CELEX: 62005CJ0010
Prosto gibanje oseb
Delavci
Družinski člani
Pravica do zaposlitve državljana tretje države, ki je zakonec državljana Skupnosti
Pogoji

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 11 Uredbe Sveta (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra 1968
o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL L 257, str. 2), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2434/92 z dne
27. julija 1992 (UL L 245, str. 1, v nadaljevanju: Uredba).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med C. Mattern in H. Cikoticem in med Ministre du Travail et de l’Emploi (v nadaljevanju:
minister za delo in zaposlovanje) zaradi odločbe, s katero je zadnji H. Cikoticu zavrnil izdajo delovnega dovoljenja.

Pravni okvir

Skupnostna ureditev
Na podlagi člena 39(2) ES prosto gibanje delavcev vključuje odpravo vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva delavcev
držav članic v zvezi z zaposlitvijo, plačilom in drugimi delovnimi in zaposlitvenimi pogoji.
V skladu s členom 39(3) ES prosto gibanje delavcev ob upoštevanju omejitev, utemeljenih z javnim redom, javno varnostjo in
javnim zdravjem, zajema pravico:
[...]
c)     bivati v državi članici zaradi zaposlitve skladno z določbami zakonov ali drugih predpisov, ki urejajo zaposlovanje državljanov
te države;
[...]“
Člen 3(1) Uredbe določa:
„Na podlagi te uredbe se določbe zakonov ali drugih predpisov držav članic ne uporabljajo:
–        kadar omejujejo prijave ali ponudbe za zaposlitev, omejujejo pravico tujih državljanov, da sprejmejo zaposlitev in se zaposlijo,
ali to pogojujejo s pogoji, ki ne veljajo za njihove državljane,
–        kadar je izključni ali glavni namen ali posledica teh predpisov, tudi če se uporabljajo ne glede na državljanstvo, odvračanje
državljanov drugih držav članic od ponujenih delovnih mest;
[...]“
Člen 11 Uredbe določa:
„Kadar državljan države članice opravlja delo kot zaposlena ali samozaposlena oseba v drugi državi članici, imajo njegov zakonec
in njuni otroci, ki so mlajši od 21 let ali jih delavec vzdržuje, pravico, da opravljajo delo kot zaposlene osebe na ozemlju
te države, tudi če niso državljani nobene države članice.“

Nacionalna ureditev
Člen 1 uredbe velikega vojvode z dne 12. maja 1972 o ukrepih, ki veljajo za zaposlitev tujih delavcev na ozemlju Velikega
vojvodstva Luksemburg (
Mémorial
A 1972, str. 945), kot je bila spremenjena z uredbo velikega vojvode z dne 17. junija 1994 (
Mémorial
A 1994, str. 1034, v nadaljevanju: uredba velikega vojvode iz leta 1972), določa:
„Brez poseganja v določbe o vstopu na ozemlje Velikega vojvodstva Luksemburg in o bivanju na tem ozemlju noben tujec ne more
kot fizični ali intelektualni delavec zasedati delovnega mesta na luksemburškem ozemlju, ne da bi za to dobil dovoljenje v
skladu z določbami te uredbe.
[…]
Določbe te uredbe ne veljajo za delavce državljane države članice Evropske unije ali države podpisnice Sporazuma o Evropskem
gospodarskem prostoru.“
Na podlagi člena 10 uredbe velikega vojvode iz leta 1972 je mogoče izdajo in obnovo delovnega dovoljenja zavrniti zaradi trenutnih
razmer na trgu dela, zaradi razvoja ali organizacije trga dela.

Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Iz spisa, predloženega Sodišču, izhaja, da je H. Cikotic, ki je državljan tretje države, poročen s C. Mattern, ki je luksemburška
državljanka, in da skupaj živita v Belgiji.
C. Mattern je v Belgiji v okviru poklicnega srednješolskega izobraževanja opravila usposabljanje za družinsko in zdravstveno
pomočnico. V tej državi članici je prav tako med marcem in junijem 2003 opravila pripravništvo za bolniško asistentko.
Minister za delo in zaposlovanje je z odločbo z dne 14. julija 2003 zavrnil prošnjo za delovno dovoljenje, ki jo je H. Cikotic
na podlagi izjave o zaposlitvi 18. marca 2003 vložil pri luksemburški upravi za delo.
Tožeči stranki v postopku v glavni stvari sta v tožbi zoper navedeni odločbi pred Tribunal administratif zatrdili, da H. Cikotic
ni potreboval delovnega dovoljenja, saj je kot državljan tretje države, ki je poročen z državljanko Skupnosti, imel na podlagi
načela prostega gibanja delavcev pravico do zaposlitve na luksemburškem ozemlju.
Tribunal administratif je s sodbo z dne 29. marca 2004 zavrnilo to tožbo, pri čemer je poudarilo predvsem to, da se zato,
ker C. Mattern v Belgiji ni bila zaposlena, Uredba v obravnavani zadevi ne uporablja.
Cour administrative, ki je odločalo o pritožbi zoper to sodbo, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
to vprašanje:
„Ali se pravila Skupnosti glede prostega gibanja delavcev uporabijo za položaj državljana tretje države, poročenega z državljanom
Skupnosti, ki je v drugi državi članici opravil poklicno usposabljanje in pripravništvo, in ali iz tega razloga oseba, ki
ne pripada Skupnosti, na podlagi določb, ki zagotavljajo pripadnikom Skupnosti in njihovim družinskim članom iz tretje države
pravico do prostega gibanja delavcev, ne potrebuje delovnega dovoljenja?“

Vprašanje za predhodno odločanje
Člen 11 Uredbe določa, da kadar državljan države članice opravlja delo kot zaposlena ali samozaposlena oseba v drugi državi
članici, imajo njegov zakonec in njuni otroci, ki so mlajši od 21 let ali jih delavec vzdržuje, pravico, da opravljajo delo
kot zaposlene osebe na ozemlju te države, tudi če niso državljani nobene države članice.
Pravica, ki jo ta člen daje zakoncu delavca migranta, je povezana s pravico, ki jo ima ta delavec na podlagi člena 39 ES (glej
sodbo z dne 7. maja 1986 v zadevi Gül, 131/85, Recueil, str. 1573, točka 20).
Iz navedenega izhaja, da je pravica državljana tretje države, poročenega z državljanom Skupnosti, do pristopa na trg dela
države članice odvisna od pravic, ki jih ima ta državljan Skupnosti na podlagi člena 39 ES, in predvsem od njegovega statusa
delavca.
Kot je Sodišče že presodilo, ima pojem „delavec“ v smislu člena 39 ES veljavo po pravu Skupnosti in se ne sme razlagati ozko.
Za delavca je treba šteti vsakogar, ki opravlja dejansko in resnično dejavnost, z izjemo dejavnosti, ki imajo tako majhen
obseg, da so zgolj podrejene in pomožne. Značilnost delovnega razmerja, na podlagi te sodne prakse, je, da oseba v določenem
času v korist druge osebe in pod njenim vodstvom opravi storitve, za katere dobi kot protidajatev plačilo (glej zlasti sodbi
z dne 3. julija 1986 v zadevi Lawrie-Blum, 66/85, Recueil, str. 2121, točki 16 in 17, in z dne 7. septembra 2004 v zadevi
Trojani, C-456/02, ZOdl., str. I-7573, točka 15).
Kot izhaja iz predložitvene odločbe, je C. Mattern po v Belgiji opravljenem programu usposabljanja v okviru poklicnega srednješolskega
izobraževanja v tej državi članici opravila pripravništvo za bolniško asistentko.
Na podlagi te zadnje okoliščine je mogoče C. Mattern šteti za delavko v smislu prava Skupnosti.
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da če se pripravništvo opravlja pod pogoji dejanske in resnične dejavnosti v zaposlitvenem
razmerju, dejstvo, da je to pripravništvo mogoče upoštevati kot praktično pripravo, ki je celo povezana z opravljanjem poklica,
ne more preprečiti uporabe člena 39 ES (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Lawrie-Blum, točka 19, in sodbo z dne 17. marca
2005 v zadevi Kranemann, C-109/04, ZOdl., str. I-2421, točka 13).
Poleg tega, čeprav je res, da je plačilo za opravljene storitve temeljna značilnost delovnega razmerja, kljub temu niti omejena
višina plačila niti izvor sredstev zanj ne moreta imeti kakršnih koli posledic za značilnost delavca v smislu prava Skupnosti
(glej sodbo z dne 23. marca 1982 v zadevi Levin, 53/81, Recueil, str. 1035, točka 16, in zgoraj navedeno sodbo Kranemann,
točka 17).
Nacionalno sodišče, ki je izključno pristojno za presojo dejstev, mora preveriti, ali je C. Mattern v okviru pripravništva
opravljala dejansko in resnično dejavnost, zaradi česar bi jo bilo mogoče šteti za delavko v smislu člena 39 ES.
Vendar že iz samega člena 11 Uredbe izhaja, da je pravico do dostopa na trg dela, ki jo ima državljan tretje države, ki je
zakonec državljana Skupnosti, mogoče uveljavljati samo v državi članici, v kateri ta državljan Skupnosti opravlja delo kot
zaposlena ali samozaposlena oseba.
Kot je to pravilno navedla generalna pravobranilka v točki 33 sklepnih predlogov, pravica do opravljanja dela kot zaposlena
oseba iz člena 11 Uredbe družinskim članom delavcev migrantov ne daje samostojne pravice do prostega gibanja, ampak je ta
določba namenjena predvsem delavcu migrantu iz družine, ki ji pripada državljan tretje države, ki je bodisi zakonec ali vzdrževani
otrok.
Vendar pa ni sporno, da v času dejstev v postopku v glavni stvari C. Mattern kot zaposlena ali samozaposlena oseba ni opravljala
nobenega dela v kateri drugi državi članici kot Belgiji.
Iz navedenega izhaja, da se H. Cikotic ni mogel sklicevati na člen 11 Uredbe, da bi mu bil v tej državi omogočen dostop do
trga dela pod enakimi pogoji, kot so določeni za državljane omenjene države.
Glede na navedeno je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti tako, da člen 11 Uredbe državljanu tretje države ne daje pravice
do zaposlitve v državi članici, ki ni država članica, v kateri je njegov zakonec, državljan Skupnosti, ki je izkoristil svojo
pravico do prostega gibanja, zaposlen ali je bil zaposlen.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
V takih okoliščinah, kot so okoliščine v zadevi v glavni stvari, člen 11 Uredbe Sveta (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra
1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2434/92 z dne 27. julija 1992,
državljanu tretje države ne daje pravice do zaposlitve v državi članici, ki ni država članica, v kateri je njegov zakonec,
državljan Skupnosti, ki je izkoristil svojo pravico do prostega gibanja, zaposlen ali je bil zaposlen.
Podpisi
*
Jezik postopka: francoščina.