Holding
/Komisija, 156. punkts, un iepriekš 278. punktā minētais spriedums
Krupp Thyssen Stainless et Acciai speciali Terni
/Komisija, 270. punkts).
450   Turklāt ir svarīgi atgādināt, ka atbilstoši 11. panta 1. punktam Regulā Nr. 17 Komisija, it īpaši, izpildot uzdevumus, kuri
tai uzlikti ar EK līguma 85. pantu, var pieprasīt visu nepieciešamo informāciju no uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, kam
atbilstoši minētā panta 4. punktam ir pienākums sniegt pieprasīto informāciju. Ja uzņēmums vai uzņēmumu apvienība nesniedz
pieprasīto informāciju Komisijas noteiktajā termiņā vai to sniedz nepilnīgi, Komisija atbilstoši 11. panta 5. punktam Regulā
Nr. 17 var to pieprasīt ar lēmumu, tad uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai turpmāka atteikuma sniegt norādīto informāciju gadījumā
var tikt uzlikts naudas sods.
451   Šajā sakarā atbilstoši judikatūrai uzņēmuma sadarbība izmeklēšanā nedod tiesības uz naudas soda samazināšanu, ja šī sadarbošanās
nepārsniedza to, kas izriet no uzņēmumam piekrītošiem pienākumiem atbilstoši 11. panta 4. un 5. punktam Regulā Nr. 17 (iepriekš
135.175 punktā minētais 1992. gada 10. marta spriedums
Solvay
/Komisija, 341. un 342. punkts). Savukārt gadījumā, ja, atbildot uz lūgumu sniegt informāciju atbilstoši 11. pantam Regulā
Nr. 17, uzņēmums sniedza plašāku informāciju, nekā Komisija var pieprasīt atbilstoši minētajam pantam, attiecīgajam uzņēmumam
naudas sods var tikt samazināts (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑308/94
Cascades
/Komisija,
Recueil
, II‑925. lpp., 262. punkts).
452   Jānorāda arī, ka fakts, ka izmeklēšanas par aizliegto vienošanos ietvaros uzņēmums nodod Komisijas rīcībā informāciju attiecībā
uz darbībām, par kurām jebkurā gadījumā tas nebūtu jāatbrīvo no naudas soda atbilstoši Regulai Nr. 17, nav sadarbība, kas
izriet no paziņojuma par sadarbību piemērošanas jomas, un vēl jo vairāk kas izriet no paziņojuma par sadarbību D. punkta.
453   Turklāt jānorāda, ka atbilstoši judikatūrai Komisija, novērtējot uzņēmuma sniegto sadarbību, nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes
principu, vispārēju Kopienu tiesību principu, kas atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ir pārkāpts, ja līdzīgas situācijas
izskatītas dažādi vai dažādas situācijas ir izskatītas vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota (iepriekš 278. punktā
minētais Pirmās instances tiesas spriedums
Krupp Thyssen Stainless et Acciai speciali Terni
/Komisija, 237. punkts).
454   Šajā sakarā ir iedibināts, ka uzņēmumu sniegtās sadarbības novērtējuma pakāpe nav atkarīga no pilnībā netīšiem faktoriem.
Tātad atšķirība attieksmē pret attiecīgajiem uzņēmumiem ir izskaidrojama ar nesalīdzināmām sadarbības pakāpēm, it īpaši, ja
ir sniegta atšķirīga informācija vai šī informācija ir sniegta atšķirīgās administratīvā procesa stadijās vai citādos apstākļos
(šajā sakarā skat. iepriekš 278. punktā minēto spriedumu
Krupp Thyssen Stainless et Acciai speciali Terni
/Komisija, 245. un 246. punkts).
455   Turklāt jāuzskata, ka, ja uzņēmums sadarbības ietvaros tikai apstiprina, turklāt neprecīzāk un mazāk izskaidrojoši, tādu informāciju,
kuru sadarbības ietvaros jau ir sniedzis cits uzņēmums, šī uzņēmuma sniegtās sadarbības pakāpe, kaut arī zināmā mērā tā ir
bijusi Komisijai lietderīga, nav uzskatāma kā salīdzināma ar sadarbības pakāpi, kādu sniedzis pirmais uzņēmums, kurš sniedza
minēto informāciju. Paziņojums, kurš zināmā mērā tikai apstiprina jau Komisijas rīcībā esošu paziņojumu, būtiski neatvieglo
Komisijas darbu, un attiecīgi nav pietiekams, lai pamatotu naudas soda apmēra samazināšanu par sadarbību.
456   Tieši šo principu aspektā šajā gadījumā jāpārbauda, vai naudas soda samazināšana, kuru Komisija piešķīra prasītājai atbilstoši
paziņojuma par sadarbību D. 2. punkta pirmajam ievilkumam, izriet no prasītājas sadarbības apmēra nepareiza novērtējuma, it
īpaši, ņemot vērā Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
457   Pirmkārt, jānorāda, no vienas puses, ka paziņojumā par sadarbību Komisija norādīja, ka, ja uzņēmums sadarbojas atbilstoši
minētā paziņojuma D. punktam, tam no 10 līdz 50 % samazina naudas soda apmēru, kas tam būtu uzlikta, ja tas nesadarbotos,
un, no otras puses, ka prasītāja neapstrīd, ka tās sadarbības apmērs jānovērtē paziņojuma par sadarbību D. punkta ietvaros.
Attiecībā uz prasītāju Komisija norādīja, ka 10 % naudas soda samazinājums atbilstoši paziņojuma par sadarbību D. 2. punkta
pirmajam ievilkumam ir bijis atbilstošs, ņemot vērā faktu, ka prasītājas filiāle sniedza informāciju par pārkāpuma esamību
un saturu, kas bija plašāka nekā vienkārša atbilde uz lūgumu sniegt informāciju atbilstoši 11. pantam Regulā Nr. 17. Tātad
jāatzīst, ka, piemērojot prasītājai 10 % naudas soda samazinājumu atbilstoši paziņojuma par sadarbību D. 2. punkta pirmajam
ievilkumam, Komisija nav novirzījusies no naudas sodu samazināšanas amplitūdas, kas piemērojami tāda veida sadarbībai, kādu
sniedza prasītāja.
458   Otrkārt, attiecībā uz argumentu, kas balstīts uz iepriekšēju Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi, ir pietiekami atgādināt,
ka tas vien, ka Komisija savā iepriekšējā praksē piemēroja naudas soda samazināšanas likmi noteikta veida rīcībai, nenozīmē,
ka tai ir pienākums piemērot proporcionāli tādu pašu samazinājumu, novērtējot līdzīgu rīcību vēlāka administratīvā procesa
ietvaros (iepriekš 57. punktā minētais spriedums
Mayr‑Melnhof
/Komisija, 368. punkts, un iepriekš 50. punktā minētais spriedums
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija, 239. punkts). Tātad šis arguments ir jānoraida.
459   Treškārt, jāpārbauda, vai ar naudas soda samazināšanu, kuru Komisija piešķīra prasītājai atbilstoši paziņojuma par sadarbību
D. 2. punkta pirmajam ievilkumam, ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.
460   Šajā sakarā jāatzīst, ka, apvienoti lasot apstrīdētā lēmuma 324. un 325. apsvērumu, izriet, ka Komisija piešķīra
Interbrew
30 % uzliktā naudas soda samazinājumu, pamatojoties uz diviem kumulatīviem apstākļiem, proti, no vienas puses, tās sadarbību,
iedibinot faktus, kas bija plašāka par tās pienākumiem, kuri izriet no 11. panta Regulā Nr. 17 (paziņojuma par sadarbību D. 2. punkta
pirmais ievilkums) un, no otras puses, faktu, ka tā pēc būtības neapstrīdēja faktus, kuri ir atzītā pārkāpuma pamatā (paziņojuma
par sadarbību D. 2. punkta pirmais ievilkums).
461   Savukārt, apvienoti lasot 326. un 327. apsvērumu, tie ļauj secināt, ka Komisija piešķīra prasītājai tikai 10 % samazinājumu,
ciktāl tās sadarbība faktu iedibināšanā bija plašāka par pienākumiem, kuri izriet no 11. panta Regulā Nr. 17 (paziņojuma par
sadarbību D. 2. punkta pirmais ievilkums). Faktiski, Komisija uzskatīja, ka prasītāja pēc būtības apstrīdēja faktus, uz kuriem
tā balstīja savu apsūdzību, un tātad prasītājai nav piemērojams samazinājums atbilstoši paziņojuma par sadarbību D. 2. punkta
otrajam ievilkumam.
462   No tā izriet, ka naudas soda samazinājuma, kas piemērots, attiecīgi,
Interbrew
un prasītājai atbilstoši paziņojuma par sadarbību D. 2. punkta pirmajam ievilkumam, atšķirība ir mazāka nekā uz to norāda
galīgās piešķirtās naudas soda samazinājuma procentu likmes, attiecīgi, 30 un 10 %, jo
Interbrew
piemērotie 30 % samazinājuma ietver arī samazinājumu, kas tai piešķirts atbilstoši paziņojuma par sadarbību D. 2. punkta
otrajam ievilkumam.
463   Attiecībā uz piešķirtajiem samazinājumiem, attiecīgi, prasītājai un
Interbrew
, pamatojoties uz to sadarbību atbilstoši paziņojuma par sadarbību D. 2. punkta pirmam ievilkumam, jānorāda, ka apstrīdētajā
lēmumā Komisija netieši atsaucas uz atšķirību
Interbrew
un prasītājas sadarbības kvalitātē. Lai arī Komisija atzina, ka abi uzņēmumi, atbildot uz 1999. gada 11. novembra lūgumu
sniegt informāciju, iesniedza plašāku informāciju nekā vienkārši atbildi uz to, Komisija tomēr norādīja, ka
Interbrew
“ļoti lielā mērā piedalījās faktu iedibināšanā”, un vienlaikus tā norādīja, ka prasītāja tikai “par pārkāpuma esamību un
saturu iesniedza informāciju, kas bija plašāka nekā vienkārši atbilde uz lūgumu sniegt informāciju atbilstoši 11. pantam Regulā
Nr. 17”.
464   Lai noteiktu, vai ir nozīmīga atšķirība starp, attiecīgi,
Interbrew
un prasītājas sniegtās sadarbības pakāpēm, sadarbības apmērs jāsalīdzina, kā no hronoloģiskā, tā arī kvalitatīvā aspekta.
465   Pirmkārt, attiecībā uz attiecīgo uzņēmumu sadarbības salīdzinošu analīzi no hronoloģiska aspekta, jānorāda, no vienas puses,
vispirms attiecībā uz prasītāju un tās filiāli
Alken‑Maes
, ka uz 1999. gada 11. novembra lūgumu sniegt informāciju pēdējā atbildēja ar 1999. gada 10. decembra vēstuli. Pēc tam – 1999. gada
27. decembrī
Alken‑Maes
iesniedza Komisijai paziņojumu, kurā tā atsaucās uz paziņojumu par sadarbību un kuru tā papildināja un precizēja 2000. gada
7. martā. Turklāt 2000. gada 5. aprīlī
Alken‑Maes
atbildēja uz jaunu 2000. gada 22. marta Komisijas lūgumu sniegt informāciju atbilstoši 11. pantam Regulā Nr. 17. Visbeidzot,
2000. gada 10. maijā prasītāja atbildēja uz jaunu lūgumu sniegt informāciju, kurš tai bija nosūtīts 2000. gada 14. aprīlī.
466   No otras puses, attiecībā uz
Interbrew
sniegto sadarbību vispirms jānorāda, ka uz 1999. gada 11. novembra lūgumu sniegt informāciju tā atbildēja 1999. gada 23. decembrī.
Pēc tam – 2000. gada 14. un 19. janvāra vēstulēs
Interbrew
iesniedza informāciju, papildinot 1999. gada 23. decembra vēstulē sniegto informāciju. Atsaucoties uz šo informāciju, 2000. gada
21. janvārī Komisija nosūtīja
Interbrew
telefaksu ar papildu neoficiālu lūgumu sniegt informāciju.
Interbrew
uz to atbildēja 2000. gada 2. februāra vēstulē un nosūtīja papildu informāciju 2000. gada 8. un 28. februārī. Turklāt 2000. gada
29. februārī, atsaucoties uz paziņojumu par sadarbību,
Interbrew
iesniedza Komisijai paziņojumu par Beļģijas tirgu. Visbeidzot, 2000. gada 21. decembrī, proti, pēc procedūras uzsākšanas
un 2000. gada 20. septembra paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas,
Interbrew
nosūtīja Komisijai vēl divus dokumentus attiecībā uz divām sapulcēm, kuras noturētas ar
Alken‑Maes
noslēgta divpusēja līguma ietvaros.
467   No iepriekš minētā izriet, ka Komisijas arguments, saskaņā ar kuru informācijai, kuru sniedza prasītāja, ir bijusi mazāka
vērtība nekā informācijai, kuru sniedza
Interbrew
, jo tā ir bijusi nosūtīta vēlāk, nav piemērojams. Faktiski, lietas dalībnieki visu informāciju ir snieguši ļoti īsā laika
intervālā, gandrīz vienādā administratīvā procesa stadijā. Līdz ar to neviens apsvērums par hronoloģisko secību nav piemērojams
kā izšķirošs, lai salīdzinoši novērtētu prasītājas un
Interbrew
sadarbības vērtību.
468   Otrkārt, attiecībā uz lietas dalībnieku sadarbības salīdzinošu analīzi no kvalitatīvā aspekta jāatzīst, no vienas puses, attiecībā
uz prasītāju un tās filiāli
Alken‑Maes
, ka 1999. gada 10. decembra atbildē uz 1999. gada 11. novembra lūgumu sniegt informāciju
Alken‑Maes
tieši neatsaucās uz paziņojuma par sadarbību priekšrocībām. Tomēr
Alken‑Maes
tajā norāda, ka “atbilde ir balstīta uz sabiedrības pūliņiem pilnībā sadarboties ar Komisiju, pamatojoties uz dokumentiem,
kuri ir saglabājušies uz šo brīdi, un informāciju, kas pieejama no attiecīgiem sabiedrībā vēl strādājošiem darbiniekiem”.
Tā arī norāda, ka “turklāt
Alken‑Maes
ir centusies sazināties ar bijušajiem sabiedrības darbiniekiem, un saņemtās atbildes ir pievienotas”, un ka “neskatoties
uz tās ievērojamiem pūliņiem,
Alken‑Maes
nevar garantēt savas atbildes vispusību un patur tiesības to papildināt vai grozīt”. Atsauce uz pieliktajiem pūliņiem, lai
saņemtu informāciju no sabiedrības bijušajiem darbiniekiem padara ticamu apgalvojumu, ka
Alken‑Maes
sadarbība ir bijusi plašāka par pienākumiem, kuri izriet no 11. panta Regulā Nr. 17. Tomēr jāatzīst, ka nevar uzskatīt, ka
informācija un dokumenti, ko sniedza
Alken‑Maes
, ir plašāki par minēto pienākumu loku. Sniegtie fakti neko neiedibināja, izņemot ar zināmiem nosacījumiem faktus attiecībā
uz informācijas apmaiņu starp
Alken‑Maes
un
Interbrew
un pārskatu par rīcību, kas ir acīmredzami vērsta pret konkurenci, pārskatu, kura iesniegšanai Komisijai ir inkriminējošs
raksturs, izslēdzot, ka minētā nodošana ietilpst pienākumu, kuri izriet no 11. panta Regulā Nr. 17, ietvaros.
469   Savā 1999. gada 27. decembra vēstulē
Alken‑Maes
pirmo reizi tieši piesaka savu sadarbību paziņojuma par sadarbību ietvaros. Turklāt šajā vēstulē tā atzina pārkāpuma esamību,
jo
Alken‑Maes
izpilddirektors raksta, ka pēdējā pēc būtības neapstrīd faktus, kurus Komisija apraksta savā 1999. gada 11. novembra lūgumā
sniegt informāciju, un ka, it īpaši, atzīst saskaņotu darbību starp
Interbrew
un
Alken‑Maes
esamību, atbilstoši kurām, no vienas puses, katru mēnesi apmainījās ar informāciju par alus pārdošanas apjomu Beļģijā un,
no otras puses, ir notikušas vairākas sapulces starp
Alken‑Maes
un
Interbrew
darbiniekiem, kuru laikā ir saskaņotas darbības attiecībā uz alus izplatīšanu un pārdošanu Beļģijā. Visbeidzot, šīs vēstules
pielikumā
Alken‑Maes
pievienoja komentārus, kuros tā norāda, ka redzams, ka 1994. gada beigās “ir bijis noslēgts līgums starp abām sabiedrībām,
pārklājot izplatīšanas apriti Beļģijā, bet, it īpaši, attiecībā uz vireka apriti”. Šis līgums “tieši ietvēra [..] neuzbrukšanas
līgumu, komercieguldījumu vireka sektorā un ārējas reklāmas samazināšanu, un cenu saskaņošanu” un “pienācīga līguma piemērošana
balstījās uz regulārām konsultācijām starp abu sabiedrību vadītājiem”.
470   Jānorāda, ka 2000. gada 7. marta paziņojumā
Alken‑Maes
atzina faktu, kurus var uzskatīt par darbībām, kas vērstas pret konkurenci, esamību, un kas tādējādi, kā Komisija pati to
atzīst, palīdzēja apstiprināt pārkāpuma esamību. Tomēr jāatzīst, ka paziņojums galvenokārt balstās uz dokumentiem un informāciju,
kas jau bija Komisijas rīcībā. Tādējādi, kaut gan dokuments, kuru
Alken‑Maes
iesniedza ar 2000. gada 7. marta paziņojuma pielikumu Nr. 42, bija ļoti noderīgs Komisijai, jo tieši uz tā pamata tā varēja
iedibināt, ka aizliegtā vienošanās, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, turpinājās pēc 1996. gada jūlija, jānorāda, ka minētais
dokuments jau bija iesniegts Komisijai
Alken‑Maes
1999. gada 10. decembra atbildes pielikumā Nr. 37 uz 1999. gada 11. novembra lūgumu sniegt informāciju, kas samazina
Alken‑Maes
nosūtītā dokumenta palīdzības vērtību sadarbības ietvaros, jo minētā nosūtīšana izrietēja no uzņēmuma pienākumiem atbilstoši
11. pantam Regulā Nr. 17 (skat. iepriekš 451. punktu).
471   Jāatzīst arī, ka ievērojama daļa informācijas, kuru
Alken‑Maes
sniedza savā 2000. gada 7. marta paziņojumā, attiecas uz laiku pirms pārkāpums tika atzīts. Līdz ar to šī informācija, pretēji
prasītājas apgalvojumam, nevar tikt uzskatīta par tādu, kas palīdzēja Komisijai atzīt apstrīdētajā lēmumā norādīto pārkāpumu.
Šajā sakarā fakts, ka uzņēmums nodeva Komisijas rīcībā tās izmeklēšanas ietvaros informāciju attiecībā uz darbībām, par kurām
uzņēmumam nav jāmaksā naudas sods, atbilstoši Regulai Nr. 17 nav sadarbība attiecībā uz paziņojuma par sadarbību piemērošanas
jomu (šajā sakarā skat. iepriekš 451. punktā minēto judikatūru).
472   Attiecībā uz 2000. gada 5. aprīļa un 10. maija atbildēm, attiecīgi, uz 2000. gada 22. marta un 14. aprīļa lūgumiem sniegt
informāciju, attiecībā uz pirmo atbildi jāatzīst, ka tā acīmredzami bija par aizliegto vienošanos attiecībā uz alu, kas tiek
pārdots ar izplatītāja preču zīmi, un attiecībā uz otro atbildi, kaut arī tā ir sešas reizes minēta apstrīdētajā lēmumā, nenoskaidrojot
lietas dalībnieku nostāju šajā jautājumā, nav iespējams noteikt, ka palīdzība bijusi plašāka par pienākumiem, kuri izriet
no 11. panta Regulā Nr. 17.
473   No otras puses, attiecībā uz
Interbrew
sniegto sadarbību, jāatzīst, ka, ja arī tās 1999. gada 23. decembra atbilde uz 1999. gada 11. novembra lūgumu sniegt informāciju
daļēji iekļaujas uzņēmuma pienākumu ietvaros atbilstoši 11. pantam Regulā Nr. 17, tā tomēr nozīmīgi pārsniedz pienākumu ietvarus
un skaidri palīdz iedibināt EK līguma 81. panta pārkāpuma faktus. Faktiski,
Interbrew
tajā aprakstīja un izskaidroja aizliegto vienošanos tādā apmērā, kas lielā mērā pārsniedz pienākumus, kuri tai uzlikti ar
11. pantu Regulā Nr. 17.
474   Attiecībā uz
Interbrew
2000. gada 14. un 19. janvāra vēstulēm, kuras tika nosūtītas 2000. gada 2., 8. un 28. februārī, atbildot uz neoficiālo 2000. gada
21. janvāra lūgumu sniegt informāciju, 2000. gada 29. februāra paziņojumu un, visbeidzot, pēdējiem diviem dokumentiem, kuri
tika nosūtīti 2000. gada 21. decembrī, jānorāda, ka šajās vēstulēs un to pielikumos ir sniegta detalizēta informācija par
sazināšanos, kas notikusi starp
Interbrew
,
Alken‑Maes
un prasītāju, kas skaidri ietilpst paziņojuma par sadarbību ietvaros.
475   No iepriekš minētā izriet, ka no kvalitatīvā aspekta
Interbrew
palīdzība bija izšķirošāka pieļautā pārkāpuma esamības iedibināšanai un apstiprināšanai.
476   Ņemot vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka atšķirība procentu likmēs naudas soda samazinājumam, kuru Komisija piešķīra atbilstoši
paziņojuma par sadarbību D. 2. punkta pirmajam ievilkumam, nav vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums.
477   Tātad pamata pirmā daļa ir jānoraida.
b)     Par otro daļu, kas balstīta uz nepareizu Komisijas secinājumu, saskaņā ar kuru prasītāja pēc būtības ir apstrīdējusi faktus,
uz kuriem Komisija balsta savu apsūdzību
Lietas dalībnieku argumenti
478   Prasītāja norāda, ka Komisija acīmredzami nepareizi interpretēja atbildes uz paziņojuma par iebildumiem priekšmetu un saturu,
uzskatot, ka ir apšaubīta pārkāpuma esamība, kas bija aprakstīta paziņojumā par iebildumiem. Tātad atbildē uz minēto paziņojumu
tā tikai ir norādījusi apstākļus, kurus uzskatīja par nepieciešamiem faktu pareizai novērtēšanai no Komisijas puses, un ir
apstrīdējusi nevis faktus pēc būtības, bet tikai nozīmi vai vērtējumu, kuru Komisija bija tiem piešķīrusi. Prasītāja ir norādījusi,
ka, pēc būtības neapstrīdot Komisijas iedibinātos faktus, tā vēlas noskaidrot dažus jautājumus un atjaunot prāvas faktus,
lai pierādītu, ka tiem nav tāda nozīme, kādu piešķīrusi Komisija. Šajā sakarā prasītāja uzskata, ka tas ir pretēji viselementārākajām
tiesībām uz aizstāvību, ja Komisija var pieprasīt uzņēmumiem, kuri lūdz paziņojuma par sadarbību priekšrocības, atteikties
apstrīdēt ne tikai faktus, bet arī to novērtējumu, naudas soda apmēru vai vēl Komisijas izmantotos tiesiskos argumentus. Pēdējā
pati ir atzinusi šīs nodalīšanas pamatotību lēmumā Siltumizolētas caurules, kurā tā nesodīja uzņēmumu, kurš, pēc būtības nenoliedzot
faktus, apstrīdēja nozīmi, kādu tiem piešķīra Komisija, proti, ka tas bija pārkāpums. Tā kā prasītājai tikai sniedza atšķirīgu
faktu novērtējumu, Komisijas secinājums, saskaņā ar kuru tās sadarbība nav turpinājusies un nav bijusi pilnīga, ir nepareizs
(iepriekš 147. punktā minētais spriedums
Tate & Lyle
u.c./Komisija, 162. punkts).
479   Tādējādi prasītāja savā prasībā vispirms kā epigrāfu izmanto piecus jautājumus, kurus tā ir norādījusi atbildē uz paziņojumu
par iebildumiem, to neinterpretējot kā pārkāpuma, kuru Komisija ir apsrakstījusi minētajā paziņojumā, esamības apšaubīšanu.
480   Pirmkārt, prasītāja ir uzsvērusi, ka Komisija nav ņēmusi vērā, ka
Interbrew
ir ļaunprātīgi izmantojis dominējošu stāvokli Beļģijā, kaut gan ir pastāvējusi saikne starp to un sadarbību, kas attīstījās
starp prasītāju un
Interbrew
, un tas, ka to ņemtu vērā, ļautu noskaidrot pārkāpuma apstākļus un spēka attiecības, kas bija starp līdzdalībniecēm.
481   Otrkārt, tā ir atgādinājusi tā laika Beļģijas regulējuma ietvaru īpatnības, kas neapstrīdot pārkāpuma esamību, ļautu labāk
novērtēt faktu būtiskumu un atbildību mīkstinošu apstākļu esamību.
482   Treškārt, tā ir uzsvērusi, ka
Interbrew
ir bijusi iniciatora loma, tas ir uzņēmies iniciatīvu attiecībā uz dažādām sarunām un līgumu ar
Alken‑Maes
.
483   Ceturtkārt, tā ir apstrīdējusi nozīmi, kas piešķirta tās izteikumiem attiecībā pret
Interbrew
, kam nav bijis traucējošs raksturs.
484   Piektkārt, prasītāja ir precizējusi nozīmi un novērtējumu, kas, pēc tās domām, ir jāpiešķir faktiem, par kuriem izteikts pārmetums,
kuri, lai arī ir EK līguma 81. panta pārkāpums, nebija jāvērtē kā divpusējs līgums par cenām un tirgus sadali, bet tikai kā
neuzbrukšanas līgums un investīciju un reklāmas samazināšana.
485   Turpinājumā – replikas rakstā prasītāja punktu pa punktam atbild uz Komisijas iebildumu rakstā izvirzītajiem argumentiem attiecībā
uz faktiem, kurus, pēc Komisijas domām, tā apstrīdēja administratīvā procesa laikā. Pēc Komisijas domām, divi no šiem faktiem
tika vēl apstrīdēti Pirmās instances tiesā, kamēr pieci citi, kā redzams, nav apstrīdēti. Ņemot vērā katru no šiem punktiem,
prasītāja atkārtoi apgalvo, ka nav pēc būtības apstrīdējusi attiecīgos faktus, bet tikai Komisijas piešķirto nozīmi vai vērtējumu.
486   Pirmkārt, attiecībā uz diviem faktiem, kuri tika apstrīdēti Pirmās instances tiesā, proti, pret
Interbrew
izteiktiem draudiem un pārkāpuma ilgumu, attiecībā uz pirmo prasītāja apgalvo, ka tā neapstrīd, ka pārrunās starp aizliegtās
vienošanās dalībniecēm par attiecīgi katras politiku Francijā, kad bija konstatēti
Interbrew
pārkāpumi Beļģijā, prasītāja to likumīgi un no komerciālā viedokļa leģitīmi brīdināja, savukārt prasītāja turpina apstrīdēt,
ka šie izteikumi, kaut arī tajos ir atsauce uz 500 000 hektolitriem, var tikt uzskatīti par draudiem tādā nozīmē, kādā to
saprot Komisija, it īpaši, ņemot vērā, ka minētam brīdinājumam nav ierobežojošs rezultāts.
487   Attiecībā uz pārkāpuma ilgumu – prasītāja apgalvo, ka tā turpina apstrīdēt, ka aizliegtā vienošanās ir turpinājusies pēc 1996. gada
jūlija. Tomēr tas nav dažu iedibināto faktu stingrs atspēkojums, kā to nepareizi apgalvo Komisija, jo tiek apstrīdēta nozīme,
kādu Komisija ir piešķīrusi tam, ka dalībnieces sazinājās pēc 1996. gada jūlija, kas ir nesamērojami ar minētās sazināšanās
apstākļiem un ietekmi, jo pēc šī datuma sazināšanās vairs nebija vērsta pret konkurenci. Tā kā 1996. gada laikā
Interbrew
izplatīja klientiem savu cenu un to piemēroja no 1997. gada 1. janvāra, tad tādas pārrunas vairs nenotika.
488   Otrkārt, attiecībā pieciem citiem faktiem, par kuriem Komisija uzskata, ka tie ir apstrīdēti atbildē uz paziņojumu par iebildumiem,
kaut gan netiek vairs apstrīdēti prasībā, prasītāja tos komentē šādi.
489   Pirmkārt, attiecībā uz, domājams, apstrīdēto faktu, ka aizliegtā vienošanās bija arī par klientūras sadali un, it īpaši cenu
līmeni, prasītāja apgalvo, ka atzīst šo faktu esamību un neapstrīd, ka tas ir EK līguma 81. panta pārkāpums, bet uzsver, ka
tie nevar tikt novērtēti kā divpusējs līgums par cenām, kas ietekmē nevis pārkāpuma esamību, bet tā būtiskumu. It īpaši, tā
kā nav apstrīdēts, ka 1994. gada 9. novembra sapulces laikā ir bijušas pārrunas par cenām, prasītāja turpina uzskatīt, ka,
novērtējot, ka tās ir līdzvērtīgas īstam līgumam par cenām, Komisija faktus ir vērtējusi ārkārtīgi stingri. Prasītāja, it
īpaši, ir domājusi apstrīdēt nozīmi, kuru Komisija piešķīra formulai rokrakstā “J=SA=A‑M=275,-”.
490   Otrkārt, attiecībā uz aizliegtās vienošanās sākumu – prasītāja atzīst, ka tas, ka atbildē uz paziņojumu par iebildumiem tā
apgalvoja, ka aizliegtā vienošanās sākās tikai 1994. gada oktobrī, atbilst patiesībai. Komisija tomēr piemirsa norādīt, ka
šī atbilda attiecās uz pārrunām starp dalībniecēm kopš 1992. gada beigām. Tātad, nenoliedzot sazināšanās un informācijas apmaiņas
ar konkurentiem par cenu struktūru esamību kopš 1992. gada, prasītāja apgalvo, ka fakti jāatjauno un jāuzskata par to, kas
tie patiesi ir, it īpaši BARK lomas cenu palielināšanas regulējumā ietvaros.
491   Treškārt, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru 1994. gada 11. maija sapulce nebija tikai iepazīstināšana ar prasītājas
jauno “alus” nodaļas direktoru, prasītāja norāda, ka tā, protams, norādīja, ka sapulces mērķis galvenokārt bija minētā iepazīstināšana,
bet arī, ka plašāks šīs sapulces mērķis ietvēra
Interbrew
priekšlikumu noslēgt neuzbrukšanas līgumu, iekļaujot Franciju.
492   Ceturtkārt, attiecībā uz 1994. gada 6. jūlija pārrunām – prasītāja apgalvo, ka pretēji tam, uz ko atsaucas Komisija, tā nav
apstrīdējusi, ka šīs pārrunas attiecās uz sadarbību starp
Interbrew
un
Alken‑Maes
. Tā ir norādījusi, ka pārrunas galvenokārt bija par
Interbrew
komerciālo situāciju Francijā, taču nekavējoties ir precizējusi, ka šo pārrunu ietvaros
Interbrew
piedāvāja noslēgt neuzbrukšanas līgumu attiecībā uz Franciju un Beļģiju.
493   Piektkārt, attiecībā uz jautājumu par
Interbrew
ietekmi uz BARK – prasītāja nav apstrīdējusi Komisijas iedibinātu faktu, ka
Interbrew
nenoteica BARK politiku. Turklāt, pat ja prasītāja būtu to apstrīdējusi, tas attiektos uz Komisijas interpretācijas par
Interbrew
ietekmi apstrīdēšanu, nevis iedibināta fakta apstrīdēšanu.
494   Visbeidzot, attiecībā uz Komisijas atsaukšanos uz to, ka prasītāja ir paziņojusi, ka atturās apstrīdēt tikai tos faktus, kuri
bija paziņojumā par iebildumiem un kurus pati ir atzinusi, prasītāja uzsver, ka Komisija nepareizi interpretēja pat šo paziņojumu
saturu, tos izkropļojot.
495   Tādējādi Komisija ir izkropļojusi prasītājas izteikumu, papildinot tās paziņojumu ar apstākļa vārdu “tikai”, proti, rakstot,
ka prasītāja “neapstrīd paziņojumā par iebildumiem esošos faktus, ciktāl šie fakti ir daļēji balstīti uz informāciju, kuru
Komisijai ir sniegusi
Alken‑Maes
”. Faktiski prasītāja rakstīja, ka neapstrīd “faktu, kuri notikuši attiecīgajā periodā, esamību, ciktāl tie daļēji ir balstīti
uz informāciju, kuru Komisijai sniedza
Alken‑Maes
pārstāvji”.
496   Turklāt Komisija kļūdījās attiecībā uz vārda “ciktāl” nozīmi. Lietojot šo formulējumu, nebija vēlme samazināt – kaut arī tikai
daļēji – faktu atzīšanas pēc būtības pakāpi, bet tieši pretēji, uzsvērt, ka no prasītājas puses ir bijis, it īpaši, nevietā
apstrīdēt Komisijas iedibināto faktu esamību, ja tie daļēji ir iedibināti, pamatojoties uz faktiem, kurus tā pati ir sniegusi.
Šīs kļūdas rezultātā Komisija nepareizi secināja, ka prasītāja apšauba pārkāpuma esamību.
497   Replikas rakstā prasītāja apgalvo, ka iebildumu rakstā Komisija, rakstot, ka prasītāja “ir aprobežojusies atzīt faktus ‘ciktāl
tie daļēji ir balstīti uz informāciju, kuru Komisijai sniedza
Alken‑Maes
pārstāvji’”, turpina piemērot nepareizu, pat tendenciozu, interpretāciju attiecībā uz prasītājas atbildē uz paziņojumu par
iebildumiem lietotajiem vārdiem. Lietojot izteicienu “ir aprobežojusies”, Komisija ir ieviesusi ierobežojumu, kurš oriģinālajā
tekstā nav. Faktiski, ja arī vārdam “ciktāl” var būt ierobežojoša nozīme, kad tam seko noliegums vai ierobežojošs darbības
vārds, tad gadījumā, ja tam neseko noliegums vai ierobežojošs darbības vārds, tas ir jāsaprot paskaidrojuma nozīmē.
498   Turklāt prasītāja uzsver, ka vēl jo vairāk ir kaitēts ar to, ka attiecībā uz to, domājams, ir piemērota faktu apstrīdēšana,
jo, kā izriet no Komisijas lēmumu prakses, par vienkāršu faktu neapstrīdēšanu, nedarot zināmus jaunus faktus, var piešķirt
naudas soda samazinājumu aptuveni par 20 %, kā to parāda lēmumi Grieķijas prāmji un Siltumizolētas caurules. Iepriekš Komisija
ir piemērojusi tādu pašu samazinājumu kā šajā gadījumā prasītājai uzņēmumam, kurš nav sadarbojies [Komisijas 1998. gada 21. janvāra
Lēmums Nr. 98/247/EOTK par EOTK līguma 65. panta piemērošanu, 98. apsvērums, IV/35.814 –
Extra d’alliage
(OV L 100, 55. lpp.)].
499   Komisija vispirms norāda, ka atbilstoši judikatūrai naudas sodu samazināšana par faktu neapstrīdēšanu pēc būtības ietver tiešu
faktu, kuri ir iedibināti paziņojumā par iebildumiem, apstiprināšanu. Kā no prasītājas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem,
tā arī no prasības izrietēja, ka tā centās stingri atspēkot – un turpina to darīt – faktu, ka pret
Interbrew
ir izteikti draudi, kā arī faktu, ka aizliegtā vienošanās turpinājās pēc 1996. gada jūlija. Turklāt atbildē uz paziņojumu
par iebildumiem prasītāja sākotnēji ir apstrīdējusi dažus būtiskus faktus, kurus tā neturpināja apstrīdēt prasībā.
500   Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Komisija analizēja kā faktu apstrīdēšanu to, kas patiesībā bija nozīmes vai tiesiskā
vērtējuma, kuru tā piešķir šiem faktiem, apstrīdēšana, Komisija norāda, ka tieši pretēji vairāki fakti ir apstrīdēti pēc būtības.
501   Jebkurā gadījumā ir nepareizi apgalvot, ka faktu neapstrīdēšana parasti pamato naudas soda samazināšanu par 20 %, parasti
par to piemērojamais samazinājums ir bijis 10 % apmērā. Atsaukšanās uz to, ka dalībnieki, kuri nav sadarbojušies ar Komisiju,
ir saņēmuši tādu pašu samazinājumu kā prasītāja, ir nepamatota.
502   Visbeidzot, Komisija norāda, ka, izņemot gramatikas neizpratni, iespējama faktu atzīšana no prasītājas puses ir bijusi nosacīta.
Faktiski, atbildē uz paziņojumu par iebildumiem prasītāja ir aprobežojusies apstiprināt faktus “ciktāl tie daļēji ir balstīti
uz informāciju, kuru Komisijas darbiniekiem sniedza
Alken‑Maes
pārstāvji”.
Pirmās instances tiesas vērtējums
503   No paziņojuma par sadarbību D. 2. punkta otrā ievilikuma izriet (skat. iepriekš 448. punktu), ka, ja uzņēmums sadarbojas,
atbilstoši D. punktam, tam no 10 līdz 50 % samazina naudas soda apmēru, kas tam būtu uzlikta, ja tas nesadarbotos, ja pēc
paziņojuma par iebildumiem saņemšanas ziņo Komisijai, ka pēc būtības neapstrīd faktus, uz kuriem Komisija balsta savu apsūdzību.
504   Lai saņemtu naudas soda apmēra samazināšanu par faktu neapstrīdēšanu atbilstoši paziņojuma par sadarbību D. 2. punkta otrajam
ievilkumam, uzņēmumam skaidri jāinformē Komisija, ka tas negrasās pēc būtības apstrīdēt faktus pēc tam, kad ir iepazinies
ar paziņojumu par iebildumiem (iepriekš 57. punktā minētais spriedums
Mayr‑Melnhof
/Komisija, 309. punkts).
505   Tomēr nav pietiekami ar to, ka uzņēmums vispārēji apstiprina, ka neapstrīd faktus, uz kuriem ir izdarīta atsauce, atbilstoši
paziņojumam par sadarbību, ja konkrētā gadījuma apstākļos šis apstiprinājums nav necik lietderīgs Komisijai (Pirmās instances
tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑48/00
Corus UK
/Komisija, Krājums, II‑2325. lpp., 193. punkts). Faktiski, lai uzņēmums varētu saņemt naudas soda samazinājumu par sadarbību
administratīvā procesa laikā, tā rīcībai ir jāatvieglo Komisijas uzdevums atzīt un sodīt Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumus
(šajā sakarā skat. iepriekš 57. punktā minēto spriedumu
Mayr‑Melnhof
/Komisija, 309. punkts).
506   Tieši šo principu aspektā jānosaka, vai, kā to apgalvo prasītāja, apstrīdētā lēmuma 326. apsvērumā Komisija ir nepareizi uzskatījusi,
ka prasītājas paziņojums par faktu neapstrīdēšanu, kā arī pārkāpuma esamības apstrīdēšana, kura aprakstīta paziņojumā par
iebildumiem, nav pamats naudas soda samazināšanai atbilstoši paziņojuma par sadarbību D. 2. punkta otrajam ievilkumam.
507   Šajā sakarā jāatzīst, pirmkārt, attiecībā uz prasītājas vispārējiem paziņojumiem par faktu neapstrīdēšanu pēc būtības, ka
pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas
Alken‑Maes
norādīja savā 1999. gada 27. decembra vēstulē Komisijai, ka “tā neapstrīd pēc būtības faktus, kurus Komisija ir aprakstījusi
1999. gada 11. novembrī nosūtītajā lūgumā sniegt informāciju, un, it īpaši, ka ir bijušas saskaņotas darbības starp
Interbrew
un
Alken‑Maes
, saskaņā ar kurām katru mēnesi notika informācijas apmaiņa par alus pārdošanas apjomu Beļģijā; ir bijušas vairākas sapulces
starp
Alken‑Maes
darbiniekiem, galvenokārt Vakselēra [
Vaxelaire
] kungu – izpilddirektoru no 1992. gada līdz 1998. gadam – un
Interbrew
darbiniekiem, galvenokārt, M. T. un J. D. kungiem, kuru laikā ir saskaņotas darbības attiecībā uz alus izplatīšanu un pārdošanu
Beļģijā”. Tā papildināja, ka “ar iebildumu par atbildību mīkstinošiem apstākļiem, kuri ir izklāstīti Komisijas dienestiem,
Alken‑Maes
atzīst un neapstrīd, ka šie fakti ir EK līguma 81. panta pārkāpums”.
508   Jāatzīst arī, ka atbildē uz paziņojumu par iebildumiem prasītāja norādīja, ka, “neapstrīdot sazināšanās un saskaņotu darbību
starp
Interbrew
un
Alken‑Maes
esamību, ciktāl tas ir daļēji balstīts uz informāciju, kuru Komisijas darbiniekiem ir snieguši
Alken‑Maes
darbinieki, tā vēlējās noskaidrot dažus jautājumus un atjaunot faktus, lai pierādītu, ka tiem nav tāda nozīme, kādu piešķīrusi
Komisija”. Atbildes uz minēto paziņojumu 1. lapaspusē prasītāja savus izteikumus formulēja mazliet atšķirīgi, norādot, ka,
“neapstrīdot faktu, kuri notikuši attiecīgajā periodā, esamību, ciktāl tie daļēji ir balstīti uz informāciju, kuru Komisijas
darbiniekiem snieguši
Alken‑Maes
pārstāvji pēc atbilstoša prasītājas rīkojuma, šajā atbildē prasītāja vēlas noskaidrot dažus jautājumus un atjaunot faktus,
lai pierādītu, ka tiem nav tāda nozīme, kādu piešķīrusi Komisija vai pat, ka dažos gadījumos Komisijas tiesiskie secinājumi
izriet no nepareiza prāvas faktu novērtējuma”.
509   Tātad jāatzīst, ka, ņemot vērā prasītājas atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, ka, ja arī tā apgalvo, ka neapstrīd “sazināšanās
un saskaņotu darbību starp
Interbrew
un
Alken‑Maes
” vai “faktu, kuri notikuši attiecīgajā periodā” esamību, tā nav skaidri un precīzi tieši apstiprinājusi, ka neapstrīd pēc
būtības faktus, uz kuriem Komisija balsta savu apsūdzību. Tieši pretēji, prasītāja savu apstiprinājumu pieskaņoja iebildumam
par tās nolūku “noskaidrot dažus jautājumus”, lai pierādītu, ka tiem nav “tāda nozīme, kādu piešķīrusi Komisija”, vai ka Komisijas
tiesiskie secinājumi “izriet no nepareiza prāvas faktu novērtējuma”.
510   Otrkārt, attiecībā uz prasītājas apgalvojumiem attiecībā uz specifiskiem faktiem, kurus Komisija norādījusi savā paziņojumā
par iebildumiem (skat. iepriekš 486.–493. punktu), izrādās, ka prasītāja ne tikai noskaidroja nozīmi, kādu Komisija tiem piešķīra,
bet attiecībā uz dažiem no tiem apstrīdēja to saturu vai esamību.
511   Tādējādi attiecībā uz pārkāpuma ilgumu paziņojumā par iebildumiem Komisija norādīja, ka tās rīcībā ir pierādījumi par aizliegto
vienošanos laikā no 1993. gada 28. janvāra līdz 1998. gada 28. janvārim, un tātad aizliegtā vienošanās ir tuprinājusies līdz
1998. gada 28. janvārim. Par laika posmu pēc 1996. gada jūlija mēneša Komisija šo secinājumu ir balstījusi uz trīs faktiem,
proti, pirmkārt, ka 1996. gada 9. decembrī ir notikusi telefonsaruna starp
Alken‑Maes
(L. B. kungu) un
Interbrew
(A. B. kungu); otrkārt, ka 1997. gada 17. aprīļa sapulces Parīzē starp
Interbrew
, prasītāju un
Alken‑Maes
mērķis bija vērsts pret konkurenci un, treškārt, ka 1998. gada 28. janvāra sapulce starp
Interbrew
un
Alken‑Maes
bija par aizliegto vienošanos.
512   Tātad jānorāda, ka atbildē uz paziņojumu par iebildumiem prasītāja norādīja, ka tā “ir izbrīnīta, ka Komisija kā inkriminēto
darbību beigu datumu norāda 1998. gada 28. janvāri, jo visi izmeklēšanas lietas materiāli pierāda, ka jebkādas divpusējas
pārrunas ir pārtrauktas kopš 1996. gada otrā semestra”. It īpaši prasītāja apgalvoja, ka “pārrunas par cenu struktūru netika
turpinātas līdz ar
Interbrew
1996. gada jūlija lēmumu piemērot savas jaunās cenas ar 1997. gada 1. janvāri” un ka “pārrunu neesamību pēc 1996. gada jūlija”
atspoguļo, piemēram, tas, ka pastāvēja
Alken‑Maes
konsultanta piezīmes, kurās salīdzināti
Interbrew
jaunie vispārējie noteikumi ar
Alken‑Maes
projektu, kas būtu lieki, “ja abi uzņēmumi ir sazinājušies par šo jautājumu”, un ka 1998. gada 28. janvāra sapulces mērķis
nebija “atjaunot iepriekšējās darbības”.
513   Ņemot vērā iepriekš minēto, un it īpaši prasītājas izteiktos apgalvojumus attiecībā uz pārkāpuma ilgumu, jāuzskata, ka tās
paziņojumi, saskaņā ar kuriem tā neapstrīd pēc būtības faktus, nav pamats naudas soda samazināšanai atbilstoši paziņojuma
par sadarbību D. 2. punkta otrajam ievilkumam.
514   Faktiski, pirmkārt, šajā gadījumā attiecībā uz aizliegto vienošanos, kuras mērķis ir vērsts pret konkurenci, ir svarīgi norādīt,
ka ar to vien, ka ir iedibināti fakti, principā pietiek, lai iedibinātu divus galvenos EK līguma 81. panta 1. punkta pārkāpuma
nosacījumus, tas ir, līguma esamību un to, ka tā mērķis ir vērsts pret konkurenci. Līdz ar to jāatzīst, ka prasītāja savā
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem nevarēja apstrīdēt prāvas faktu, kuri radās 1996. gada jūlija mēnesī, nozīmi, un kurus
Komisija likumīgi iedibināja, un kas paši par sevi ir attiecīgais pārkāpums, neapstrīdot pēc būtības faktus paziņojuma par
sadarbību D. 2. punkta otrā ievilkuma nozīmē (skat. pēc analoģijas iepriekš 505. punktā minēto spriedumu
Corus UK
/Komisija, 195. un 197. punkts).
515   Otrkārt, paziņojums par to, ka neapstrīd pēc būtības faktus, kas kā šajā gadījumā ir pieskaņots apgalvojumu kopumam, ar kuriem
prasītāja, domājams, tiecas noskaidrot dažu faktu nozīmi, bet ar kuriem patiesībā tiek apstrīdēti pēc būtības fakti, nav uzskatāmi
par tādiem, kas atvieglo Komisijas uzdevumu atzīt un sodīt attiecīgo konkurences noteikumu pārkāpumu.
516   Šajā sakarā jāatzīst, ka, pretēji prasītājas apgalvotajam, prasītāja apstrīd nevis nozīmi, kuru Komisija nepareizi ir piešķīrusi
dažiem faktiem, proti, 1996. gada 9. decembra, 1997. gada 17. aprīļa un 1998. gada 28. janvāra sazināšanās, bet šo faktu iedabu.
Tādējādi savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem (skat. iepriekš 512. punktu) prasītāja apstrīdēja ne tikai sazināšanās,
kas starp
Alken‑Maes
un
Interbrew
notika 1996. gada 9. decembrī, nozīmi, bet apstrīdēja pašu faktu, ka šajā datumā starp abiem konkurentiem ir notikusi sazināšanās.
Tāpat prasītāja noliedza pašu faktu, ka 1997. gada 17. aprīļa sapulces mērķis bija vērsts pret konkurenci, nevis šim faktam
Komisijas piešķirto nozīmi vai tiesisko vērtējumu. Visbeidzot, attiecībā uz 1998. gada 28. janvāra sapulci – prasītāja ne
tikai apgalvoja, ka faktam, ka aizliegtā vienošanās ir uztverta kā pašreizēja, kā to likumīgi iedibināja Komisija, nav bijusi
tāda nozīme vai tiesiskais vērtējums, kādu tam piešķīra Komisija, proti, ka tas ir pārkāpums, bet arī, ka pārrunu par aizliegto
vienošanos saturs piešķīra pašreizēju raksturu.
517   Tātad jāsecina, ka nav nepieciešams pārbaudīt citus prasītājas izvirzītos argumentus un ka apstrīdētā lēmuma 326. apsvērumā
Komisija likumīgi atzina, ka prasītāja ir apšaubījusi pārkāpuma, kurš ir bijis aprakstīts paziņojumā par iebildumiem, esamību,
un uzskatīja, ka nav pamats naudas soda samazinājumam paziņojuma par sadarbību D. 2. punkta otrā ievilkuma nozīmē.
518   Tātad pamata otrā daļa un attiecīgi pamats kopumā ir jānoraida.

Par naudas soda aprēķina metodi un galīgo apmēru
519   Tādējādi, kā izriet no iepriekš minētā 313. punkta, naudas soda pamatapjoma palielināšana par atbildību pastiprinošiem apstākļiem
jāsamazina no 50 uz 40 %.
520   Attiecībā uz naudas soda galīgā apmēra aprēķinu, kas izriet no šīm izmaiņām, jānorāda, ka, aprēķinot prasītājai uzlikto naudas
sodu, Komisija ir novirzījusies no Pamatnostādnēs norādītās metodoloģijas.
521   Faktiski, ņemot vērā Pamatnostādņu redakciju, procentuāls palielinājums vai samazinājums, ko piemēro par atbildību pastiprinošiem
vai mīkstinošiem apstākļiem, jāpiemēro naudas soda pamatapjomam, kuru nosaka atkarībā no pārkāpuma būtiskuma un ilguma, un
nevis rezultātam pēc pirmā palielinājuma vai samazinājuma par atbildību pastiprinošiem vai mīkstinošiem apstākļiem (šajā sakarā
skat. iepriekš 95. punktā minēto spriedumu
Cheil Jedang
/Komisija, 229. punkts).
522   Tātad šajā gadījumā jāatzīst, ka, tā kā Komisija pielāgoja naudas soda apmēru, ņemot vērā, no vienas puses, divus atbildību
pastiprinošus apstākļus un, no otras puses, vienu atbildību mīkstinošu apstākli, no uzliktā naudas soda galīgā apmēra izriet,
ka Komisija vienu no šiem diviem pielāgojumiem piemēroja apmēram, kas izrietēja pēc pirmā palielinājuma vai samazinājuma.
Šī metode līdz ar to izmainīja naudas soda galīgo apmēru salīdzinājumā ar to, kuru iegūtu, piemērojot Pamatnostādnēs norādīto
metodi.
523   Šajā sakarā, lai arī naudas soda apmēra aprēķina metode, kas ir Pamatnostādnēs, protams, nav vienīgā iespējamā metode, tā
nodrošina vienotu lēmumu praksi naudas soda piemērošanas jomā, kas savukārt ļauj garantēt vienlīdzīgu attieksmi pret uzņēmumiem,
kuri tiek sodīti par konkurences tiesību noteikumu pārkāpumiem. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa atzīst, ka Komisija ir
novirzījusies no Pamatnostādnēm attiecībā uz naudas soda galīgā apmēra aprēķināšanas metodi, nesniedzot nekādu pamatojumu.
524   Tātad šajā gadījumā atbilstoši pilnvarām lemt neierobežotas kompetences ietvaros, kas Pirmās instances tiesai piešķirtas ar
17. pantu Regulā Nr. 17, par atbildību pastiprinošu apstākli, kas ir saistīts ar atkārtoti izdarītu pārkāpumu, prasītājai
uzliktā naudas soda pamatapjoms jāpalielina par 40 %.
525   Tātad prasītājai uzliktā naudas soda galīgais apmērs ir aprēķināts šādi: naudas soda pamatapjomam (36,25 miljoni euro) vispirms
tiek pieskaitīti 40 % no pamatapjoma (14,5 miljonmi euro) un atņemti 10 % no minētās summas (3,625 miljoni euro), kā rezultātā
ir summa 47,125 miljoni euro. Pēc tam no šīs summas atņem 10 % par sadarbību, kā rezultātā naudas soda galīgais apmērs ir
42,4125 miljoni euro.

Par tiesāšanās izdevumiem
526   Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs,
Pirmās instances tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus
paši. Šajā gadījumā ir jānolemj, ka prasītāja segs savus tiesāšanās izdevumus, kā arī trīs ceturtdaļas Komisijas tiesāšanās
izdevumus.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(piektā palāta)
nospriež:
1)
Prasītājai uzliktā naudas soda apmērs tiek noteikts 42,4125 miljoni euro.
2)
Pārējā daļā prasība ir noraidīta.
3)
Prasītāja sedz savus tiesāšanās izdevumus un trīs ceturtdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumus. Komisija sedz vienu ceturto
daļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.
Vilaras
Martins Ribeiro
Jürimäe
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 25. oktobrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

M. Vilaras
Satura rādītājs
Atbilstošās tiesību normas
Prāvas rašanās fakti
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
A –  Par prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu
1.  Par pamatu, kas balstīts uz tiesību uz aizstāvēšanos un labas pārvaldības principa pārkāpumu
a)  Par pirmo daļu, kas balstīta uz to, ka prasītāja nevarēja izpētīt apstākļus, kādos dokuments, ko Komisija izmanto kā pierādījumu,
bija uzrakstīts
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
b)  Par otro daļu, kas balstīta uz to, ka Komisija nav ļāvusi prasītājai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas iepazīties ar
faktiem, kas ņemti vērā naudas soda aprēķinā
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
c)  Par trešo daļu, kas balstīta uz to, ka sapulces starp Komisiju un Interbrew nebija protokolētas, kā arī par Komisijas
atteikumu darīt zināmu prasītājai Interbrew atbildi uz paziņojumu par iebildumiem
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
2.  Par pamatu, kas balstīts uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
B –  Par pakārtoti izvirzītiem prasījumiem attiecībā uz uzliktā naudas soda apmēra samazināšanu
1.  Par pamatu, kas balstīts uz kļūdainu pārkāpuma būtiskuma novērtējumu naudas soda pamatsummas noteikšanā, pārkāpjot samērīguma,
vienlīdzīgas attieksmes un non bis in idem principus
a)  Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas argumenti
–  Par pārkāpuma būtiskuma novērtējumu: vienlīdzīgas attieksmes principa un samērīguma principa pārkāpums
–  Par prasītājas faktiskās ekonomiskās spējas radīt ievērojamus zaudējumus citiem tirgus dalībniekiem novērtējumu: samērīguma
principa pārkāpums
–  Par naudas soda noteikšanu tādā apmērā, kas atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām: samērīguma principa pārkāpums
–  Par to, ka ņemta vērā juridiska un ekonomiska rakstura pieredze, kas parasti ir lielu uzņēmumu rīcībā: non bis in idem
principa pārkāpums
Komisijas argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par pārkāpuma būtiskuma novērtēšanu
Par prasītājas faktiskās ekonomiskās spējas izraisīt ievērojamus zaudējumus citiem tirgus dalībniekiem vērtējumu
Par naudas soda apmēra noteikšanu, kas atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām
Par juridiska un ekonomiska rakstura pieredzes, kas parasti ir lielu uzņēmumu rīcībā, ņemšanu vērā
Par īpašās pamatsummas atbilstību, ņemot vērā apstākļus, uz kuriem atsaucas prasītāja
2.  Par pamatu, kas balstīts uz kļūdainu pārkāpuma ilguma novērtējumu
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par 1996. gada 9. decembra telefonsarunu
Par 1997. gada 17. aprīļa sapulci
Par 1998. gada 28. janvāra sapulci
3.  Par pamatu, kas balstīts uz atbildību pastiprinoša apstākļa – uz Interbrew izdarīta spiediena – nepamatotu raksturu
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
4.  Par pamatu, kas balstīts uz nepamatoti ņemtu vērā atbildību pastiprinošu apstākli par to, ka prasītāja ir atkārtoti izdarījusi
pārkāpumu
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
5.  Par pamatu, kas balstīts uz nepietiekami ņemtiem vērā piemērojamiem atbildību mīkstinošiem apstākļiem
a)  Par pirmo daļu, kas balstīta uz Komisijas atteikumu ņemt vērā pārkāpuma ietekmes uz tirgu trūkumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
b)  Par otro daļu, kas balstīta uz to, ka Komisija nav ņēmusi vērā cenu kontroles sistēmas ietekmi un senas korporatīvas tradīcijas,
kas raksturīgas alus ražotāju sektoram
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
c)  Par trešo daļu, kas balstīta uz Komisijas atteikumu ņemt vērā sektora krīzes situāciju
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
d)  Par ceturto daļu, kas balstīta uz Interbrew stāvokļa draudīgo raksturu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
6.  Par pamatu, kas balstīts uz nepareizu prasītājas sadarbības apmēra novērtējumu, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu
un paziņojumu par sadarbību
a)  Par pirmo daļu, kas balstīta uz to, ka Komisija nepareizi novērtēja prasītājas sadarbības apmēru, it īpaši, ņemot vērā
tās lēmumu pieņemšanas praksi un pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
b)  Par otro daļu, kas balstīta uz nepareizu Komisijas secinājumu, saskaņā ar kuru prasītāja pēc būtības ir apstrīdējusi faktus,
uz kuriem Komisija balsta savu apsūdzību
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par naudas soda aprēķina metodi un galīgo apmēru
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – franču.