CELEX: 62008CJ0317
Ennakkoratkaisupyyntö
Tehokkaan oikeussuojan periaate
Sähköiset viestintäverkot ja -palvelut
Direktiivi 2002/22/EY
Yleispalvelu
Kuluttajien ja operaattoreiden väliset riidat
Velvollisuus etsiä sovintoratkaisua muuten kuin tuomioistuinteitse

Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat tehokkaan oikeussuojan periaatteen tulkintaa suhteessa kansalliseen lainsäädäntöön, jossa
säädetään velvollisuudesta etsiä sovintoratkaisua muuten kuin tuomioistuinteitse, mikä on edellytyksenä asian saattamiseksi
tuomioistuimen käsiteltäväksi tietyissä palveluntarjoajien ja kuluttajien välisissä riidoissa, jotka kuuluvat yleispalvelusta
ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston
direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) (EYVL L 108, s. 51) soveltamisalaan.
Nämä pyynnöt on esitetty neljässä asiassa, joissa yhtäältä kantajina ovat Alassini ja Iacono sekä Multiservice Srl ja vastaajana
Telecom Italia SpA ja joissa toisaalta kantajana on Califano ja vastaajana Wind SpA ja jotka koskevat pääasioiden asiaosaisten
välillä tehtyjen sopimusten väitettyä rikkomista; näiden sopimusten kohteena ovat pääasioiden jommankumman vastaajan pääasioiden
kantajille suorittamat puhelinpalvelut.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehty yleissopimus
Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus)
6 artiklan, jonka otsikko on ”Oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin”, 1 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Jokaisella on oikeus kohtuullisen ajan kuluessa oikeudenmukaiseen ja julkiseen oikeudenkäyntiin laillisesti perustetussa
riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa silloin, kun päätetään hänen yksityisluonteisista oikeuksistaan ja velvollisuuksistaan
tai häntä vastaan nostetusta rikossyytteestä. – –”

Unionin oikeus
Euroopan unionin perusoikeuskirjan, joka julistettiin juhlallisesti Nizzassa 7.12.2000 (EYVL C 364, s. 1), sellaisena kuin
se on 12.12.2007 Strasbourgissa tehdyn mukautuksen mukaisessa versiossaan (EUVL C 303, s. 1), 47 artiklassa, jonka otsikkona
on ”Oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen”, määrätään seuraavaa:
”Jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on oltava tässä artiklassa määrättyjen
edellytysten mukaisesti käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa.
Jokaisella on oikeus kohtuullisen ajan kuluessa oikeudenmukaiseen ja julkiseen oikeudenkäyntiin riippumattomassa ja puolueettomassa
tuomioistuimessa, joka on etukäteen laillisesti perustettu. Jokaisella on oltava mahdollisuus saada neuvoja ja antaa toisen
henkilön puolustaa ja edustaa itseään.
Maksutonta oikeusapua annetaan vähävaraisille, jos tällainen apu on tarpeen, jotta asianomainen voisi tehokkaasti käyttää
oikeutta saattaa asiansa tuomioistuimen käsiteltäväksi.”
Yleispalveludirektiivin 47 perustelukappale kuuluu seuraavasti:
”Kansallisten sääntelyviranomaisten olisi kilpailuympäristö huomioiden otettava huomioon asiaan liittyvien tahojen, käyttäjät
ja kuluttajat mukaan luettuina, näkemykset, kun ne käsittelevät loppukäyttäjien oikeuksiin liittyviä kysymyksiä. Toimivien
menettelyjen olisi oltava käytettävissä kuluttajien ja yleisesti saatavilla olevia viestintäpalveluja tarjoavien yritysten
välisten riitojen käsittelyä varten. Jäsenvaltioiden olisi otettava kaikilta osin huomioon tuomioistuinten ulkopuolisiin kuluttajariitoja
ratkaiseviin elimiin sovellettavista periaatteista 30 päivänä maaliskuuta 1998 annettu komission suositus 98/257/EY [(EYVL
L 115, s. 31)] – –”
Yleispalveludirektiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Osana direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) soveltamista tässä direktiivissä säädetään sähköisten viestintäverkkojen ja
-palvelujen tarjonnasta loppukäyttäjille. Tavoitteena on varmistaa hyvälaatuisten ja yleisesti saatavilla olevien sähköisten
viestintäpalvelujen saatavuus kaikkialla yhteisössä todellisen kilpailun ja valinnanvapauden avulla sekä käsitellä tilanteita,
joissa markkinat eivät tyydyttävästi täytä loppukäyttäjien tarpeita.
2.      Tässä direktiivissä vahvistetaan loppukäyttäjien oikeudet sekä yleisesti saatavilla olevia sähköisiä viestintäverkkoja ja
-palveluja tarjoavien yritysten vastaavat velvollisuudet. Jotta yleispalvelujen tarjoaminen avoimilla ja kilpailuun perustuvilla
markkinoilla voidaan taata, direktiivissä määritellään tiettyä laatutasoa edustavat vähimmäispalvelut, jotka ovat kansalliset
erityisolosuhteet huomioon ottaen kohtuuhintaan kaikkien loppukäyttäjien saatavilla siten, että kilpailu ei vääristy. Tässä
direktiivissä säädetään myös velvollisuuksista, jotka koskevat tiettyjen pakollisten palvelujen tarjoamista, kuten kiinteiden
yhteyksien tarjoamista vähittäismyynnissä.”
Yleispalveludirektiivin 34 artiklassa, jonka otsikkona on ”Tuomioistuimen ulkopuoliset riitojenratkaisumenettelyt”, säädetään
seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on varmistettava, että käytettävissä on avoimia, yksinkertaisia ja kustannuksiltaan edullisia tuomioistuimen
ulkopuolisia menettelyjä tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia asioita koskevien ratkaisemattomien, kuluttajia koskevien
riitojen käsittelyä varten. Jäsenvaltioiden on toteutettava toimenpiteitä sen varmistamiseksi, että tällaisten menettelyjen
avulla on mahdollista ratkaista riidat oikeudenmukaisesti ja nopeasti, ja ne voivat ottaa tarvittaessa käyttöön korvaus- ja/tai
hyvitysjärjestelmän. Jäsenvaltiot voivat ulottaa nämä velvoitteet koskemaan myös riitoja, joiden osapuolina on muita loppukäyttäjiä.
2.      Jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden lainsäädäntö ei vaikeuta asianmukaisella alueellisella tasolla sellaisten valituselinten
ja on-line-palvelujen käyttöönottoa, joilla helpotetaan kuluttajien ja loppukäyttäjien pääsyä riitojenratkaisumenettelyjen
piiriin.
3.      Jos tällaisten riitojen osapuolet ovat eri jäsenvaltioista, jäsenvaltioiden on sovitettava toimintaansa yhteen riidan ratkaisemiseksi.
4.      Tämä artikla ei rajoita kansallisten tuomioistuinmenettelyjen noudattamista.”
Kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista 25.5.1999 annetun Euroopan parlamentin
ja neuvoston direktiivin 1999/44/EY (EYVL L 171, s. 12) 1 artiklan, jonka otsikkona on ”Soveltamisala ja määritelmät”, 1 ja
2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tämän direktiivin tavoitteena on kuluttajien yhdenmukaisen vähimmäissuojan takaamiseksi sisämarkkinoilla lähentää jäsenvaltioiden
lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, jotka koskevat kulutustavaroiden kauppaa ja takuita koskevia tiettyjä seikkoja.
2.      Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
b)       ’kulutustavaralla’ irtainta esinettä, lukuun ottamatta:
–        tavaraa, joka myydään pakkohuutokaupalla tai muuten lain nojalla,
–        vettä ja kaasua, jos niitä ei pidetä kaupan tiettynä tilavuutena tai määrättynä määränä,
–        sähköä;
– –”

Suositukset 98/257/EY ja 2001/310/EY
Suosituksen 98/257 viides, kuudes ja yhdeksäs perustelukappale kuuluvat seuraavasti:
”Useiden jäsenvaltioiden kokemukset ovat osoittaneet, että mikäli varmistetaan tiettyjen keskeisten periaatteiden noudattaminen,
vaihtoehtoisilla menetelmillä voidaan saavuttaa kuluttajariita-asioiden ratkaisemisessa tuomioistuinten ulkopuolella hyviä
tuloksia sekä kuluttajien että elinkeinonharjoittajien kannalta, koska kuluttajariitojen selvittelystä aiheutuvat kustannukset
vähenevät ja asioiden käsittelyaika lyhenee,
mainittujen periaatteiden vakiinnuttaminen Euroopan tasolla helpottaisi tuomioistuinten ulkopuolisten menettelyjen täytäntöönpanoa
kuluttajariitojen ratkaisemisessa; maiden rajat ylittävien riitojen osalta tämä lisäisi eri jäsenvaltioissa toimivien tuomioistuinten
ulkopuolisten elinten keskinäistä luottamusta sekä kuluttajien luottamusta nykyisiin kansallisiin menettelyihin; näiden kriteerien
ansiosta tuomioistuinten ulkopuolisissa menettelyissä tarvittavien palvelujen tarjoajilla on paremmat mahdollisuudet tarjota
palvelujaan toisessa jäsenvaltiossa,
– –
tässä suosituksessa on rajoituttava menettelyihin, jotka käytetystä nimityksestä riippumatta johtavat riita-asian ratkaisemiseen
kolmannen osapuolen aktiivisen toiminnan kautta niin, että tämä ehdottaa tai määrää ratkaisun; tässä yhteydessä ei näin ollen
tarkoiteta menettelyjä, joissa rajoitutaan pelkästään yritykseen lähentää osapuolia ja saada heidät sopimaan ratkaisusta.”
Suosituksen 98/257 VI kohdassa, jonka otsikkona on ”Vapausperiaate”, todetaan seuraavaa:
”Elimen päätös voi sitoa osapuolia ainoastaan silloin, kun näille on ilmoitettu sitovuudesta ennakolta ja kun osapuolet ovat
sen nimenomaisesti hyväksyneet.
Kuluttajan turvautuminen tuomioistuinten ulkopuoliseen menettelyyn ei voi olla seurausta ennen riidan syntymistä tehdystä
sitoumuksesta, jos tällä sitoumuksella evätään kuluttajalta hänen oikeutensa saattaa riita-asia toimivaltaisen tuomioistuimen
ratkaistavaksi.”
Kuluttajariitojen sovitteluun osallistuvia tuomioistuinten ulkopuolisia elimiä koskevista periaatteista 4.4.2001 annetun komission
suosituksen 2001/310/EY (EYVL L 109, s. 56) I kohdassa, jonka otsikkona on ”Soveltamisala”, todetaan seuraavaa:
”1.      Tätä suositusta sovelletaan kolmansiin osapuoliin, jotka vastaavat tuomioistuinten ulkopuolisista kuluttajariitojen ratkaisumenettelyistä
ja jotka – niiden nimityksestä riippumatta – pyrkivät ratkaisemaan kuluttajariidan saattamalla osapuolet yhteen ja saamalla
heidät etsimään sovintoratkaisua.
2.      Suositusta ei sovelleta kuluttajavalitusjärjestelmiin, joissa riidat ratkaistaan suoraan kuluttajan kanssa, eikä järjestelmiin,
joissa riidat ratkaistaan elinkeinonharjoittajan toimesta tai tämän puolesta.”

Kansallinen säännöstö
Italian tasavalta pani yleispalveludirektiivin täytäntöön sähköisen viestinnän säännöstöstä 1.8.2003 annetulla asetuksella
nro 259 (GURI nro 214, 15.9.2003, s. 3).
Tämän säännöstön 84 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      [Viestintäalan sääntelyviranomaisen perustamisesta ja televiestintä- sekä radio- ja televisiojärjestelmiä koskevista säännöistä]
31.7.1997 annetun lain nro 249 [(GURI nro 177, Supplemento ordinario, 31.7.1977)] 1 §:n 11, 12 ja 13 momentissa tarkoitettu
viranomainen ottaa käyttöön avoimet, yksinkertaiset ja kustannuksiltaan edulliset tuomioistuimen ulkopuoliset menettelyt tämän
luvun säännösten soveltamisalaan kuuluvien kuluttajia ja loppukäyttäjiä koskevien riitojen tutkimiseksi, jotta riitojen oikeudenmukainen
ja nopea ratkaiseminen on mahdollista, ja se voi säätää tarvittaessa korvaus- tai hyvitysjärjestelmästä.
2.      Viranomainen kannustaa valtion, alueiden ja Trenten ja Bolzanon autonomisten maakuntien välisistä suhteista vastaavan pysyvän
neuvottelukunnan suostumuksella sekä 31.7.1997 annetun lain nro 249 1 §:n 13 momentin nojalla asianmukaisella alueellisella
tasolla tämänhetkisten henkilöstömäärärahojen avulla ja talousarvioon sisältyvillä tavanomaisilla määrärahoilla ilman menomuutoksia
hankittavien laitteistojen avulla sellaisten valituselinten ja on‑line-palvelujen käyttöönottoa, joilla helpotetaan kuluttajien
ja loppukäyttäjien pääsyä riitojenratkaisumenettelyjen piiriin.
3.      Jos riitojen osapuolet ovat muiden jäsenvaltioiden kansalaisia, viranomaisen on sovitettava toimintansa yhteen muiden kyseessä
olevien sääntelyviranomaisten kanssa riidan ratkaisemiseksi.
4.      Tämä pykälä ei rajoita riitojen ratkaisemista koskevien voimassa olevien tuomioistuinmenettelyjä koskevien säännösten noudattamista
eikä 1 ja 2 momentissa mainittujen säännösten täytäntöönpanoon asti sellaisten tuomioistuimen ulkopuolisia riitojenratkaisumenettelyjä
koskevien säännösten noudattamista, jotka ovat voimassa säännöstön julkaisemispäivänä Gazzetta Ufficiale della Repubblica
italianassa [Italian tasavallan virallinen lehti].”
31.7.1997 annetun lain nro 249 mukaan viestintäalan sääntelyviranomaisen toimivaltaan kuuluvat sähköisen viestinnän alaa koskevat
loppukäyttäjien ja palveluntarjoajien väliset riidat, jotka johtuvat yleispalveluja ja loppukäyttäjien oikeuksia koskevien
säännösten noudattamatta jättämisestä.
Viestintäalan sääntelyviranomainen vahvisti päätöksellä nro 173/07/CONS (GURI nro 120, 25.5.2007, s. 19) televiestintäpalvelujen
tarjoajien ja loppukäyttäjien välisten riitojen ratkaisumenettelystä annetun asetuksen (jäljempänä riitojenratkaisuasetus).
Riitojenratkaisuasetuksen 3 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Tämän päätöksen 2 §:n 1 momentissa tarkoitetuissa riidoissa tuomioistuimessa nostettua kannetta ei voida tutkia ennen kuin
asiassa on etsitty sovintoratkaisua sellaisessa alueella toimivaltaisessa viestintäkomiteassa, jolla on valtuudet etsiä sovintoratkaisua,
tai 13 §:ssä tarkoitetussa tuomioistuinten ulkopuolisessa riitojenratkaisuelimessä.
2.      Jos alueellisesti toimivaltaisella viestintäkomitealla ei ole 1 momentissa tarkoitettuja valtuuksia, sovintoratkaisua on etsittävä
13 §:ssä tarkoitetuissa elimissä.
3.      Sovintoratkaisun etsimisen määräaika on 30 päivää sovintoratkaisua koskevan hakemuksen tekemispäivästä; tämän määräajan päätyttyä
osapuolet voivat nostaa kanteen tuomioistuimessa, vaikka menettelyä ei olisi vielä viety päätökseen.”
Riitojenratkaisuasetuksen 13 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Asianomaisilla osapuolilla on viestintäkomiteassa käytävän sovintoratkaisumenettelyn vaihtoehtona mahdollisuus etsiä sovintoratkaisua
myös sähköisen viestinnän avulla tämän päätöksen 1 §:n o momentissa tarkoitetuissa kuluttajariitoja käsittelevissä tuomioistuimen
ulkopuolisissa elimissä.
2.      Tätä tarkoitusta varten käyttäjillä on myös mahdollisuus kääntyä sellaisten elinten puoleen, jotka on perustettu operaattoreiden
ja kansallisella tasolla edustavien kuluttajajärjestöjen välisillä sopimuksilla, sillä edellytyksellä, että näiden elinten
palvelut ovat käyttäjille maksuttomia ja ne noudattavat suosituksessa 2001/310/EY tarkoitettuja avoimuuden, oikeudenmukaisuuden
ja tehokkuuden periaatteita.
3.      Ajantasaistettu luettelo edellä olevissa momenteissa tarkoitetuista elimistä on saatavilla viranomaisen internetsivuilla.
4.      Edellä 2 momentin mukaisesti perustetut elimet kirjataan edellä olevassa momentissa tarkoitettuun luetteloon osapuolten allekirjoittamasta
erityisestä hakemuksesta, johon on liitetty sopimus, jonka ovat allekirjoittaneet operaattori ja ainakin kaksi kolmasosaa
kansallisella tasolla edustavista kuluttajajärjestöistä, sekä jäljennös työjärjestyksestä, kun edellä 2 momentissa tarkoitettujen
periaatteiden noudattaminen on varmistettu.
5.      Hakemus on uusittava joka toinen vuosi samojen menettelyjen mukaisesti. Jos hakemusta ei uusita, viranomainen poistaa viran
puolesta elimen edellä 3 momentissa tarkoitetusta luettelosta.
6.      Kaikkien niiden, joita asia koskee, ilmoituksesta viranomainen voi päättää poistaa luettelosta ne elimet, joiden se toteaa
jättäneen noudattamatta edellä 2 momentissa mainittuja periaatteita.”

Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymys
Ennakkoratkaisupyyntöjen esittämistä koskevista päätöksistä ilmenee, että kaikkien pääasioiden kantajien nostamien kanteiden
osalta pääasioiden vastaajat ovat riitojenratkaisuasetuksen 3 ja 13 §:n nojalla vedonneet siihen, ettei kanteita voida ottaa
tutkittavaksi siitä syystä, että pääasioiden kantajat eivät ole tätä ennen etsineet näiden säännösten mukaisesti sovintoratkaisua
viestintäkomiteassa.
Ennakkoratkaisupyynnöt esittäneen tuomioistuimen mukaan kansallisessa säännöstössä säädettyä viestintäkomiteaa ei kuitenkaan
ole vielä perustettu Campanian alueelle, minkä vuoksi sovintoratkaisua on etsittävä muissa elimissä, toisin sanoen riitojenratkaisuasetuksen
13 §:ssä tarkoitetuissa elimissä. Näiden elinten yhdenmukaisuutta suhteessa suosituksessa 2001/310 esitettyihin periaatteisiin
ei kuitenkaan ole tarkistettu erityisesti sekä niissä tapahtuvan sovittelun maksuttomuuden tai niistä aiheutuvien kulujen
mukauttamisen osalta että sovittelumenettelyjen tunnettavuuden tai helppouden osalta.
Vaikka viestintäkomitea olisikin perustettu Campanian alueelle, ennakkoratkaisupyynnöt esittänyt tuomioistuin katsoo, että
sovittelun pakollinen luonne, sellaisena kuin siitä säädetään pääasiassa kyseessä olevassa säännöstössä, voi olla este loppukäyttäjien
oikeuksien käyttämiselle erityisesti siitä syystä, että tällainen sovittelu on suoritettava sähköisesti. Lisäksi ennakkoratkaisupyynnöt
esittänyt tuomioistuin katsoo, että sovintoratkaisua on jo etsitty tavanomaisen oikeudenkäynnin yhteydessä pidetyssä ensimmäisessä
istunnossa.
Tässä yhteydessä Giudice di pace di Ischia on päättänyt kunkin vireillä olevan asian osalta lykätä asian käsittelyä ja esittää
unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko edellä mainituilla yhteisön oikeussäännöillä (Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artikla, [yleispalvelu]direktiivi, direktiivi
[1999/44], suositus [2001/310] ja [suositus 98/257]) välittömästi sitova vaikutus ja onko niitä tulkittava siten, että riitoihin,
’jotka koskevat käyttäjien ja operaattoreiden välistä sähköistä viestintää ja jotka johtuvat yleispalveluun ja laeissa, viranomaisten
päätöksissä, sopimusehdoissa ja palvelusopimuksissa vahvistettuihin loppukäyttäjien oikeuksiin liittyvien säännösten rikkomisesta’
(viestintäalan sääntelyviranomaisen päätöksen nro 173/07/CONS [liitteessä A] olevassa 2 §:ssä tarkoitetut riidat), ei täydy
soveltaa velvollisuutta etsiä sovintoratkaisua, josta määrätään tuomioistuimessa nostettavan kanteen tutkimatta jättämisen
uhalla, koska näitä oikeussääntöjä sovelletaan ensisijaisesti edellä mainitun päätöksen nro 173/07/CONS [liitteessä A olevan]
3 §:n 1 momenttiin perustuvaan oikeussääntöön nähden?”
Yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 18.4.2007 antamalla määräyksellä asiat C-317/08–C-320/08 yhdistettiin kirjallista ja
suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu

Tutkittavaksi ottaminen
Italian hallitus vaati istunnossa ennakkoratkaisukysymyksen tutkimatta jättämistä. Tämän hallituksen mukaan esitetty kysymys
on luonteeltaan puhtaasti hypoteettinen, koska ennakkoratkaisupyynnöt esittänyt tuomioistuin ei ole täsmentänyt, mitkä ovat
ne unionin oikeudessa tunnustetut oikeudet, jotka ovat pääasioiden riitojen kohteena.
Vaikka komissio ei vaadikaan kysymyksen jättämistä tutkimatta, se vetoaa myös siihen, että pääasioiden riitojen ja unionin
oikeuden välillä on oltava liityntä, jota ei sen mukaan voida automaattisesti päätellä ennakkoratkaisupyynnöistä.
Tähän on huomautettava, että EY 234 artiklan mukaisessa menettelyssä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on
vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu
tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun
esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi lähtökohtaisesti ratkaistava
ne (ks. mm. asia C-119/05, Lucchini, tuomio 18.7.2007, Kok., s. I-6199, 43 kohta; asia C-414/07, Magoora, tuomio 22.12.2008,
Kok., s. I-10921, 22 kohta ja asia C-12/08, Mono Car Styling, tuomio 16.7.2009, 27 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Unionin tuomioistuin voi siis jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisupyynnön ainoastaan, jos
on ilmeistä, että pyydetyllä yhteisön oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän
asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella
ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen
sille esitettyihin kysymyksiin (ks. mm. asia C-379/98, PreussenElektra, tuomio 13.3.2001, Kok., s. I-2099, 39 kohta; yhdistetyt
asiat C-94/04 ja C-202/04, Cipolla ym., tuomio 5.12.2006, Kok., s. I-11421, 25 kohta; em. asia Magoora, tuomion 23 kohta ja
em. asia Mono Car Styling, tuomion 28 kohta).
Nyt esillä olevan ennakkoratkaisumenettelyn osalta on todettava, että ennakkoratkaisupyyntöjen esittämistä koskevissa päätöksissä
on yksityiskohtainen selvitys pääasioita koskevista oikeussäännöistä ja tosiseikoista sekä niistä syistä, joiden vuoksi ennakkoratkaisua
pyytänyt tuomioistuin on katsonut vastauksen sen esittämiin kysymyksiin olevan tarpeen, jotta se voi ratkaista asian.
Vaikka pitääkin paikkansa, että ennakkoratkaisupyyntöjen esittämistä koskevissa päätöksissä ei kuvaillakaan yksityiskohtaisesti
pääasioiden riitoja eikä erityisesti näiden riitojen kohteena olevia oikeuksia ja erityisiä velvoitteita, ne koskevat kuitenkin
sähköisiä viestintäpalveluja loppukäyttäjien ja palveluntarjoajien välillä sekä mainittuja riitoja koskevia tuomioistuimen
ulkopuolisia ratkaisumenettelyjä, ja ennakkoratkaisupyynnöt esittänyt tuomioistuin viittaa nimenomaisesti yleispalveludirektiivin
47 perustelukappaleeseen ja sen 34 artiklaan.
On siis pääteltävä, että esitetty kysymys koskee unionin oikeuden tulkintaa ja että tällainen tulkinta on tarpeen pääasioiden
riitojen ratkaisemiseksi.
Näin ollen ennakkoratkaisukysymys on otettava tutkittavaksi.

Asiakysymys
Aluksi on todettava, että kansallisen tuomioistuimen esittämä kysymys liittyy yleispalveludirektiivin, suosituksen 98/257
ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa vahvistetun tehokkaan oikeussuojan periaatteen lisäksi direktiiviin 1999/44
ja suositukseen 2001/310.
Direktiivin 1999/44 1 artiklan mukaan viestintäpalvelut eivät kuulu sen soveltamisalaan, joten on todettava, että sitä ei
sovelleta pääasioihin.
Suosituksesta 2001/310 on palautettava mieliin, että yleispalveludirektiivin 47 perustelukappaleen mukaan jäsenvaltioiden
on otettava kaikilta osin huomioon suositus 98/257, kun ne ottavat käyttöön direktiivissä tarkoitetut riitojenratkaisumenettelyt.
Tämän suosituksen yhdeksännen perustelukappaleen mukaan tässä suosituksessa on rajoituttava menettelyihin, jotka käytetystä
nimityksestä riippumatta johtavat riita-asian ratkaisemiseen kolmannen osapuolen aktiivisen toiminnan kautta niin, että tämä
ehdottaa tai määrää ratkaisun; tässä yhteydessä ei näin ollen tarkoiteta menettelyjä, joissa suosituksessa 2001/310 tarkoitetuin
tavoin rajoitutaan pelkästään yritykseen lähentää osapuolia ja saada heidät sopimaan ratkaisusta.
On siis todettava, että yleispalveludirektiivissä tarkoitettuja riitojenratkaisumenettelyjä ei saada rajoittaa pelkästään
yritykseen lähentää osapuolia ja saada heidät sopimaan ratkaisusta vaan niiden on johdettava riita-asian ratkaisemiseen kolmannen
osapuolen aktiivisen toiminnan kautta niin, että tämä ehdottaa tai määrää ratkaisun.
Pääasioissa kyseessä olevassa kansallisessa säännöstössä säädetty tuomioistuimen ulkopuolinen pakollinen menettely ei rajoitu
yritykseen lähentää osapuolia, vaan siinä ehdotetaan näille sovitteluelimen aktiiviseen toimintaan perustuvaa ratkaisua. Näin
ollen on todettava, että suositusta 2001/310 ei myöskään ole sovellettava pääasian asianosaisiin.
Näin ollen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä kysymys on ymmärrettävä niin, että se haluaa lähtökohtaisesti
tietää, onko yleispalveludirektiivin 34 artiklaa ja tehokkaan oikeussuojan periaatetta tulkittava niin, että niiden kanssa
on ristiriidassa sellainen jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa on säädetty sähköisten viestintäpalvelujen alalla loppukäyttäjien
ja kyseisten palvelujen tarjoajien välillä syntyneiden ja tällä direktiivillä myönnettyjä oikeuksia koskevien riitojen osalta
velvollisuudesta etsiä sovintoratkaisua muuten kuin tuomioistuinteitse, mikä on edellytyksenä sille, että tällaisia riitoja
koskevat kanteet otetaan tutkittaviksi tuomioistuimessa.
Yleispalveludirektiivin 34 artikla
Yleispalveludirektiivin 34 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että käytettävissä on avoimia, yksinkertaisia
ja kustannuksiltaan edullisia tuomioistuimen ulkopuolisia menettelyjä tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia asioita koskevien
riitojen, joissa osapuolena on kuluttaja, oikeudenmukaista ja nopeaa ratkaisemista varten. Nämä menettelyt eivät koskaan rajoita
kansallisten tuomioistuinmenettelyjen noudattamista.
Kuten tämän tuomion 33 kohdassa todetaan, jäsenvaltioiden on otettava kaikilta osin huomioon suositus 98/257, kun ne ottavat
käyttöön mainitut tuomioistuinten ulkopuoliset menettelyt.
Tältä osin on palautettava mieliin, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että vaikka suositusten tarkoituksena
ei olekaan synnyttää sitovia oikeusvaikutuksia ja vaikka niillä ei voidakaan luoda oikeuksia, joihin yksityiset voivat vedota
kansallisissa tuomioistuimissa, niin ne eivät kuitenkaan ole tyystin vailla oikeusvaikutuksia. Kansallisten tuomioistuinten
on otettava suositukset huomioon, kun ne ratkaisevat niiden käsiteltäviksi saatettuja asioita, ja erityisesti silloin, kun
niissä selvennetään suositusten toteuttamiseksi annettujen kansallisten säädösten tulkintaa tai kun niiden tarkoituksena on
täydentää Euroopan unionin sitovia säädöksiä (ks. asia C-322/88, Grimaldi, tuomio 13.12.1989, Kok., s. 4407, Kok. Ep. X, s.
303, 7, 16 ja 18 kohta ja asia C-207/01, Altair Chimica, tuomio 11.9.2003, Kok., s. I-8875, 41 kohta).
On kuitenkin todettava, ettei yleispalveludirektiivissä eikä suosituksessa 98/257 vahvisteta käyttöön otettavia tuomioistuinten
ulkopuolisia menettelyjä koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä taikka niiden erityisiä ominaisuuksia, lukuun ottamatta mainitun
direktiivin 34 artiklassa todettuja ja tämän tuomion 38 kohdassa mieliin palautettuja seikkoja sekä suosituksessa 98/257 mainittuja
riippumattomuus-, avoimuus-, kontradiktorisuus-, tehokkuus-, laillisuus-, vapaus- ja edustuksellisuusperiaatteita.
Edellä mainituista seikoista ja periaatteista on huomautettava, että minkään niiden perusteella ei voida päätellä, että näillä
rajoitettaisiin jäsenvaltioiden toimivaltaa vahvistaa tuomioistuinten ulkopuolisten riitojenratkaisumenettelyjen pakollinen
luonne.
Vastaavasti on todettava, että yleispalveludirektiivin 34 artiklan 4 kohdan ja suosituksen 98/257 VI kohdassa vahvistetun
vapausperiaatteen mukaan ainoa tältä osin asetettu edellytys on se, että oikeus saattaa riita-asia toimivaltaisten tuomioistuinten
käsiteltäväksi säilyy.
Koska yleispalveludirektiivissä ei näin ollen säädetä tarkemmin sen 34 artiklassa säädettyjä menettelyjä koskevista yksityiskohtaisista
säännöistä tai ominaisuuksista, jäsenvaltioiden tehtävänä on säätää mainittuja menettelyjä koskevista yksityiskohtaisista
säännöistä, mukaan lukien niiden pakollisesta luonteesta, tämän direktiivin tehokasta vaikutusta kunnioittaen.
Tältä osin on todettava, että yleispalveludirektiivin 34 artiklan 1 kohdassa asetetaan jäsenvaltioille tavoitteeksi ottaa
käyttöön tuomioistuimen ulkopuoliset menettelyt sellaisten ratkaisemattomien riitojen käsittelemiseksi, joiden osapuolina
on kuluttajia ja jotka koskevat mainitun direktiivin soveltamisalaan kuuluvia kysymyksiä. Näin ollen se seikka, että pääasiassa
kyseessä olevan kaltaisessa kansallisessa säännöstössä on sen lisäksi, että siinä on otettu käyttöön tuomioistuimen ulkopuolinen
sovittelumenettely, tehty pakolliseksi siihen turvautuminen ennen kuin asia voidaan saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi,
ei ole seikka, joka vaarantaisi edellä mainitun tavoitteen saavuttamisen. Tällainen säännöstö on päinvastoin omiaan vahvistamaan
yleispalveludirektiivin tehokasta vaikutusta, kun siinä taataan tuomioistuimen ulkopuolisen riitojenratkaisumenettelyn järjestelmällinen
luonne.
Siltä osin kuin velvollisuus etsiä sovintoratkaisua on edellytyksenä sille, että asia otetaan tuomioistuimessa tutkittavaksi,
on kuitenkin tutkittava, onko se tehokkaan oikeussuojan periaatteen mukainen.
Vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteet sekä tehokkaan oikeussuojan periaate
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ensinnäkin silloin, kun unioni ei ole antanut asiaa koskevia säännöksiä, kunkin jäsenvaltion
asiana on sisäisessä oikeusjärjestyksessään määrittää toimivaltaiset tuomioistuimet ja antaa menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja
varten, joilla pyritään turvaamaan yksityisillä oikeussubjekteilla unionin oikeuden perusteella olevat oikeudet, mutta jäsenvaltioiden
velvollisuutena on taata jokaisessa tapauksessa näiden oikeuksien tehokas suoja (ks. asia C-268/06, Impact, tuomio 15.4.2008,
Kok., s. I-2483, 44 ja 45 kohta ja em. asia Mono Car Styling, tuomion 48 kohta).
Kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, tältä osin menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään
turvaamaan yksityisillä oikeussubjekteilla unionin oikeuden perusteella olevat oikeudet, eivät saa olla epäedullisempia kuin
ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia (vastaavuusperiaate), eivätkä ne
saa olla sellaisia, että yhteisön oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai
suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate) (ks. em. asia Impact, tuomion 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nämä vastaavuus- ja tehokkuusvaatimukset ilmentävät jäsenvaltioiden yleistä velvollisuutta varmistaa yksityisillä oikeussubjekteilla
unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien suoja tuomioistuimissa. Nämä vaatimukset koskevat sekä niiden tuomioistuinten
nimeämistä, jotka ovat toimivaltaisia tutkimaan yhteisön oikeuteen perustuvat asiat, että menettelysääntöjen määrittämistä
(ks. em. asia Impact, tuomion 47 ja 48 kohta ja asia C-63/08, Pontin, tuomio 29.10.2009, 44 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Pääasioissa on noudatettu vastaavuusperiaatetta.
Ennakkoratkaisupyynnöt esittänyt tuomioistuin ei ole yhtäältä esittänyt mitään seikkaa, joka koskee vastaavuusperiaatteen
mahdollista noudattamatta jättämistä. Toisaalta Italian hallitus on istunnossa vahvistanut, että pääasioissa kyseessä olevaa
kansallista sääntöä sovelletaan samalla tavoin sekä unionin oikeuden että kansallisen oikeuden rikkomiseen perustuviin kanteisiin
sähköisen viestinnän alalla.
Tehokkuusperiaatteen osalta pitää tosin paikkansa, että velvollisuus etsiä sovintoratkaisua muuten kuin tuomioistuinteitse,
mikä on edellytyksenä asian saattamiselle tuomioistuimen käsiteltäväksi, vaikuttaa yleispalveludirektiivillä oikeussubjekteille
annettujen oikeuksien käyttämiseen.
Eri seikoista ilmenee kuitenkin, että pääasioissa kyseessä olevan kaltainen pakollinen sovittelumenettely ei tee oikeussubjektien
kyseisen direktiivin perusteella saamien oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai kohtuuttoman vaikeaksi.
Sovittelumenettelyn tulos ei ensinnäkään ole osapuolia sitova eikä se siis vaikuta näiden oikeuteen saattaa asia tuomioistuimen
käsiteltäväksi.
Toiseksi sovittelumenettely ei normaaleissa olosuhteissa viivästytä merkittävästi kanteen nostamista tuomioistuimessa. Sovittelumenettely
on saatettava päätökseen 30 päivässä sitä koskevan hakemuksen jättämisestä, ja kun tämä määräaika on kulunut, osapuolet voivat
nostaa kanteen, vaikkei menettelyä olisikaan saatettu päätökseen.
Kolmanneksi oikeuksien vanhentumisaika ei kulu sovittelumenettelyn aikana.
Neljänneksi viestintäkomiteassa käytävään sovittelumenettelyyn liittyvät kustannukset ovat olemattomat. Muissa elimissä käytävien
sovittelumenettelyjen suhteen unionin tuomioistuimelle esitetystä asiakirja-aineistosta ei ilmene mitään tietoja, joiden mukaan
nämä kustannukset olisivat merkittäviä.
Yleispalveludirektiivissä myönnettyjen oikeuksien käyttäminen voitaisiin kuitenkin tehdä käytännössä mahdottomaksi tai kohtuuttoman
vaikeaksi tietyille henkilöille ja erityisesti niille, joilla ei ole pääsyä internetiin, jos sovittelumenettelyn piiriin voitaisiin
päästä vain sähköisesti. Ennakkoratkaisupyynnöt esittäneen tuomioistuimen tehtävänä on varmistaa, onko asia näin, erityisesti
riitojenratkaisuasetuksen 13 §:n 1 momentin suhteen.
Kyseisen tuomioistuimen on myös varmistettava, että sovittelumenettely sallii välitoimista määräämisen tai ettei se estä sitä
niissä poikkeuksellisissa tilanteissa, joissa nämä toimet ovat tarpeen.
Näin ollen on katsottava, että pääasioissa kyseessä oleva kansallinen säännöstö on tehokkuusperiaatteen mukainen edellyttäen,
että sähköinen viestintätapa ei ole ainoa keino päästä sovittelumenettelyn piiriin ja että välitoimet ovat mahdollisia niissä
poikkeuksellisissa tapauksissa, joissa tilanteen kiireellisyys niitä edellyttää.
Toiseksi on huomautettava, että tehokasta oikeussuojaa koskeva periaate on jäsenvaltioiden yhteisestä valtiosääntöperinteestä
johtuva unionin oikeuden yleinen periaate, joka on vahvistettu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 ja 13 artiklassa ja uudelleen
myös Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa (ks. em. asia Mono Car Styling, tuomion 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin pääasioiden suhteen on selvää, että kansallisessa säännöstössä on käytössä lisäetappi asian saattamiselle tuomioistuimen
käsiteltäväksi, kun siinä asetetaan tuomioistuimessa nostettujen, sähköisen viestinnän alaa koskevien kanteiden tutkittavaksi
ottamisen edellytykseksi sovintoratkaisun etsiminen. Tämä edellytys saattaa vaikuttaa tehokkaan oikeussuojan periaatteeseen.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että perusoikeudet eivät kuitenkaan ole ehdottomia, vaan niitä voidaan
rajoittaa, kunhan rajoitukset tosiasiassa palvelevat yleisen edun mukaisia kyseisellä toimenpiteellä tavoiteltuja tavoitteita
eikä niillä puututa perusoikeuksiin tavoitellun päämäärän kannalta suhteettomasti ja tavalla, jota ei voida hyväksyä ja jolla
loukattaisiin näin suojattujen oikeuksien keskeistä sisältöä (ks. vastaavasti asia C-28/05, Dokter ym., tuomio 15.6.2006,
Kok., s. I-5431, 75 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia Fogerty v. Yhdistynyt kuningaskunta, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen
tuomio 21.11.2001, Recueil des arrêts et décisions 2001-XI, 33 kohta).
Kuten Italian hallitus on todennut istunnossa, on kuitenkin aluksi todettava, että kyseessä olevilla kansallisilla säännöksillä
pyritään sähköisen viestinnän alaa koskevien riitojen nopeampaan ja kustannuksiltaan edullisempaan ratkaisemiseen sekä tuomioistuinten
työtaakan vähentämiseen ja siten niillä tavoitellaan yleisen edun mukaisia legitiimejä päämääriä.
Pääasioissa kyseessä olevan kaltaisella kansallisella lainsäädännöllä säädetyn tuomioistuimen ulkopuolisen riitojenratkaisumenettelyn
käyttöön ottaminen ei ole tämän tuomion 54–57 kohdassa mainitut kyseisen menettelyn toimintaa koskevat yksityiskohtaiset säännöt
huomioon ottaen myöskään suhteetonta tavoiteltuihin päämääriin nähden. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa
47 kohdassa, ei ole olemassa vähemmän sitovaa vaihtoehtoa pakolliselle menettelylle, koska puhtaasti vapaaehtoinen tuomioistuimen
ulkopuolinen riitojenratkaisumenettely ei ole yhtä tehokas keino mainittujen tavoitteiden saavuttamiseksi. Toisaalta näiden
tavoitteiden ja sovintoratkaisun etsimistä muuten kuin tuomioistuinteitse koskevan velvollisuuden aiheuttamien mahdollisten
epämukavuuksien välillä ei ole ilmeistä epäsuhtaa.
Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että pääasioissa kyseessä oleva kansallinen menettely on myös tehokkaan oikeussuojan
periaatteen mukainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän tuomion 58 ja 59 kohdassa mainittuja edellytyksiä.
Esitettyyn kysymykseen on näin ollen vastattava seuraavasti:
–        Yleispalveludirektiivin 34 artiklaa on tulkittava niin, että sen kanssa ei ole ristiriidassa jäsenvaltion sellainen säännöstö,
jossa on säädetty sähköisten viestintäpalvelujen alalla loppukäyttäjien ja kyseisten palvelujen tarjoajien välillä syntyneiden
ja tällä direktiivillä myönnettyjä oikeuksia koskevien riitojen osalta velvollisuudesta etsiä sovintoratkaisua muuten kuin
tuomioistuinteitse, mikä on edellytyksenä sille, että tällaisia riitoja koskevat kanteet otetaan tutkittaviksi tuomioistuimessa.
–        Myöskään vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteen sekä tehokkaan oikeussuojan periaatteen kanssa ei ole ristiriidassa sellainen
kansallinen säännöstö, jossa velvoitetaan tällaisten riitojen osalta ensin turvautumaan tuomioistuimen ulkopuoliseen sovittelumenettelyyn,
jos tämä menettely ei johda osapuolia sitovaan päätökseen, se ei viivästytä merkittävästi kanteen nostamista tuomioistuimessa,
se keskeyttää kyseisten oikeuksien vanhentumisen menettelyn aikana eikä se aiheuta kustannuksia osapuolille tai se aiheuttaa
vain vähäisiä kustannuksia näille, edellyttäen, että sähköinen viestintätapa ei kuitenkaan ole ainoa keino päästä kyseisen
sovittelumenettelyn piiriin ja että välitoimet ovat mahdollisia niissä poikkeuksellisissa tapauksissa, joissa tilanteen kiireellisyys
niitä edellyttää.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asioiden käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asiat seuraavasti:
Yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin
ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) 34 artiklaa on tulkittava niin, että sen kanssa ei ole ristiriidassa
jäsenvaltion sellainen säännöstö, jossa on säädetty sähköisten viestintäpalvelujen alalla loppukäyttäjien ja kyseisten palvelujen
tarjoajien välillä syntyneiden ja tällä direktiivillä myönnettyjä oikeuksia koskevien riitojen osalta velvollisuudesta etsiä
sovintoratkaisua muuten kuin tuomioistuinteitse, mikä on edellytyksenä sille, että tällaisia riitoja koskevat kanteet otetaan
tutkittaviksi tuomioistuimessa
Myöskään vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteen sekä tehokkaan oikeussuojan periaatteen kanssa ei ole ristiriidassa sellainen
kansallinen säännöstö, jossa velvoitetaan tällaisten riitojen osalta ensin turvautumaan tuomioistuimen ulkopuoliseen sovittelumenettelyyn,
jos tämä menettely ei johda osapuolia sitovaan päätökseen, se ei viivästytä merkittävästi kanteen nostamista tuomioistuimessa,
se keskeyttää kyseisten oikeuksien vanhentumisen menettelyn aikana eikä aiheuta kustannuksia osapuolille tai se aiheuttaa
vain vähäisiä kustannuksia näille, edellyttäen, että sähköinen viestintätapa ei kuitenkaan ole ainoa keino päästä kyseisen
sovittelumenettelyn piiriin ja että välitoimet ovat mahdollisia niissä poikkeuksellisissa tapauksissa, joissa ne ovat välttämättömiä
tilanteen kiireellisyyden vuoksi.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.