CELEX: 62005CJ0194
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Keskkond
Direktiivid 75/442/EMÜ ja 91/156/EMÜ
Mõiste "jäätmed"
Taaskasutamiseks mõeldud kaevandatud pinnas ja kivid

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna 23. märtsi 2001. aasta seaduse nr 93 keskkonnaalaste õigusnormide kohta (
GURI
nr 79, , edaspidi „seadus nr 93/2001”) artikkel 10 ning . aasta seaduse nr 443, mis annab valitsusele volitused strateegiliste infrastruktuuride ja tootmisrajatiste alal ning muude tootmistegevust toetavate meetmete võtmiseks (
GURI
nr 299 regulaarne lisa, , edaspidi „seadus nr 443/2001”), artikli 1 lõiked 17 ja 19 välistasid jäätmeid käsitlevate siseriiklike õigusnormide kohaldamisalast kaevandatud pinnase ja kivid, mis on mõeldud tegelikuks taaskasutamiseks pinnateisaldustel, pinnase täitmisel, mulletena ja täitematerjalidena, välja arvatud saastatud maa-aladelt ja maaparandustelt pärit materjalid, mille saasteainete kontsentratsioon ületab kehtivate õigusnormidega kehtestatud lubatud piirmäärasid, siis on Itaalia Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu . aasta direktiivist 75/442/EMÜ jäätmete kohta (
EÜT L 194, lk 39
; ELT eriväljaanne 15/01, lk 23), muudetud nõukogu . aasta direktiiviga 91/156/EMÜ (
EÜT L 78, lk 32
; ELT eriväljaanne 15/02, lk 3; edaspidi „direktiiv”).
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
Direktiivi artikli 1 punktide a ja c kohaselt kasutatakse selles järgmisi mõisteid:
„a)
jäätmed
– I lisas loetletud kategooriatesse kuuluvad mis tahes ained või esemed, mille valdaja kasutuselt kõrvaldab, kavatseb kasutuselt kõrvaldada või on kohustatud kasutuselt kõrvaldama;
komisjon koostab artiklis 18 ette nähtud korda järgides hiljemalt 1. aprilliks 1993 nimekirja jäätmetest, mis kuuluvad I lisas loetletud kategooriatesse. Seda nimekirja vaadatakse korrapäraselt läbi ja vajadusel muudetakse sama korda järgides;
[…]
c)
valdaja
– jäätmetekitaja või füüsiline või juriidiline isik, kelle valduses on jäätmed”.
Direktiivi artikli 1 punktides e ja f on jäätmete kõrvaldamise ja taaskasutamise mõisted määratletud kui kõik toimingud, mis on ette nähtud vastavalt direktiivi IIA ja IIB lisades.
Direktiivi artikkel 2 sätestab järgmist:
„1.   Käesoleva direktiivi reguleerimisalasse ei kuulu:
[…]
b)
muude õigusaktide reguleerimisalasse kuuluvad:
[…]
ii)
maavarade uuringute, kaevandamise, töötlemise ja ladustamise tulemusena tekkinud jäätmed ning karjääride tootmisjäägid;
[…]
2.   Üksikdirektiivides võib ette näha erijuhtusid käsitlevaid eeskirju või täiendada käesoleva direktiivi eeskirju teatava jäätmekategooria käitlemise osas.”
Komisjon võttis vastu 20. detsembri 1993. aasta otsuse 94/3/EÜ, millega kehtestatakse direktiivi 75/442 artikli 1 punkti a kohaselt jäätmete nimistu (
EÜT 1994, L 5, lk 15
). Seda nimistut [edaspidi „Euroopa jäätmenimistu”] uuendati komisjoni . aasta otsusega 2000/532/EÜ, millega asendatakse otsus 94/3 ja nõukogu otsus 94/904/EÜ, millega kehtestatakse ohtlikke jäätmeid käsitleva nõukogu direktiivi 91/689/EMÜ artikli 1 lõike 4 kohaselt ohtlike jäätmete nimistu (
EÜT L 226, lk 3
; ELT eriväljaanne 15/05, lk 151). Otsusega 2000/532 kehtestatud Euroopa jäätmenimistut on mitu korda muudetud, viimasena nõukogu . aasta otsusega 2001/573/EÜ (
EÜT L 203, lk 18
; ELT eriväljaanne 15/06, lk 165). Nimistu peatükk 17 pealkirjaga „Ehitus- ja lammutuspraht (sh saastunud maa-aladelt eemaldatud pinnas)” sisaldab alajaotist 17 05 pealkirjaga „pinnas (sh saastunud maa-aladelt eemaldatud pinnas), kivid ja süvenduspinnas”, milles on omakorda koodinumbrid 17 05 03 „ohtlikke aineid sisaldavad kivid ja pinnas” ning 17 05 04 „pinnas ja kivid, mida ei ole nimetatud koodinumbriga 17 05 03”.
Siseriiklik õigus
5. veebruari 1997. aasta seadusandliku dekreedi nr 22, millega rakendatakse direktiive 91/156/EMÜ jäätmete kohta, 91/689/EMÜ ohtlike jäätmete kohta ja 94/62/EÜ pakendite ja pakendijäätmete kohta (
GURI
nr 38 regulaarne lisa, , edaspidi „seadusandlik dekreet nr 22/97”) artikli 6 lõike 1 punkt a sätestab järgmist:
„Käesolevas dekreedis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
jäätmed
– A lisas loetletud kategooriatesse kuuluvad mis tahes ained või esemed, mille valdaja kasutuselt kõrvaldab, kavatseb kasutuselt kõrvaldada või on kohustatud kasutuselt kõrvaldama.
[…]”
Nimetatud dekreedi artikli 8 lõige 1 välistab selle kohaldamisalast teatud ained ja materjalid, juhul kui nende kohta kehtivad erieeskirjad, eelkõige punktis b „maavarade uuringute, kaevandamise, töötlemise ja ladustamise tulemusena tekkinud jäätmed ning karjääride tootmisjäägid”.
Seaduse nr 93/2001 artikliga 10 lisati seadusandliku dekreedi nr 22/97 artikli 8 lõike 1 punkti f alapunkt a, mis on sõnastatud järgmiselt:
„kaevandatud pinnas ja kivid, mis on mõeldud tegelikuks taaskasutamiseks pinnateisaldustel, pinnase täitmisel, mulletena ja täitematerjalidena, välja arvatud saastatud maa-aladelt ja maaparandustelt pärit materjalid, mille saasteainete kontsentratsioon ületab kehtivate õigusnormidega kehtestatud lubatud piirmäärasid”.
Seaduse nr 443/2001 artikli 1 lõige 17 näeb ette, et seadusandliku dekreedi nr 22/97 artikli 8 lõike 1 punkti f alapunkti a tuleb tõlgendada „nii, et kaevandatud pinnas ja kivid, sh kaevanduskäikudest kaevandatud pinnas ja kivid ei ole jäätmed ega kuulu järelikult nimetatud seadusandliku dekreedi kohaldamisalasse, isegi kui nad on tootmise käigus saastunud kaevandamis-, puurimis- ja ehitustegevusest tulenevate saasteainetega, kui saasteainete kontsentratsioon nende kogumassi standardkoostises ei ületa kehtivates õigusnormides sätestatud piirmäärasid”.
Lisaks sätestab sama artikli lõige 19:
„Lõikes 17 osutatud materjalide osas tähendab tegelik kasutamine pinnateisaldustel, pinnase täitmisel, mulletena ja täitematerjalidena ka kasutamist tööstustootmise erinevates etappides, sh kasutatud karjääride täitmist ja pinnase mujale viimist, milleks pädev ametiasutus annab mis tahes alusel loa, tingimusel et peetakse kinni lõikes 18 ette nähtud piirmääradest ja et see teisaldamine toimub asjaomase maa-ala keskkonna taastamise korda järgides.”
Itaalia seadusandja muutis 31. oktoobri 2003. aasta seaduse nr 306 Itaalia Vabariigi Euroopa Ühendusse kuulumisest tulenevate kohustuste täitmise kohta (
GURI
nr 266, , edaspidi „seadus nr 306/2003”) artikliga 23 seaduse nr 443/2001 artikli 1 lõikeid 17 ja 19.
Kohtueelne menetlus
Leides, et seaduse nr 93/2001 artikkel 10 koostoimes seaduse nr 443/2001 artikli 1 lõigetega 17 ja 19 (edaspidi koos „vaidlusalused sätted”) on direktiiviga vastuolus, algatas komisjon EÜ artiklis 226 ette nähtud liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse.
Kuna Itaalia ametivõimud ei vastanud komisjoni 27. juuni 2002. aasta märgukirjale, esitas komisjon . aasta kirjas põhjendatud arvamuse, milles kutsus Itaalia Vabariiki võtma direktiivi järgimiseks vajalikke meetmeid kahe kuu jooksul selle arvamuse kättesaamisest, mis toimus samal päeval.
Nimetatud põhjendatud arvamusele vastuseks edastasid Itaalia ametiasutused 5. märtsil 2003 komisjonile kaevandatud pinnast puudutavate siseriiklike õigusnormide muutmise eelnõu.
Komisjon väitis 25. juuni 2003. aasta ühisel koosolekul, et nimetatud seaduseelnõu põhineb endiselt jäätmete mõiste kitsal tõlgendusel ning on seega direktiiviga vastuolus.
Itaalia ametiasutused edastasid komisjonile 3. veebruari 2004. aasta kirjaga muudetud seaduse nr 306/2003 teksti koopia, mis kajastas . aasta kirjas teatavaks tehtud muudatusi.
Kuna komisjon leidis, et olukord on endiselt mitterahuldav, siis esitas ta käesoleva hagi.
Hagi
Vastuvõetavus
Itaalia Vabariik väidab oma kostja vastuses esmalt, et käesolev hagi on vastuvõetamatu, kuna komisjon ei ole arvesse võtnud muudatusi, mis olid tehtud seadusega nr 306/2003, mis on vastu võetud 31. oktoobril 2003 ja jõustus , st enne käesoleva liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamist.
Selles osas tuleb meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemist hinnata liikmesriigile põhjendatud arvamuses antud tähtaja lõppemisel esineva olukorra alusel ning Euroopa Kohus ei saa arvestada hiljem toimunud muutusi (vt eelkõige 14. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-168/03: komisjon
vs
. Hispaania, EKL 2004, lk I-8227
, punkt 24, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-23/05: komisjon
vs
. Luksemburg, EKL 2005, lk I-9535
, punkt 9).
EÜ artikli 226 kohase hagi eseme piiritleb teisest küljest selles sättes ette nähtud kohtueelne menetlus, nii et hagiavalduse aluseks ei saa olla muud väited kui need, mis esitati kohtueelse menetluse käigus (vt selle kohta 10. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-152/98: komisjon
vs
. Madalmaad, EKL 2001, lk I-3463
, punkt 23, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-221/03: komisjon
vs
. Belgia, EKL 2005, lk I-8307
, punkt 38).
Käesolevas asjas tehti muudatused seadusega nr 306/2003 alles pärast põhjendatud arvamuses antud tähtaja möödumist.
Kuigi komisjon leiab, et nende muudatustega ei viidud Itaalia õigusnorme direktiiviga kooskõlla, rõhutas ta siiski nii oma repliigis kui ka kohtuistungil, et ta ei vaidlusta nimetatud seadust kõnesoleva hagi raames.
Neil tingimustel, kuna EÜ artikli 226 alusel esitatud hagi ese põhineb muudel väidetel, kui need, mis esitati kohtueelses menetluses, tuleb Itaalia valitsuse esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.
Sisu
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et vaidlusalused sätted välistavad
a priori
ja üldiselt taaskasutamiseks mõeldud kaevandatud pinnase ja kivid jäätmeid puudutavate siseriiklike õigusnormide kohaldamisalast, mistõttu neile materjalidele ei kohaldu direktiivi jäätmekäitlust puudutavad sätted.
Komisjon leiab, et Euroopa jäätmenimistusse kantud kaevandatud pinnas ja kivid on materjalid, mida nende valdaja tahab kasutuselt kõrvaldada ja mis kuuluvad direktiivi artikli 1 punktis a esitatud jäätmete mõiste määratluse alla. Vaidlusalused sätted ei piira direktiivist tulenevate siseriiklike sätete kohaldamist Euroopa Kohtu praktikas konkreetselt kirjeldatud olukordadega, vaid näevad ette üldisema erandi.
Itaalia Vabariigi arvates on jäätmete ühenduse määratluse mõistlik erand kõrvalsaadused, mida ettevõtja ei soovi „kasutuselt kõrvaldada” kui jäätmeid. Selle mõistega seotud Euroopa Kohtu praktika tähelepanelikul lugemisel selgub, et mingi jäägi pigem kõrvalsaaduse kui jäätmetena kvalifitseerimise vajalikud tingimused ei ole mitte asjaomaste materjalide uuesti kasutusele võtmine samas tootmisprotsessis, millest nad on saadud, vaid nende eelnevalt töötlemata taaskasutamise kindlus. Komisjon tugines selles osas 11. novembri 2004. aasta otsuse kohtuasjas
C-457/02: Niselli (EKL 2004, lk I-10853
, punkt 52) väärale tõlgendusele, kuna nimetatud kohtuotsus piirdus jäätmekategooriate üldiste erandite õiguspärasuse välistamisega konkreetse kontrolli puudumisel asjaomaste materjalide tegeliku taaskasutamise üle.
See liikmesriik leiab, et kõrvalsaadustena tuleb kvalifitseerida jäägid, mida kasutatakse kindlalt ja eelnevalt töötlemata muus tootmisprotsessis kui see, millest need on saadud, kui see taaskasutamine toimub kas esialgse protsessiga samal ajal või võimaldab tagada taaskasutamise mõistliku aja jooksul, s.o enne, kui nende jääkide vahepealne ladustamine võiks tekitada kahju.
Itaalia Vabariik rõhutab seost, mis esineb vaidlusaluste sätete ja ühe ulatusliku riiklike ehitustööde projekti teostamise vahel, mis puudutab riigi transpordiühendusi, mille jaoks kaevandatud pinnase ja kivide kasutamine on möödapääsmatu – kujutades endast tõenäoliselt projekti tähtsaimat osa –, mis tagab nende tegeliku taaskasutamise. Niisugune garantii tuleneb ka projekti erinevate osade eest vastutajate kohustusest nimetatud tööd lõpule viia.
Neis tingimustes piiritlesid vaidlusalused sätted, nägemata ette üldist erandit, nimetatud projekti ja asjaomaste tööde teostamise kontrolli kaudu juhud, mil kaevandatud pinnasele ja kividele ei kohaldu jäätmete alased õigusnormid, kuna nende näol on tegemist koherentse plaani alusel – milles hinnatakse eelnevalt ja konkreetselt mõju keskkonnale ja tervisele – taaskasutatavate materjalidega.
Euroopa Kohtu hinnang
Komisjon väidab oma argumentatsioonis sisuliselt, et vaidlusalused sätted on vastuolus direktiiviga, eelkõige selle artikli 1 punktiga a selles osas, milles need ei vasta direktiivi alusel kohaldatavale mõistele „jäätmed”, kuna välistavad direktiivi jäätmekäitlust puudutavaid sätteid ülevõtvate siseriiklike õigusnormide kohaldamisalast teatud taaskasutustoimingute jaoks mõeldud kaevandatud pinnase ja kivid.
Nimetatud artikli 1 punkti a kohaselt on „jäätmetena” käsitletavad „[direktiivi] I lisas loetletud kategooriatesse kuuluvad mis tahes ained või esemed, mille valdaja kasutuselt kõrvaldab, kavatseb kasutuselt kõrvaldada või on kohustatud kasutuselt kõrvaldama”.
Nimetatud lisa täpsustab ja illustreerib seda määratlust, tuues ära nimekirja jäätmetena käsitletavatest ainetest ja esemetest. See nimekiri on aga ainult näitlik ning jäätmete määratlus tuleneb eelkõige valdaja tegevusest ning mõiste „kasutuselt kõrvaldamine” tähendusest (vt selle kohta 18. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-129/96: Inter-Environnement Wallonie, EKL 1997, lk I-7411
, punkt 26; . aasta otsus kohtuasjas
C-1/03: Van de Walle jt, EKL 2004, lk I-7613
, punkt 42, ning . aasta otsus kohtuasjas
C-252/05: Thames Water Utilities, EKL 2007, lk I-3883
, punkt 24).
Mõistet „kasutuselt kõrvaldamine” tuleb tõlgendada mitte ainult silmas pidades direktiivi peamist eesmärki, milleks selle põhjenduse 3 kohaselt on „inimeste tervise ja keskkonna kaitsmine jäätmete kogumisest, veost, töötlemisest, säilitamisest ja ladustamisest tulenevate kahjulike mõjude eest”, vaid ka EÜ artikli 174 lõiget 2. Viimati nimetatud säte näeb ette, et „[ü]henduse keskkonnapoliitika, võttes arvesse ühenduse eri piirkondade olukorra mitmekesisust, seab eesmärgiks kaitstuse kõrge taseme. See rajaneb ettevaatusprintsiibil ja põhimõtetel, mille järgi tuleb võtta ennetusmeetmeid […]”. Mõistet „kasutuselt kõrvaldamine” ja seega mõistet „jäätmed” direktiivi artikli 1 punkti a tähenduses ei saa järelikult kitsendavalt tõlgendada (vt selle kohta eelkõige 15. juuni 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-418/97 ja C-419/97: ARCO Chemie Nederland jt, EKL 2000, lk I-4475
, punktid 36–40, ning eespool viidatud kohtuotsus Thames Water Utilities, punkt 27).
Teatud asjaolud võivad olla märk sellest, et on olemas kõrvaldamistoiming, -kavatsus või -kohustus direktiivi artikli 1 punkti a tähenduses (eespool viidatud kohtuotsus ARCO Chemie Nederland jt, punkt 83). See on eelkõige nii, kui kasutatud aine on tootmis- või tarbimisjääk, s.o toode, mille tootmine ei olnud tootmistegevuse eesmärk (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused ARCO Chemie Nederland jt, punkt 84, ning Niselli, punkt 43).
Euroopa Kohus on täpsustanud, et graniidikarjääri kaevandusjäägid, mille tootmine ei ole kaevandaja peamine eesmärk, on põhimõtteliselt jäätmed (vt selle kohta 18. aprilli 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-9/00: Palin Granit ja Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, EKL 2002, lk I-3533
, edaspidi kohtuotsus „Palin Granit”, punktid 32 ja 33).
Lisaks sellele ei ole aine töötlemise meetod või kasutamise viis määravad aine liigitamisel jäätmeteks (vt eespool viidatud kohtuotsus ARCO Chemie Nederland jt, punkt 64, ning 1. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-176/05: KVZ retec, EKL 2007, lk I-1721
, punkt 52).
Euroopa Kohus on nii täpsustanud ühelt poolt, et vastavalt direktiivi IIA või IIB lisas nimetatud kõrvaldamis- või taaskasutustoimingu sooritamine ei võimalda iseenesest kvalifitseerida selles toimingus kasutatud aineid või esemeid jäätmetena (vt selle kohta eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Niselli, punktid 36 ja 37) ning teiselt poolt, et jäätmete mõiste kohaldamine ei ole välistatud selliste ainete ja esemete suhtes, mida võib majanduslikult taaskasutada (vt selle kohta eelkõige 25. juuni 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-304/94, C-330/94, C-342/94 ja C-224/95: Tombesi jt, EKL 1997, lk I-3561
, punktid 47 ja 48). Direktiiviga kehtestatud järelevalve ja käitlemise süsteem peab nimelt hõlmama kõiki esemeid ja aineid, mille omanik kasutuselt kõrvaldab, isegi kui neil on turuväärtus ning neid kogutakse kaubanduslikul eesmärgil, et neid ringlusse võtta, taasväärtustada või korduskasutada (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Palin Granit, punkt 29).
Euroopa Kohtu praktikast nähtub siiski ka, et teatud olukorras võib vara, materjali või toorainet, mis on saadud sellise eraldamise või tootmisprotsessi tulemusena, mille eesmärk ei ole otseselt selle valmistamine, käsitleda mitte jäägina, vaid kõrvalsaadusena, mida valdaja ei püüa direktiivi artikli 1 punkti a tähenduses „kasutuselt kõrvaldada”, vaid mida ta kavatseb hiljem talle soodsatel tingimustel kasutada või turustada – sealhulgas vajaduse korral muude ettevõtjate kasuks, kui see, kes selle tootis – tingimusel, et selline taaskasutamine on kindel, ei vaja eelnevat töötlemist ja toimub pideva tootmis- või kasutamisprotsessi raames (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Palin Granit, punktid 34–36; 11. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-114/01: AvestaPolarit Chrome, EKL 2003, lk I-8725
, punktid 33–38; eespool viidatud kohtuotsus Niselli, punkt 47, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-416/02: komisjon
vs
. Hispaania, EKL 2005, lk I-7487
, punktid 87 ja 90, ning . aasta otsus kohtuasjas
C-121/03: komisjon
vs
. Hispaania, EKL 2005, lk I-7569
, punktid 58 ja 61).
Lisaks kriteeriumile, mille kohaselt aine kas on või ei ole tootmisjääk, on seega selle aine eelneva töötlemiseta taaskasutamise tõenäosus asjakohane kriteerium hindamaks, kas nimetatud aine on käsitletav jäätmena direktiivi tähenduses. Kui peale selle aine lihtsa taaskasutamise võimaluse on valdajal ka majanduslikult soodus seda teha, on niisuguse taaskasutamise tõenäosus suur. Sellisel juhul ei saa kõnealust ainet käsitleda mitte koormana, mida valdaja üritab „kasutuselt kõrvaldada”, vaid ehtsa tootena (vt eespool viidatud kohtuotsused Palin Granit, punkt 37, ja Niselli, punkt 46).
Kui sellise taaskasutamise jaoks on vaja ladustamistoiminguid, mis võivad olla pikaajalised ja seega valdaja jaoks koormavad ning selliste keskkonnale põhjustatud häiringute võimalik põhjus, mida direktiiviga just tahetakse piirata, ei saa seda taaskasutamist siiski lugeda kindlaks ning see on teostatav ainult pikaajaliselt, nii et asjaomaseid aineid tuleb põhimõtteliselt lugeda jäätmeteks (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Palin Granit, punkt 38, ja AvestaPolarit Chrome, punkt 39).
Selleks et kontrollida, kas tegelikult on tegemist „jäätmetega” direktiivi tähenduses, tuleb arvesse võtta kõiki asjaolusid, seejuures tuleb arvestada selle direktiivi eesmärki ning jälgida, et selle mõju ei piirataks (vt eespool viidatud kohtuotsused ARCO Chemie Nederland jt, punkt 88, ning KVZ retec, punkt 63, samuti 15. jaanuari 2004. aasta määrus kohtuasjas
C-235/02: Saetti ja Frediani, EKL 2004, lk I-1005
, punkt 40).
Käesolevas asjas on selge, et vaidlusalused sätted välistavad direktiivi ülevõtmiseks kehtestatud siseriiklike õigusnormide kohaldamisalast kaevandatud pinnase ja kivid, tingimusel et need materjalid ei ole ühelt poolt nende sätete tähenduses saastatud ja on teiselt poolt mõeldud tegelikuks taaskasutamiseks pinnateisaldustel, pinnase täitmisel, mullete ja täitematerjalidena, sh „kasutatud karjääride täitmist ja pinnase mujale viimist, milleks pädev ametiasutus annab mis tahes alusel loa”.
Selles osas tuleb meelde tuletada, et nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 5 ja 31, tuleb Euroopa jäätmenimistusse kantud „pinnas ja kivid” kvalifitseerida „jäätmetena” direktiivi tähenduses, kui nende valdaja need kasutuselt kõrvaldab, kavatseb kasutuselt kõrvaldada või on kohustatud kasutuselt kõrvaldama.
Kuna direktiivis ei ole toodud ühtegi otsustavat kriteeriumi valdaja tahte kindlaks tegemiseks antud aine või ese kõrvaldada, siis ühenduse õigusnormide puudumisel võivad liikmesriigid vabalt valida meetodeid nende poolt ülevõetavates direktiivides määratletud asjaolude tõendamiseks niivõrd, kui see ei kahjusta ühenduse õiguse tõhusust (vt eespool viidatud kohtuotsused ARCO Chemie Nederland jt, punkt 41, ning Niselli, punkt 34). Nii võivad liikmesriigid näiteks määratleda erinevaid jäätmekategooriaid, eelkõige selleks, et hõlbustada nende käitlemise korraldamist ja kontrolli selle üle, tingimusel et täidetakse direktiivist või muudest neid jäätmeid puudutavatest ühenduse õigusnormidest tulenevaid kohustusi ning direktiivist tulenevate kohustuste ülevõtmiseks vastu võetud õigusnormide kohaldamisalast välja jäetud võimalikud jäätmekategooriad on välja jäetud vastavalt direktiivi artikli 2 lõikele 1 (vt selle kohta 16. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-62/03: komisjon
vs
. Ühendkuningriik, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 12).
Itaalia Vabariik väidab sisuliselt, et vaidlusalustes sätetes osutatud materjale võib käsitleda vastavalt Euroopa Kohtu praktikale mitte kaevandamisjääkide, vaid kõrvalsaadustena, mida valdaja ei püüa direktiivi artikli 1 punkti a tähenduses „kasutuselt kõrvaldada”, kuna ta tahab need taaskasutada, nii et nimetatud sätted ei piira direktiivist tulenevaid jäätmekäitluse alaseid kohustusi.
Kui võtta arvesse käesoleva kohtuotsuse punktis 33 meelde tuletatud jäätmete mõiste laia tõlgendamise kohustust ja käesoleva kohtuotsuse punktides 34–40 esitatud kohtupraktika nõudeid, siis tuleb Itaalia valitsuse argumentatsiooni, mis tugineb kõrvalsaadustele, mida valdaja ei soovi kasutuselt kõrvaldada, kitsendada olukordadeni, milles vara, materjali või tooraine taaskasutamine – sealhulgas muude ettevõtjate kasuks, kui see, kes selle tootis – ei ole mitte ainult võimalik, vaid kindel ja toimub ilma eelneva töötlemiseta pideva tootmis- või kasutamisprotsessi raames.
Käesolevas asjas reguleerivad vaidlusalused sätted, täpsemalt seaduse nr 443/2001 artikli 1 lõige 19 ilmselgelt paljusid eri olukordi, sh pinnase ja kivide ümberpaigutamise juhtumit.
Lisaks ei saa välistada, vastupidi sellele, mida väidab käesolevas asjas Itaalia Vabariik, et vaidlusalustes sätetes osutatud „tegelik taaskasutamine” toimub alles oluliselt hiljem ehk määratlemata tähtaja jooksul, mistõttu asjaomased materjalid on vaja pikema aja vältel ladustada. Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 40, koormab selline tegevus valdajat ja võib tekitada selliseid keskkonnahäiringuid, mida direktiiviga just tahetakse piirata.
Lisaks, nagu nähtub muuhulgas käesoleva kohtuotsuse punktidest 36 ja 37, ei ole aine kasutamise viis määrav aine liigitamisel jäätmeteks. Järelikult ei saa ainuüksi asjaolust, et asjaomased materjalid taaskasutatakse, tuletada, et need ei kujuta endast „jäätmeid” direktiivi tähenduses.
Tulevikus eseme või ainega toimuv ei mõjuta iseenesest nende liigitamist jäätmeteks, mille määrab vastavalt direktiivi artikli 1 punktile a valdaja tegevus, kavatsus või kohustus see ese või aine kasutuselt kõrvaldada (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused ARCO Chemie Nederland jt, punkt 64, ning KVZ retec, punkt 52).
Seega selgub, et vaidlusalused sätted kehtestavad tegelikult eelduse, mille kohaselt kaevandatud pinnas ja kivid on nimetatud sätetes osutatud olukordades kõrvalsaadused, mis on valdaja jaoks tema tahte tõttu need taaskasutada pigem eelis või majanduslikult tulus kui koorem, millest ta üritab vabaneda.
Isegi kui see hüpotees võib teatud juhtudel vastata tõele, ei saa olla üldist eeldust, et kaevandatud pinnase ja kivide valdaja saab nende taaskasutamisest eelise, mis oleks midagi enamat kui ainult see, et ta saab need kasutuselt kõrvaldada.
Järelikult, isegi kui eeldada, et saab garanteerida, et vaidlusalustes sätetes osutatud materjalid taaskasutatakse tegelikult pinnateisaldustel, pinnase täitmisel, mulletena ja täitematerjalidena, siis – kuna Itaalia Vabariik ei ole siiski tõendanud ühegi konkreetselt selleks juhuks ette nähtud normi olemasolu – tuleb sedastada, et nende sätete tõttu ei kvalifitseerita Itaalia õiguses jäätmetena jääke, mis vastavad siiski direktiivi artikli 1 punktis a esitatud määratlusele.
Viimati nimetatud säte ei määratle mitte ainult mõistet „jäätmed” direktiivi tähenduses, vaid määrab koos artikli 2 lõikega 1 kindlaks ka direktiivi kohaldamisala. Nimelt sätestab artikli 2 lõige 1, millised jäätmed tuleb või võib direktiivi kohaldamisalast välistada ja millistel tingimustel, samas kui reeglina kuuluvad selle alla kõik jäätmed, mis vastavad nimetatud määratlusele. Kõik siseriikliku õiguse sätted, mis piiravad üldiselt direktiivist tulenevaid kohustusi rohkem kui on lubatud selle artikli 2 lõikes 1, kahjustavad tingimata direktiivi kohaldamisala (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Ühendkuningriik, punkt 11), takistades nii EÜ artikli 174 tõhusat kohaldamist (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus ARCO Chemie Nederland jt, punkt 42).
Isegi kui eeldada, nagu Itaalia Vabariik kohtuistungil väitis, et vaidlusalustes sätetes osutatud toiminguid reguleerivad siseriiklikud õigusnormid selliste riiklike ehitustööde kohta nagu mullete ja tunnelite ehitamine, siis piisab käesolevas asjas sellest, kui seoses sellega märkida, et seda liiki tööd ja selleks kasutatavad materjalid ei kuulu põhimõtteliselt direktiivi artikli 2 lõikes 1 ette nähtud erandi kohaldamisalasse.
Lõpetuseks, mis puutub selle liikmesriigi argumenti, mille kohaselt tähendaks jäätmete korra kohaldamine, et nimetatud töödel peaksid osalema jäätmete kõrvaldamisega tegelevad ettevõtjad või ettevõtjad, kelle on lubatud tegeleda nende transpordi või kogumisega, mis võib oluliselt tõsta tööde hinda, siis komisjon rõhutas õigesti, et selline olukord tekib Itaalia õigusnormide tõttu, mitte aga direktiivist tulenevalt. Jäätmete valdaja võib registreerimise või vajadusel loa saamise kohustust järgides jäätmed lihtsalt ise taaskasutada või kõrvaldada järgides direktiivi sätteid. Seoses sellega tuleb lisada, et direktiiv on kohaldatav mitte ainult jäätmete kõrvaldamisele ja taaskasutamisele sellele valdkonnale spetsialiseerunud ettevõtjate poolt, vaid ka jäätmete kõrvaldamisele ja taaskasutamisele neid tekitanud ettevõtja poolt nende tekkimise kohas (eespool viidatud kohtuotsus Inter-Environnement Wallonie, punkt 29).
Neil asjaoludel tuleb komisjoni hagi rahuldada.
Seega tuleb tunnistada, et kuna vaidlusalused sätted välistasid jäätmeid käsitlevate siseriiklike õigusnormide kohaldamisalast kaevandatud pinnase ja kivid, mis on mõeldud tegelikuks taaskasutamiseks pinnateisaldustel, pinnase täitmisel, mulletena ja täitematerjalidena, välja arvatud saastatud maa-aladelt ja maaparandustelt pärit materjalid, mille saasteainete kontsentratsioon ületab kehtivate õigusnormidega kehtestatud lubatud piirmäärasid, siis on Itaalia Vabariik rikkunud direktiivist tulenevaid kohustusi.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Itaalia Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista Itaalia Vabariigilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Kuna 23. märtsi 2001. aasta seaduse nr 93 keskkonnaalaste õigusnormide kohta artikkel 10 ning . aasta seaduse nr 443, mis annab valitsusele volitused strateegiliste infrastruktuuride ja tootmisrajatiste alal ning muude tootmistegevust toetavate meetmete võtmiseks, artikli 1 lõiked 17 ja 19 välistasid jäätmeid käsitlevate siseriiklike õigusnormide kohaldamisalast kaevandatud pinnase ja kivid, mis on mõeldud tegelikuks taaskasutamiseks pinnateisaldustel, pinnase täitmisel, mulletena ja täitematerjalidena, välja arvatud saastatud maa-aladelt ja maaparandustelt pärit materjalid, mille saasteainete kontsentratsioon ületab kehtivate õigusnormidega kehtestatud lubatud piirmäärasid, siis on Itaalia Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu . aasta direktiivist 75/442/EMÜ jäätmete kohta, muudetud nõukogu . aasta direktiiviga 91/156/EMÜ.

2.
Mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.