CELEX: 62005CJ0228
Kuues käibemaksudirektiiv
Artikli 17 lõige 7 ja artikkel 29
Sisendkäibemaksu mahaarvamisõigus

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide
õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23;
edaspidi „kuues direktiiv”) artikli 17 lõike 7 tõlgendamist.
Nimetatud taotlus esitati Stradasfalti Srl nimelise osaühingu (edaspidi „Stradasfalti”) ja Agenzia delle Entrate – Ufficio
di Trento vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab aastatel 2000–2004 sõiduautode ostmise, kasutamise ja hooldamise eest (mis
ei ole selle äriühingu põhitegevus) Stradasfalti väitel alusetult tasutud käibemaksu tagasimaksmist.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Kuuenda direktiivi artikkel 17 pealkirjaga „Mahaarvamisõiguse tekkimine ja kohaldamisala” sätestab lõike 2 punktis a, et „[k]ui
kaupa ja teenuseid kasutatakse maksukohustuslase maksustatavate tehingutega seoses, on maksukohustuslasel õigus tasumisele
kuuluvast käibemaksust maha arvata […] käibemaks, mis tuleb tasuda või on tasutud tema poolt teisele maksukohustuslasele tarnitud
või tarnitavalt kaubalt või osutatud või osutatavalt teenuselt”.
Kuuenda direktiivi artikli 17 lõige 6 sätestab:
„Hiljemalt neli aastat pärast käesoleva direktiivi jõustumist otsustab nõukogu komisjoni ettepaneku põhjal ühehäälselt, millised
kulud ei ole kõlblikud käibemaksu mahaarvamiseks. Mingil juhul ei tohi lubada käibemaksu maha arvata kulude puhul, mis ei
ole rangelt majanduskulud, näiteks kulutused luksuskaupadele, lõbustustele või meelelahutusele.
Eespool nimetatud eeskirjade jõustumiseni võivad liikmesriigid säilitada erandid, mis sisalduvad käesoleva direktiivi jõustumise
ajal nende siseriiklikes õigusaktides.”
Kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 7 kohaselt:
„Arvestades artiklis 29 sätestatud konsulteerimist, võib iga liikmesriik seoses majanduse tsüklilisusega mahaarvamissüsteemist
osaliselt või täielikult välja arvata mõningad või kõik kapitalikaubad või muud kaubad. Identsete konkurentsitingimuste säilitamiseks
võivad liikmesriigid mahaarvamisest keeldumise asemel maksustada maksukohustuslase enese toodetud või riigis ostetud või imporditud
kaup nii, et maks ei ületaks käibemaksusummat, mis oleks nõutud sisse sarnase kauba omandamise korral.”
Kuuenda direktiivi artikli 29 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1. Käesolevaga moodustatakse käibemaksu nõuandekomitee, edaspidi „komitee”.
2. Komitee koosneb liikmesriikide ja komisjoni esindajatest.
Komitee eesistuja on komisjoni esindaja.
Komisjon tagab komiteele sekretariaaditeenused.”

Siseriiklikud õigusnormid
Asjassepuutuvad siseriiklikud õigusnormid on sätestatud Vabariigi presidendi 26. oktoobri 1972. aasta määruse nr 633 (
GURI
nr 292 regulaarne lisa, 11.11.1972) 2. septembri 1997. aasta seadusandliku dekreedi nr 313 artiklist 3 tulenevas redaktsioonis
(
GURI
nr 219 regulaarne lisa, 27.12.1997) artikli 19a lõikes 1 pealkirjaga „Mahaarvamise välistamine või vähendamine teatavate
kaupade või teenuste puhul”.
Nimetatud artikli 19a lõige 1 sätestab:
„Erandina artikli 19 sätetest:
c)       ei ole mahaarvamiseks kõlblik 30. aprilli 1992. aasta seadusandliku dekreedi nr 285 artikli 54 punktides a ja c nimetatud
mopeedide, mootorrataste, sõiduautode ja mootorsõidukite – mis ei ole märgitud lisatud tabelis B ega ole mõeldud avalikuks
kasutamiseks –, samuti neile vastavate varuosade ostmise ja importimisega (mis ei ole selle ettevõtja põhitegevus) seotud
maks, samuti artikli 16 lõikes 3 märgitud teenuste osutamise ja nimetatud kaupade kasutamise, hoidmise, hooldamise ja parandamisega
seotud maks, välja arvatud juhul, kui tegemist on kaubandusagentide või -esindajatega;
d)       võib sõiduautodele, mootorsõidukitele, õhusõidukitele ja lõbusõidulaevadele mõeldud kütuse ja määrdeainete ostmise või importimisega
seotud maksu maha arvata siis, kui maksu, mis on seotud kõnealuste sõiduautode, mootorsõidukite, õhusõidukite ning laevade
ostmise, importimise või omandamisega rendilepingu (liising), prahilepingu ja sarnaste lepingute teel, võib maha arvata.”
23. detsembri 1999. aasta seaduse nr 488 (
GURI
regulaarne lisa nr 302, 27.12.1999) artikli 7 lõikega 3 piirati selle sätte mõju kuni 31. detsembrini 2000.
Seejärel meetme kehtivusaega pikendati ja selle kohaldamisala muudeti 23. detsembri 2000. aasta seaduse nr 388 (
GURI
nr 302 regulaarne lisa, 29.12.2000) artikli 30 lõikega 4 järgmises sõnastuses:
„Vabariigi presidendi 26. oktoobri 1972. aasta määruse nr 633 – mille kehtivusaega pikendati viimati 23. detsembri 1999. aasta
seaduse nr 488 artikli 7 lõikega 3 kuni 31. detsembrini 2000 – artikli 19a1 lõike 1 punktis c nimetatud mopeede, mootorrattaid,
sõiduautosid ja mootorsõidukeid puudutavate tehingutega seotud käibemaks ei ole enne 31. detsembrit 2001 mahaarvatav; mis
puudutab aga nende sõidukite ostmist, importimist ja omandamist liising-, prahilepingute või sarnaste lepingute teel, siis
vähendatakse osa, mis ei anna õigust mahaarvamisele, 90%‑ni kõnealusest summast ja 50%‑ni mootorsõidukite puhul, mis ei kasuta
sisepõlemismootorit.”
Nimetatud sõnastus jäi pärast iga-aastaseid uusi pikendamissätteid jõusse. Nii muudeti kehtivuse lõppemise kuupäeva 28. detsembri
2001. aasta seaduse nr 448 artikli 9 lõikega 4; seejärel 27. detsembri 2002. aasta seaduse nr 289 artikli 2 lõikega 13; 24. detsembri
2003. aasta seaduse nr 350 artikli 2 lõikega 17 ja lõpuks 30. detsembri 2004. aasta seaduse nr 311 artikli 1 lõikega 503,
mis pikendas selle mõju kuni 31. detsembrini 2005.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Stradasfalti on Itaalia õiguse alusel asutatud osaühing, mille asukoht on Trento provintsis ja mis tegutseb teedeehituse valdkonnas.
Tema valduses on ettevõttele kuuluvad sõidukid, mida ta ei kasuta oma põhitegevuses ja mille ostmine, kasutamine, hooldamine
ja varustamine kütusega ei anna vastavalt Itaalia õigusaktidele õigust arvata maha nende sõidukitega seotud käibemaks.
Kuna Stradasfalti leidis, et need õigusaktid on kuuenda direktiivi käibemaksu mahaarvamist puudutavate sätetega vastuolus,
palus ta 7. juulil 2004 Agenzia delle Entrate – Ufficio di Trentolt käibemaksu tagasimaksmist ligikaudu 31 340 euro suuruses
summas, mille ta oli nende sõidukite ostmise, kasutamise, hooldamise ja kütusega varustamise eest aastatel 2000–2004 alusetult
tasunud.
Agenzia delle Entrate – Ufficio di Trento jättis selle taotluse mitme 15. juulil 2004 vastu võetud otsusega rahuldamata.
Stradasfalti esitas 22. novembril 2004 Commissione tributaria di primo grado di Trentole kaebuse, milles ta taotles nende
otsuste tühistamist ja käibemaksu tagasimaksmist asjaomase ajavahemiku eest.
Sellises olukorras otsustas Commissione tributaria di primo grado di Trento menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised
eelotsuse küsimused:
„1)      Kas […] kuuenda direktiivi […] artikli 17 lõike 7 esimest lauset, võttes arvesse sama artikli lõiget 2, tuleb tõlgendada nii,
et:
a)       kõnealuse artikliga on vastuolus, kui nimetatud direktiivi artiklis 29 ettenähtud „käibemaksu nõuandekomiteega konsulteerimiseks”
loetakse seda, kui liikmesriik üksnes teavitab sellise siseriikliku õigusnormi nagu Vabariigi presidendi dekreedi nr 633/72
praegu kehtiva artikli 19a lõike 1 punktide c ja d vastuvõtmisest ning igakordsest pikendamisest, mis piirab artikli 17 lõikes 2
märgitud kaupade kasutamise ja hooldamisega seotud käibemaksu mahaarvamisõigust, kusjuures käibemaksukomitee lihtsalt võtab
selle õigusnormi teadmiseks;
b)       sama artikliga on samuti vastuolus see, kui selle kohaldamisalasse kuuluvaks meetmeks loetakse punktis a mainitud kaupade
ostmise, kasutamise ja hooldamisega seotud käibemaksu mahaarvamisõiguse mis tahes piirangut, mis kehtestati enne käibemaksu
nõuandekomiteega konsulteerimist ja mis on olnud kehtiv tänu arvukatele üksteisele järgnenud seaduslikele kehtivusaja pikendamistele
katkematult enam kui 25 aastat;
c)       kui vastuse esimese küsimuse punktile b on jaatav, siis kas seoses kuuenda direktiivi artikli 17 lõikes 7 arvesse võetud majanduse
tsüklilisusega on Euroopa Kohtul võimalik esitada tingimused, mis lubavad määratleda pikendamiste maksimaalset kestvust; või
kas kohus saab täpsustada, kas (korduvalt pikendatud) erandite ajutise iseloomu järgimata jätmine annab maksumaksjale õiguse
teha mahaarvamisi?
2)      Kui eespool viidatud artikli 17 lõikes 7 ettenähtud menetluse tingimusi ei ole järgitud, siis kas kuuenda direktiivi artikli 17
lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigi poolt pärast kuuenda direktiivi jõustumist (Itaalia
puhul 1. jaanuar 1979) kehtestatud siseriiklik õigusnorm või halduspraktika piirab objektiivsel viisil ja ajaliste piiranguteta
teatud mootorsõidukite ostmise, kasutamise ja hooldamisega seotud käibemaksu mahaarvamisõigust?”

Eelotsuse küsimused

Esimese küsimuse punkt a
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib esimese küsimuse punktis a, kas kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 7 esimest lauset
tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui nimetatud direktiivi artiklis 29 ettenähtud „käibemaksu nõuandekomiteega
konsulteerimiseks” loetakse seda, kui liikmesriik teavitab sellise siseriikliku õigusnormi vastuvõtmisest, mis piirab artikli 17
lõikes 2 märgitud kaupade kasutamise ja hooldamisega seotud käibemaksu mahaarvamisõigust, kui käibemaksukomitee piirdus märkusega
teadmiseks võtmise kohta.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Komisjon väidab, et kuuenda direktiivi artiklis 29 ettenähtud käibemaksu nõuandekomiteega konsulteerimine on käibemaksu tsüklilisuse
erandite kohaldamise põhiline menetlustingimus. Komiteesse pöördumine võimaldab liikmesriikide esindajatel ja komisjonil uurida
ühiselt siseriiklikke meetmeid, mis loovad käibemaksu mahaarvamise korrast erandi. Üksnes käibemaksukomitee teavitamist vastuvõetud
või menetletavast õigusaktist ei saa sellisel juhul käsitleda piisava konsulteerimisena, samuti mitte asjaolu, et komitee
teeb märkuse talle teatatud siseriikliku õigusakti teadmiseks võtmise kohta.
Kuuenda direktiivi artikli 29 sellist tõlgendamist kinnitavad selle direktiivi artikli 17 lõikes 7 kasutatud sõnastuse erinevad
keeleversioonid. Euroopa Kohus on muu hulgas leidnud 8. jaanuari 2002. aasta otsuses C‑409/99: Metropol ja Stadler (EKL 2002,
lk I‑81), et käibemaksu nõuandekomiteega konsulteerimine on artikli 17 lõike 7 põhjal võetava mis tahes meetme eeltingimus.
Mis puutub põhikohtuasjas kõne all olevasse meetmesse, siis teatas Itaalia valitsus käibemaksukomiteele sellest 1980. aastal
ja esitas oma esindaja vahendusel selle institutsiooni samal aastal toimunud koosolekul täpsustused nimetatud meetme sisu
ja ulatuse kohta. Sama menetlust järgis ta ka meetme kehtivusaja igakordse pikendamise puhul, konsulteerides komiteega 1990.,
1995., 1996., 1999. ja 2000. aastal.
Komisjon möönab, et käibemaksukomiteega konsulteeriti pärast erandit kehtestava meetme jõustumist ning et kerkib küsimus,
kas kuuenda direktiivi artikli 17 lõige 7 sätestab konsulteerimise enne meetme jõustumist. Siiski paistab antud juhul Itaalia
ametiasutuste poolt järgitud menetlus olevat vastavuses käibemaksukomitee pädevusega ning kooskõlas teiste liikmesriikide
praktikaga. Komisjon leiab, et selle küsimuse peab järelikult lahendama Euroopa Kohus.
Itaalia valitsus väidab omalt poolt, et antud juhul ei rikutud järgitud menetlusega käibemaksukomiteega konsulteerimise kohustust.
Viimane sai nimetatud valitsuselt sellise selgesõnalise taotluse, mille põhjal oli komisjoni teenistustel võimalik välja töötada
töödokument enne toimiku komiteele üle andmist. See, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus käsitles „üksnes teadmiseks võtmisena”,
on tegelikult käibemaksukomitee otsus, mis lõpetab kuuenda direktiivi artikli 17 lõikes 7 ettenähtud konsulteerimismenetluse.
Igal juhul ja isegi kui eeldada, et menetlust ei järgitud detailselt, väidab Itaalia valitsus, et kuuenda direktiivi artikli 17
lõiget 7 ei ole rikutud.
Stradasfalti väidab esiteks, et Vabariigi presidendi 26. oktoobri 1972. aasta muudetud dekreedi nr 633 artikli 19a lõike 1
punktid c ja d on vastuolus kuuenda direktiiviga sätetega, kuna sellega kehtestatud erand mahaarvamisõigusest ei kuulu mitte
ühessegi nimetatud direktiivis ettenähtud lubatud erandite kategooriasse. Kõne all olev meede on vastuolus selle direktiivi
artikli 17 lõikega 7, kuna Itaalia valitsus ei konsulteerinud eelnevalt käibemaksukomiteega; majanduse tsüklilisust, mis võiks
ainsana õigustada erandit käibemaksu mahaarvamisõigusest, ei ole kunagi esinenud, ning kõne all olevat meedet, mis on kõike
muud kui ajutine, kohaldati strukturaalselt rohkem kui 25 aastat.
Esimese küsimuse kohta väidab Stradasfalti, et ühenduse õigusnormid nõuavad tegeliku nõupidamise toimumist käibemaksukomitees,
mis võimaldab ainsana kontrollida kuuenda direktiivi artikli 17 lõikes 7 antud erandi tegemise võimaluse kasutamist liikmesriikide
poolt. Järelikult on selle sättega vastuolus, kui erand käibemaksu mahaarvamisõigusest tehakse selle alusel, et eelnevalt
üksnes teatatakse liikmesriigi õigusnormist või liikmesriigi kavatsusest selline säte vastu võtta ja käibemaksukomitee piirdub
selle kavatsuse teadmiseks võtmisega.
Euroopa Kohtu hinnang
Kuuenda direktiivi artikli 17 lõige 7 näeb ette ühe kõnealuse direktiiviga lubatud erandite kehtestamise menetluse, mis annab
liikmesriikidele õiguse mahaarvamissüsteemist välja arvata teatavad kaubad, „[a]rvestades artiklis 29 sätestatud konsulteerimist”.
Selline konsulteerimine võimaldab komisjonil ja teistel liikmesriikidel kontrollida üldises käibemaksu mahaarvamissüsteemis
erandi tegemise võimaluse kasutamist liikmesriikide poolt, eelkõige kontrollides, kas kõne all olev siseriiklik meede vastab
majanduse tsüklilisuse tõttu vastuvõtmise tingimusele.
Seega kehtestab kuuenda direktiivi artikli 17 lõige 7 menetluskohustuse, mida liikmesriigid peavad täitma selleks, et neil
oleks võimalik kasutada selles sättes ette nähtud erandit. Käibemaksukomiteega konsulteerimine paistab olevat kõigi selle
sätte alusel võetavate meetmete eeltingimuseks (vt eespool viidatud kohtuotsus Metropol ja Stadler, punktid 61–63).
Käibemaksukomiteega konsulteerimisel puuduks mõte, kui liikmesriigid piirduksid komitee teavitamisega erandit kehtestavast
siseriiklikust meetmest, mida nad kavatsevad võtta, lisamata vähimatki selgitust meetme sisu ja ulatuse kohta. Käibemaksukomiteel
peab olema võimalik talle esitatud meedet nõuetekohaselt kaaluda. Seega tuleneb kuuenda direktiivi artikli 17 lõikes 7 ettenähtud
menetluskohustusest, et liikmesriigid teatavad komiteele kavatsusest erandit kehtestav meede vastu võtta ja et nad esitavad
piisavalt teavet, mis võimaldaks komiteel seda meedet igakülgselt uurida.
Kuuenda direktiivi artikli 17 lõige 7 ei näe käibemaksukomiteega konsulteerimise tulemuse osas seevastu ette ühtki kohustust
ning ei kohusta komiteed tegema heakskiitvat või tagasilükkavat otsust talle teatavaks tehtud erandit kehtestava siseriikliku
meetme kohta.
Seega tuleb esimese küsimuse punktile a vastata, et kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 7 esimene lause kohustab liikmesriike
selle direktiivi artiklis 29 ette nähtud konsulteerimiskohustuse järgimiseks teavitama käibemaksukomiteed kavatsusest võtta
vastu üldisest käibemaksu mahaarvamissüsteemist erandit kehtestav siseriiklik meede ja esitama komiteele piisavalt teavet,
mis võimaldaks viimasel seda meedet igakülgselt uurida.

Esimese küsimuse punkt b ja punkti c esimene osa
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib esimese küsimuse punktis b ja punkti c esimeses osas sisuliselt seda, kas kuuenda direktiivi
artikli 17 lõike 7 esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et see lubab liikmesriigil selle direktiivi artikli 17 lõikes 2 märgitud
kaubad käibemaksu mahaarvamissüsteemist välja arvata:
–        käibemaksukomiteega eelnevalt konsulteerimata ja
–        ajaliste piiranguteta.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Komisjon meenutab, et sätteid, mis näevad ette erandid mahaarvamisõiguse põhimõttest, tuleb tõlgendada kitsalt (vt eespool
viidatud kohtuotsus Metropol ja Stadler, punkt 59). Euroopa Kohus on juba leidnud, et kuuenda direktiivi artikli 17 lõikes 7
ette nähtud meetmete kohaldamine, mis võimaldab „seoses majanduse tsüklilisusega” kehtestada erandid mahaarvamise korrast,
peab olema ajaliselt piiratud ning et need meetmed ei või olla olemuselt struktuurimeetmed (vt eespool viidatud kohtuotsus
Metropol ja Stadler, punkt 69).
Selles suhtes on põhikohtuasjas kõne all olev meede 1979. aastal Itaalia õigusse võetud püsiva sättena. Alles 1980. aastast
määrati selle kohaldamise ajaline piir, mida ometi järjest pikendati. Tundub, et meede võeti tegelikult vastu selleks, et
hoida ära maksudest kõrvalehoidumist ja maksustamise vältimist, millised eesmärgid on hõlmatud kuuenda direktiivi artikli 27
erimenetluse ja ‑tingimustega.
Pealegi on käibemaksukomitee alates 1980. aastast pidevalt juhtinud Itaalia valitsuse tähelepanu sellele, et kõnealust erandit
ei saa õigustada kuuenda direktiivi artikli 17 lõikega 7. Komitee nõupidamistel 1999. ja 2000. aastal võetud tunduvalt leplikumat
seisukohta selgitavad Itaalia ametivõimude võetud (ja täitmata jäetud) kohustus meede enne 1. jaanuari 2001 uuesti läbi vaadata
ja sel ajal avanenud võimalused, mis põhinesid komisjoni ettepanekul muuta kuuenda direktiivi käibemaksu mahaarvamisõigust
puudutavat osa.
Neil tingimustel leiab komisjon, et põhikohtuasjas kõnealune erand on vastuolus kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 7 sätetega.
Itaalia valitsus leiab, et esimese küsimuse punkt b on asjassepuutumatu ja seetõttu vastuvõetamatu.
Vaidlus põhikohtuasjas puudutab tõepoolest üksnes aastatel 2000–2004 tasutud käibemaksu. Seega olid komiteega konsulteerimise
taotlused esitatud enne siseriikliku pikendamismeetme vastuvõtmist. Neil tingimustel jääb Euroopa Kohtule esitatud küsimus
väljapoole põhikohtuasjas kohaldatavatest õigusnormidest ja on järelikult vastuvõetamatu (vt viimasena 30. juuni 2005. aasta
otsus kohtuasjas C‑165/03: Längst, EKL 2005, lk I‑5637). Igal juhul on Euroopa Kohus juba leidnud, et kuuenda direktiivi artikkel 27
ei takista nõukogu tagantjärele vastu võtmast otsust lubada liikmesriigil võtta erimeetmeid, mis kehtestavad erandeid nimetatud
direktiivist (vt 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑17/01: Sudholz, EKL 2004, lk I‑4243, punkt 23). Sama peaks kehtima
selle direktiivi artikli 17 lõikes 7 ettenähtud käibemaksukomiteega konsulteerimise kohta.
Esimese küsimuse punkti c esimene osa on puhtalt hüpoteetiline ja seetõttu vastuvõetamatu.
Stradasfalti arvates tuleks esimese küsimuse punktile b vastata, et kuuenda direktiivi artikli 17 lõikega 7 on vastuolus,
kui erand käibemaksu mahaarvamisõigusest kehtestatakse enne käibemaksukomiteega konsulteerimist, kuna ühenduse õigusnormid
nõuavad selgesõnaliselt eelnevat konsulteerimist komiteega.
Samamoodi nõuab direktiivi artikli 17 lõige 7, et erand peab olema ajutise iseloomuga, kuna see, kuidas Euroopa Kohus on otsustanud,
peab vastama majanduse tsüklilisusele. Järelikult on selle artikliga vastuolus, kui kõnealune erand kehtib järjestikuste kehtivusaja
pikendamiste tõttu rohkem kui 25 aasta vältel.
Esimese küsimuse punkti c kohta väidab Stradasfalti, et Euroopa Kohus on juba leidnud eespool viidatud kohtuotsuses Metropol
ja Stadler, et artikli 17 lõige 7 lubab liikmesriigil ühenduse käibemaksu mahaarvamissüsteemist kõrvale kalduda vaid „kindlaksmääratud
ajaks”. Kohtujurist L. A. Geelhoed on antud kohtuasjas tehtud ettepanekus muu hulgas määratlenud tsüklilisuse poliitikat kui
sellist, mille eesmärk on „lühiajaliselt” ja „kuni kahe aasta jooksul” mõjutada riigi makromajanduslikke näitajaid. Erand,
mida kehtib rohkem kui 25 aastat, rikub ilmselgelt kuuenda direktiivi artikli 17 lõiget 7.
Euroopa Kohtu hinnang
–       Küsimuste vastuvõetavus
Selle kohta tuleb sedastada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on EÜ artiklis 234 sätestatud menetlus Euroopa Kohtu
ja siseriiklike kohtute koostöö vahend, mille kaudu Euroopa Kohus annab siseriiklikele kohtutele ühenduse õiguse tõlgendusi,
mida siseriiklikud kohtud vajavad oma menetluses olevate vaidluste lahendamisel (vt eelkõige 5. veebruari 2004. aasta otsus
kohtuasjas C‑380/01: Schneider, EKL 2004, lk I‑1389, punkt 20).
Selle koostöö raames on vaid siseriikliku kohtu (kes asja menetleb ja vastutab tehtava lahendi eest) pädevuses kohtuasja eripärasid
arvestades hinnata, kas kohtuotsuse tegemiseks on vaja eelotsust ja kas Euroopa Kohtule esitatud küsimustel on kohtuasja suhtes
tähtsust. Järelikult, kui eelotsuse küsimused on esitatud ühenduse õiguse tõlgendamise kohta, peab Euroopa Kohus neile vastama
(eespool viidatud kohtuotsus Schneider, punkt 21).
Euroopa Kohus on aga ka otsustanud, et erandlikel asjaoludel on tal omaenda pädevuse hindamiseks kohustus kontrollida asjaolusid,
mille alusel siseriiklik kohus menetluse peatas. Siseriikliku kohtu esitatud taotluse läbivaatamata jätmine on võimalik üksnes
siis, kui on ilmselge, et taotletud ühenduse õiguse tõlgendamisel puudub igasugune seos põhikohtuasja asjaoludega või esemega,
kui küsimus on üldine või hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada faktilised ja õiguslikud asjaolud, mille põhjal
saaks talle esitatud küsimustele asjakohaselt vastata (eespool viidatud kohtuotsus Schneider, punkt 22).
Koostöö, mis on eelotsusemenetluses esmatähtis, tähendab nimelt seda, et siseriiklik kohus arvestab Euroopa Kohtule usaldatud
ülesandega, mis seisneb liikmesriikide õigusemõistmisele kaasaaitamises, mitte üldistele või hüpoteetilistele küsimustele
nõuandvate arvamuste koostamises (eespool viidatud kohtuotsus Schneider, punkt 23).
Antud kohtuasjas tuleneb Euroopa Kohtule esitatud märkustest, et kuigi põhikohtuasja vaidlus puudutab üksnes käibemaksu, mis
tasuti aastatel 2000–2004 ehk aastatel, mille puhul tehti käibemaksukomiteega konsulteerimise taotlused enne siseriikliku
pikendamismeetme vastuvõtmist, jõustus see meede tegelikult enne kõnealust ajavahemikku ja selle kehtivusaega pikendati süstemaatiliselt
mitme aasta vältel. Järelikult ei ilmne, et taotletud ühenduse õiguse tõlgendamisel puuduks ilmselgelt mistahes seos vaidluse
esemega või et see tõstataks hüpoteetilise probleemi.
Järelikult tuleb sedastada, et esimese küsimuse punkt b ja punkti c esimene osa on vastuvõetav.
–       Põhiküsimus
Mis puudutab esimese küsimuse punkti b, milles küsitakse, kas kuuenda direktiivi artikli 17 lõige 7 lubab liikmesriikidel
käibemaksu mahaarvamissüsteemist välja arvata kaupu eelnevalt käibemaksukomiteega konsulteerimata, siis on Euroopa Kohus juba
leidnud, nii nagu öeldud eespool punktis 29, et komiteega konsulteerimine on kõigi selle sätte põhjal võetavate meetme eeltingimuseks
(vt eespool viidatud kohtuotsus Metropol ja Stadler, punktid 61–63).
Vastupidiselt Itaalia valitsuse väidetele ei saa vastust sellele küsimusele tuletada lahendusest, milleni Euroopa Kohus jõudis
eespool viidatud kohtuotsuses Sudholz. Selle otsusega leidis Euroopa Kohus, et kuuenda direktiivi artikkel 27 ei kohusta nõukogu
andma luba liikmesriikide poolt võetud erandit kehtestavatele erimeetmetele enne nende meetmete väljakuulutamist. Sellegipoolest
ei ole kuuenda direktiivi artikli 17 lõikes 7 ettenähtud konsultatsioonimenetlusel, mida käsitletakse käesolevas kohtuasjas,
sama eesmärk kui sama direktiivi artiklis 27 ettenähtud loa andmise menetlusel. Järelikult ei ole põhjendatud Itaalia valitsuse
väide, et tulenevalt eespool viidatud Sudholzi kohtuotsusest ei peaks arvestama Euroopa Kohtu lahendusega eespool viidatud
Metropol ja Stadleri kohtuotsuses.
Seoses esimese küsimuse punkti c esimese osaga, milles küsitakse, kas kuuenda direktiivi artikli 17 lõige 7 lubab liikmesriigil
välja arvata käibemaksu mahaarvamissüsteemist kaubad ajalise piiranguta, siis tuleb meenutada, et see artikkel lubab liikmesriikidel
mahaarvamissüsteemist välja arvata kaubad „seoses majanduse tsüklilisusega”.
See säte lubab liikmesriigil võtta ajutisi meetmeid, et ära hoida majanduse hetkeolukorrale tsüklilisusega kaasnevaid tagajärgi.
Järelikult peab selles sättes loetletud meetmete kohaldamine olema ajaliselt piiratud ja need meetmed ei või olla olemuselt
struktuurilised meetmed.
Sellest tuleneb, et kuuenda direktiivi artikli 17 lõige 7 ei luba liikmesriigil võtta käibemaksu mahaarvamissüsteemi puudutavaid
meetmeid, mis ei sisalda märget nende ajalise piirangu kohta ja/või mis on osa struktuurilistest kohandusmeetmete kogumist,
mille eesmärk on vähendada eelarvedefitsiiti ja võimaldada riigivõla tagasimaksmist (vt eespool viidatud kohtuotsus Metropol
ja Stadler, punkt 68).
Järelikult tuleb esimese küsimuse punktile b ja punkti c esimesele osale vastata, et kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 7
esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et see ei luba liikmesriigil käibemaksu mahaarvamissüsteemist välja arvata kaupu eelnevalt
käibemaksukomiteega konsulteerimata. Samuti ei luba nimetatud säte liikmesriigil võtta selle maksu mahaarvamissüsteemi puudutavaid
meetmeid, mis ei sisalda märget nende ajalise piirangu kohta ja/või mis on osa struktuuriliste kohandusmeetmete kogumist,
mille eesmärk on vähendada eelarvedefitsiiti ja võimaldada riigivõla tagasimaksmist.

Esimese küsimuse punkti c teine osa ja teine küsimus
Nende küsimustega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas siseriiklikud maksuhaldurid võivad maksukohustuslasele
vastu väites tugineda käibemaksu mahaarvamisõiguse põhimõttest erandit kehtestavale sättele, mis ei ole kehtestatud kooskõlas
kuuenda direktiivi artikli 17 lõikega 7.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Komisjon väidab, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt (vt eriti 6. juuli 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑62/93: BP Soupergaz,
EKL 1995, lk I‑1883, punktid 16–18) on mahaarvamisõigus käibemaksusüsteemi lahutamatu osa ning annab maksumaksjale põhimõtteliselt
õiguse, millele võib kohaldada üksnes direktiivis ettenähtud piiranguid.
Kui liikmesriik on kuuenda direktiivi sätteid rikkudes kehtestanud siseriikliku erandi käibemaksu mahaarvamise põhimõttest,
on maksumaksjal õigus maha arvata siseriikliku meetmega seotud kaupadelt tasutud käibemaks. Euroopa Kohus on juba otsustanud
eespool viidatud kohtuotsuses Metropol ja Stadler, et juhul, kui erand mahaarvamissüsteemist ei ole kehtestatud kooskõlas
kuuenda direktiivi artikli 17 lõikega 7, mis sätestab liikmesriikidele konsulteerimise kohustuse, ei või siseriiklikud maksuhaldurid
maksukohustuslasele vastu väites tugineda selle direktiivi artikli 17 lõikes 1 nimetatud käibemaksu mahaarvamisõiguse põhimõttest
erandit kehtestavale sättele.
Itaalia valitsus väidab, et kuuenda direktiivi artikli 17 lõikes 7 ettenähtud menetluse järgimine, komisjoni pooldav arvamus
erandi tegemise taotluste kohta ning Itaalia majanduse tsükliline olukord takistasid aastatel 2000–2004 siseriiklike õigusaktide
kohaldamata jätmist ja järelikult maksumaksja mahaarvamisõiguse tunnustamist.
Nimetatud valitsuse jaoks on teine küsimus kahel põhjusel vastuvõetamatu. Esiteks puudutab see küsimus aastale 2000 eelnenud
ajavahemikke, mida põhikohtuasjas ei puudutata.
Teiseks puudub sellel küsimusel seos Itaalias 2000–2004. aastatel valitsenud olukorraga, kuna selles maitakse mahaarvamise
piiramist „objektiivsel viisil ja ajaliste piiranguteta”. Esimene erand otsustati kehtestada pärast käibemaksukomiteega konsulteerimist
ja komisjoni pooldava arvamuse saamist kuni 31. detsembrini 2000. Teist erandit selleks ajavahemikuks taotleti kehtivusega
alates 1. jaanuarist 2001 ja sellele eelnes komisjon pooldav arvamus, kes leidis, et meede on õigustatav kuni uue direktiivi
vastuvõtmiseni.
Igal juhul väidab Itaalia valitsus, et, käibemaksukomitee poolt siseriiklikku erandit kehtestava meetme teadmiseks võtmine
pärast selle meetme vastuvõtmist ei anna õigust seda meedet ebaseaduslikuna käsitleda, nagu Euroopa Kohus on kuuenda direktiivi
artikliga 27 seoses otsustanud 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsuse Sudholz (C‑17/01, EKL 2004, lk I‑4243) punktis 23.
Stradasfalti väidab, et kui kuuenda direktiivi artikli 17 lõiget 7 on rikutud, siis on sama direktiivi artikli 17 lõikega 2
vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis takistab maksukohustuslasel „turismiotstarbeliste” sõiduautode ostmisel, kasutamisel
ja hooldamisel tasutud käibemaksu mahaarvamisõiguse täielikku ja kohest teostamist.
Euroopa Kohtu hinnang
–       Küsimuse vastuvõetavus
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 46, on siseriikliku kohtu esitatud taotluse läbivaatamata jätmine võimalik
üksnes siis, kui on ilmselge, et ühenduse õiguse soovitud tõlgendamisel puudub igasugune seos põhikohtuasja asjaoludega või
esemega, kui küsimus on üldine või hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada faktilised ja õiguslikud asjaolud, mille
põhjal saaks talle esitatud küsimustele asjakohaselt vastata (vt eespool viidatud kohtuotsus Schneider, punkt 22).
Antud kohtuasjas tuleneb Euroopa Kohtule esitatud märkustest, et kui põhikohtuasja vaidlus puudutab üksnes käibemaksu, mis
tasuti aastatel 2000–2004 ehk aastatel, mille puhul käibemaksukomiteega konsulteerimise taotlused tehti enne kehtivust pikendava
siseriikliku meetme vastuvõtmist, jõustus see meede tegelikult enne kõnealust ajavahemikku ja selle kehtivusaega pikendati
süstemaatiliselt mitme aasta vältel. Järelikult ei ilmne, et ühenduse õiguse tõlgendamisel puuduks ilmselgelt mistahes seos
vaidluse esemega.
–       Põhiküsimus
EÜ asutamislepingu artikli 189 kolmandas lõigus (nüüd EÜ artikli 249 kolmas lõik) sätestatud üldise kohustuse alusel on liikmesriigid
kohustatud viima kõik sätted vastavusse kuuenda direktiiviga (vt 11. juuli 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑97/90: Lennartz,
EKL 1991, lk I‑3795, lk 33). Kui erand mahaarvamissüsteemist ei ole kehtestatud kooskõlas kuuenda direktiivi artikli 17 lõikega 7,
ei või siseriiklikud maksuhaldurid maksukohustuslasele vastu väites tugineda sama direktiivi artikli 17 lõikes 1 nimetatud
käibemaksu mahaarvamisõiguse põhimõttest erandit kehtestavale sättele (vt eespool viidatud kohtuotsus Metropol ja Stadler,
punkt 64).
Põhikohtuasja asjaoludel ja isegi kui Itaalia valitsus väidab, et käibemaksukomiteega 1999. ja 2000. aasta konsulteerimise
taotlused tehti enne käibemaksu mahaarvamisõiguse põhimõtte erandi kehtivusaega pikendava siseriikliku meetme vastuvõtmist,
on selge, et Itaalia valitsus kohaldas seda erandit väheoluliste muudatustega süstemaatiliselt alates 1980. aastast. Neil
tingimustel ei saa sel meetmel olla ajutine iseloom ja seda ei saa põhjendada majanduse tsüklilisusega. Seda meedet tuleb
järelikult käsitleda osana strukturaalsete kohandusmeetmete kogumist, mis ei kuulu kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 7 kohaldamisalasse.
Järelikult ei saa Itaalia valitsus maksukohustuslase kahjuks neile viidata (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Metropol
ja Stadler, punkt 65).
Vastavalt kuuenda direktiivi artikli 17 lõikele 2 peab maksukohustuslane, kelle suhtes seda meedet kohaldati, saama võimaluse
oma käibemaksuvõlg ümber arvutada, kui kaupu ja teenuseid kasutati seoses maksustatavate tehingutega.
Esimese küsimuse punkti c teisele osale ja teisele küsimusele tuleb seega vastata, et kui erand mahaarvamissüsteemist ei ole
kehtestatud kooskõlas kuuenda direktiivi artikli 17 lõikega 7, ei või siseriiklikud maksuhaldurid maksukohustuslasele vastu
väites tugineda sama direktiivi artikli 17 lõikes 1 nimetatud käibemaksu mahaarvamisõiguse põhimõttest erandit kehtestavale
sättele. Vastavalt kuuenda direktiivi artikli 17 lõikele 2 peab maksukohustuslane, kelle suhtes erandit kehtestavat sätet
kohaldati, saama võimaluse oma käibemaksuvõlg ümber arvutada, kui kaupu ja teenuseid kasutati seoses maksustatavate tehingutega.

Kohtuotsuse mõju ajalise piiramise taotlus
Itaalia valitsus tõstab esile võimaluse, et juhul kui Euroopa Kohus leiab, et erandeid mahaarvamisõigusest ei tehtud aastatel
2000–2004 kooskõlas kuuenda direktiivi artikli 17 lõikega 7, võib ta piirata käesoleva kohtuotsuse ajalist mõju.
Sellele taotlusele tuginedes viitab Itaalia valitsus suurele kahjule, mida Euroopa Kohtu otsus võib riigikassale tekitada
ning tema puhul tekkida võinud õiguspärase ootuse – et kõnealune meede on ühenduse õigusega kooskõlas – kaitsele. Sellega
seoses märgib Itaalia valitsus, et komisjon andis aastatel 1999 ja 2000 pooldava arvamuse meetmetele, mida kavatseti võtta
antud küsimust homogeenselt reguleeriva direktiivi vastuvõtmist oodates, ning et komisjon ei ole Itaalia Vabariigile kunagi
esitanud kaebust erandi säilitamise kohta.
Tuleb esile tuua, et vaid erandjuhtudel võib Euroopa Kohus ühenduse õiguskorrale omast õiguskindluse üldpõhimõtet kohaldades
piirata võimalust, kus kõik huvitatud isikud saavad toetuda mõnele kohtu tõlgendatud õigusnormile, et vaidlustada heauskselt
loodud õigussuhteid. Otsustamaks, kas kohtuotsuse ulatust on vaja ajaliselt piirata või mitte, tuleb arvestada asjaolu, et
kui mis tahes kohtuotsuse praktilisi tagajärgi tuleb hoolikalt kaaluda, ei või siiski minna õiguse objektiivsuse vähendamiseni
ja kahjustada selle kohaldamist tulevikus tagajärgede tõttu, mis kohtuotsusel võivad olla mineviku jaoks (2. veebruari 1988. aasta
otsus kohtuasjas 24/86: Blaizot, EKL 1988, lk 379, punktid 28 ja 30, ja 16. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑163/90: Legros jt,
EKL 1992, lk I‑4625, punkt 30).
Kuigi vastab tõele, et antud kohtuasja puhul toetas komisjon Itaalia ametivõimude taotlust põhikohtuasjas kõnealuste aastate
kohta, ilmneb Euroopa Kohtule esitatud märkustest, et käibemaksukomitee juhtis alates 1980. aastast pidevalt Itaalia valitsuse
tähelepanu sellele, et kõnealust erandit ei saanud õigustada kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 7 põhjal, ning et komitee
nõupidamistel 1999. ja 2000. aastal võetud tunduvalt leplikuma seisukoha taga seisavad Itaalia ametivõimude võetud kohustus
meede enne 1. jaanuari 2001 uuesti läbi vaadata ja sel ajal avanenud võimalused, mis põhinesid komisjoni ettepanekul muuta
kuuenda direktiivi käibemaksu mahaarvamisõigust puudutavat osa.
Neil asjaoludel pidid Itaalia ametivõimud teadma, et selle ajutise meetmena mõeldud meetme – mida võib kuuenda direktiivi
artikli 17 lõike 7 sõnastuse kohaselt põhjendada üksnes „majanduse tsüklilisusega” – kehtivusaja süstemaatiline pikendamine
alates 1979. aastast ei olnud selle artikliga kooskõlas.
Itaalia ametivõimud ei saa seega tugineda heas usu sõlmitud õigussuhete olemasolule selleks, et taotleda Euroopa Kohtult kohtuotsuse
mõju ajalist piiramist.
Lisaks sellele ei ole Itaalia Valitsus tõendanud nende arvutuste paikapidavust, mille põhjal ta Euroopa Kohtule väitis, et
kui käesoleva kohtuotsuse mõju ajaliselt ei piirata, on oht tekitada sellega märkimisväärseid majanduslikke tagajärgi.
Seetõttu pole vaja käesoleva kohtuotsuse mõju ajaliselt piirata.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
Nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise
kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas artikli 17 lõike 7 esimene lause kohustab liikmesriike selle direktiivi artiklis 29
ettenähtud konsulteerimiskohustuse järgimiseks teavitama käibemaksukomiteed kavatsusest võtta vastu üldisest käibemaksu mahaarvamissüsteemist
erandit kehtestav siseriiklik meede ja esitama komiteele piisavalt teavet, mis võimaldaks viimasel seda meedet igakülgselt
uurida.
2.
Kuuenda direktiivi 77/388 artikli 17 lõike 7 esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et see ei luba liikmesriigil käibemaksu
mahaarvamissüsteemist välja arvata kaupu nimetatud direktiivi artikliga 29 asutatud käibemaksukomiteega eelnevalt konsulteerimata.
Samuti ei luba nimetatud säte liikmesriigil võtta selle maksu mahaarvamissüsteemi puudutavaid meetmeid, mis ei sisalda märget
nende ajalise piirangu kohta ja/või mis on osa struktuuriliste kohandusmeetmete kogumist, mille eesmärk on vähendada eelarvedefitsiiti
ja võimaldada riigivõla tagasimaksmist.
3.
Kui erand mahaarvamissüsteemist ei ole kehtestatud kooskõlas kuuenda direktiivi 77/388 artikli 17 lõikega 7, ei või siseriiklikud
maksuhaldurid maksukohustuslasele vastu väites tugineda sama direktiivi artikli 17 lõikes 1 nimetatud käibemaksu mahaarvamisõiguse
põhimõttest erandit kehtestavale sättele. Vastavalt kuuenda direktiivi 77/388 artikli 17 lõikele 2 peab maksukohustuslane,
kelle suhtes kohaldati erandit kehtestavat sätet, saama võimaluse oma käibemaksuvõlg ümber arvutada, kui kaupu ja teenuseid
kasutati seoses maksustatavate tehingutega.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.