CELEX: 62002CJ0141
Appel
EF-traktatens artikel 90, stk. 3 (nu artikel 86, stk. 3, EF)
afgiftsbeløb pålagt GSM-operatører af Republikken Østrig
delvis afvisning af klagen
formaliteten

I appelskriftet har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber nedlagt påstand om ophævelse af den dom, der blev afsagt af
Retten i Første Instans den 30. januar 2002, max.mobil mod Kommissionen (sag T-54/99, Sml. II, s. 313, herefter »den appellerede
dom«), hvorved Retten fastslog, at det var muligt at realitetsbehandle det annullationssøgsmål, der var indledt af selskabet
max.mobil Telekommunikation Service GmbH, nu T-Mobile Austria GmbH (herefter »selskabet max.mobil«), til prøvelse af Kommissionens
skrivelse af 11. december 1998, hvorved denne afslog at indlede en traktatbrudssag mod Republikken Østrig (herefter »den anfægtede
retsakt«).
Sagens faktiske omstændigheder
Den første GSM-netoperatør, der gik ind på det østrigske marked for drift af net for mobiltelefoni, var selskabet Mobilkom
Austria AG (herefter »Mobilkom«), hvis aktiekapital stadig delvis ejes af den østrigske stat gennem selskabet Post und Telekom
Austria AG (herefter »PTA«). Selskabet max.mobil, der var sagsøger i første instans, er et østrigsk selskab, der kom ind på
pågældende marked i oktober 1996 som den anden GSM-operatør. En tredje operatør, Connect Austria GmbH (herefter »Connect Austria«),
blev udvalgt efter en licitationsprocedure i begyndelsen af august 1997 og er også gået ind på dette marked.
Før selskabet max.mobil gik ind på markedet for drift af net for mobiltelefoni, havde Österreichische Post- und Telegraphenverwaltung
(det østrigske post- og telegrafvæsen) et lovbestemt monopol på hele sektoren for mobiltelefoni og udnyttede bl.a. netværkerne
for analog mobiltelefoni »C-Netz« og »D-Netz« samt GSM-nettet, der var betegnet »A1«. Den 1. juni 1996 blev dette monopol
overdraget til Mobilkom, et nyoprettet datterselskab af PTA.
Den 14. oktober 1997 indgav selskabet max.mobil en klage til Kommissionen, der navnlig havde til formål at få fastslået, at
Republikken Østrig havde tilsidesat bestemmelserne i EF-traktatens artikel 86 sammenholdt med artikel 90, stk. 1 (nu artikel
82 EF og artikel 86, stk. 1, EF). Klagen indeholdt i det væsentlige en kritik af, at der ikke var blevet gjort forskel mellem
de afgiftsbeløb, der skulle betales henholdsvis af selskabet max.mobil og af Mobilkom, samt en kritik af de faciliteter, der
var blevet givet sidstnævnte ved betalingen af de nævnte afgifter.
I klagen hævdede selskabet max.mobil endvidere, at fællesskabsretten var blevet tilsidesat, dels i det omfang de østrigske
myndigheder, i retsforskrifter, havde fastlagt de fordele, der var givet til Mobilkom ved tildelingen af frekvenser, dels
derved, at PTA havde støttet sit datterselskab Mobilkom ved etableringen og driften af selskabets GSM-netværk.
Den 22. april 1998 indgav selskabet max.mobil et supplerende indlæg til Kommissionen, hvori selskabet præciserede visse faktiske
og retlige forhold vedrørende den situation, det klagede over. Efter et møde den 14. juli 1998 med Kommissionen indgav selskabet
den 27. juli 1998 endnu et supplerende indlæg.
Den 11. december 1998 gav Kommissionen ved den skrivelse, der var genstand for sagen ved Retten, selskabet max.mobil meddelelse
om, at den delvis afviste selskabets klage af 14. oktober 1997. Vedrørende dette punkt gav Kommissionen navnlig selskabet
følgende præciseringer:
»Med hensyn til [den omstændighed, at Mobilkom ikke er blevet pålagt en højere afgift end den, der betales af Deres virksomhed],
finder Kommissionen […], at De ikke har fremlagt tilstrækkeligt bevis for, at der foreligger en statslig foranstaltning, der
har foranlediget Mobilkom til at misbruge sin dominerende stilling. Ifølge den praksis, Kommissionen hidtil har fulgt, har
den i tilsvarende sager kun indledt en traktatbrudsprocedure, når en medlemsstat har pålagt en virksomhed, der for nylig var
gået ind på markedet, en højere afgift, end den har pålagt en virksomhed, der allerede udøver en aktivitet dér (jf. Kommissionens
beslutning af 4.10.1995 om driftsbetingelserne for den anden udbygning af GSM-mobilradiokommunikation i Italien, EFT L 280
af 23.11.1995).«
Retsforhandlinger ved Retten
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 22. februar 1999 anlagde selskabet max.mobil sag med påstand om delvis
annullation af den anfægtede retsakt, i det omfang den afviste klagen.
Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 31. marts 1999 nedlagde Kommissionen i henhold til artikel
114, stk. 1, i Rettens procesreglement påstand om afvisning af sagen. Ved kendelse af 17. september 1999 besluttede Retten
at behandle denne formalitetsindsigelse sammen med sagens realitet.
Den 15. juli 1999 fremsatte Kongeriget Nederlandene begæring om at måtte intervenere til støtte for Kommissionens påstande.
Ved kendelse af 17. september 1999 gav formanden for Rettens Anden Afdeling tilladelse til denne intervention.
På grundlag af den refererende dommers rapport besluttede Retten at indlede den mundtlige forhandling. Som led i foranstaltninger
med henblik på sagens tilrettelæggelse anmodede Retten parterne om at besvare en række skriftlige spørgsmål.
Parterne angav mundtlige indlæg og besvarede Rettens spørgsmål i retsmødet den 2. maj 2001.
Selskabet max.mobil nedlagde følgende påstande:
–
Den anfægtede retsakt annulleres, i det omfang den afviser sagsøgerens klage.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen, støttet af Kongeriget Nederlandene, nedlagde følgende påstande:
–
Sagen afvises, subsidiært frifindes Kommissionen.
–
Selskabet max.mobil tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Den appellerede dom
I den appellerede dom har Retten – efter i nogle indledende bemærkninger at have præciseret rammen for Rettens afgørelse og
navnlig rækkevidden af afgørelsen i sagen Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen (dom af 20.2.1997, sag C-107/95 P,
Sml. I, s. 947) – først behandlet spørgsmålet om sagens antagelse til realitetsbehandling og dernæst sagens realitet.
Rettens indledende bemærkninger
Retten bemærker indledningsvis i den appellerede doms præmis 48, at en påpasselig og upartisk behandling af en klage er begrundet
med retten til en god administrativ behandling af enkeltsager, der hører til de almindelige principper, der er fælles for
medlemsstaternes forfatningstraditioner, og som er optaget i artikel 41, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende
rettigheder, der blev proklameret i Nice den 7. december 2000 (EFT C 364, s. 1, herefter »chartret om grundlæggende rettigheder«).
Retten bemærker derefter i den appellerede doms præmis 49 og 51, at Kommissionens forpligtelse til at behandle en klage påpasseligt
og upartisk dels er blevet pålagt den på de områder, der omfattes af traktatens artikel 85 og 86 (nu artikel 81 EF og 82 EF),
dels inden for rammerne af traktatens artikel 92 (efter ændring nu artikel 87 EF) og traktatens artikel 93 (nu artikel 88
EF). Retten finder imidlertid, at traktatens artikel 90 skal fortolkes på linje med traktatens bestemmelser om konkurrencen,
hvori klageres processuelle rettigheder udtrykkeligt anerkendes. Efter Rettens opfattelse befinder selskabet max.mobil sig
i en situation, der svarer til den, der er omhandlet i artikel 3 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning
om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81), der giver selskabet ret til at indgive
en klage til Kommissionen.
Retten bemærker endelig i den appellerede doms præmis 52 og 53, at eksistensen af en forpligtelse til påpasseligt og upartisk
at foretage en undersøgelse er begrundet med den generelle overvågningsforpligtelse, der påhviler Kommissionen. Denne forpligtelse
skal anvendes på samme måde i forbindelse med traktatens artikel 85, 86, 90, 92 og 93, selv om den nærmere udøvelse af forpligtelsen
varierer i forhold til disse bestemmelsers specifikke anvendelsesområder og navnlig under hensyn til de processuelle rettigheder,
der udtrykkeligt er tillagt de berørte ved traktaten eller den afledte fællesskabsret på disse områder. Følgelig er Kommissionens
argumenter, hvorefter traktatens artikel 90, stk. 3, på den ene side ikke tillægger borgerne en særlig retsstilling, og beskyttelsen
af borgerne på den anden side er sikret gennem de forpligtelser, der direkte påhviler medlemsstaterne, uden relevans.
I den appellerede doms præmis 54 sondrer Retten i øvrigt mellem procedurerne i henhold til traktatens artikel 90, stk. 3,
og artikel 169 (nu artikel 226 EF). Retten bemærker, at mens Kommissionen i medfør af traktatens artikel 169 »kan« indlede
en traktatbrudsprocedure mod en medlemsstat, bestemmer traktatens artikel 90, stk. 3, derimod, at Kommissionen vedtager passende
foranstaltninger, »såfremt det er påkrævet«. Dette udtryk angiver, at Kommissionen skal foretage en påpasselig og upartisk
undersøgelse af klager, efter hvis afslutning den på grundlag af sin skønsbeføjelse træffer bestemmelse om, hvorvidt der skal
gennemføres en undersøgelse eller ikke, og om der i givet fald skal træffes foranstaltninger over for den eller de pågældende
medlemsstater. I modsætning til, hvad der gælder for dens beslutninger om at indlede et traktatbrudssøgsmål på grundlag af
traktatens artikel 169, kan Kommissionens beføjelse med hensyn til, om en klage i henhold til EF-traktatens artikel 90, stk. 3,
skal tages til følge, selv om den er skønsmæssig, alligevel gøres til genstand for en domstolsprøvelse (jf. i denne retning
punkt 96 i generaladvokat Mischos forslag til afgørelse i sagen Kommissionen og Frankrig mod TF1 (dom af 12.7.2001, forenende
sager C-302/99 P og C-308/99 P, Sml. I, s. 5603)).
Selv om Kommissionen har et vidt skøn såvel hvad angår de foranstaltninger, den finder det nødvendigt at træffe, som de midler,
den i denne forbindelse finder hensigtsmæssige (jf. bl.a. dommen i sagen Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen,
præmis 27), minder Retten i den appellerede doms præmis 55-57 om, at i det omfang det påhviler Kommissionen at foretage en
påpasselig og upartisk undersøgelse af en klage, tillader overholdelsen af denne forpligtelse ikke, at dens beslutning om,
hvorvidt en klage skal gives medhold eller afvises, kan unddrages en domstolskontrol svarende til den, der udøves vedrørende
konstateringer af overtrædelser på de områder, der omfattes af traktatens artikel 85 og 86 (jf. bl.a. dom af 25.10.1977, sag
26/76, Metro mod Kommissionen, Sml. s. 1875, præmis 13). Retten henviser til punkt 97 i generaladvokat Mischos forslag til
afgørelse i den ovennævnte sag Kommissionen og Frankrig mod TF1, hvori det anbefales at følge den samme løsning med hensyn
til overtrædelser af traktatens artikel 90, stk. 3. I øvrigt bemærker Retten, at en sådan domstolskontrol ligeledes henhører
under de almindelige principper, der er fælles for medlemsstaternes forfatningstraditioner, således som det bekræftes i artikel
47 i chartret om grundlæggende rettigheder.
For at respektere Kommissionens skøn, når den anfægtede retsakt udgør en beslutning fra Kommissionen om ikke at gøre brug
af det skøn, som traktatens artikel 90, stk. 3, tillægger den, må Fællesskabets retsinstansers rolle ifølge Retten begrænses
til en snæver kontrol, der omfatter en efterprøvelse af, at den anfægtede retsakt indeholder en begrundelse, hvoraf det fremgår,
at de relevante omstændigheder i sagen er taget i betragtning, at de faktiske omstændigheder er korrekte, og at der ikke foreligger
nogen åbenbare fejl med hensyn til vurderingen af disse omstændigheder.
Formalitetsspørgsmålet i forbindelse med søgsmålet i første instans
Retten fandt under hensyn til sine indledende bemærkninger, at det af selskabet max.mobil indledte søgsmål kunne realitetsbehandles,
og den begrundede herved dommen på følgende måde.
I den appellerede doms præmis 65 betegner Retten indledningsvis Kommissionens skrivelse af 11. december 1998, hvori denne
meddeler selskabet max.mobil, at den ikke har til hensigt at tage selskabets klage i medfør af traktatens artikel 90 til følge,
som en beslutning, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål.
Endvidere bemærker Retten i dommens præmis 70 og 71, at selskabet max.mobil er adressat for denne beslutning, og fremhæver,
at selskabet er individuelt berørt af beslutningen som følge af en række omstændigheder.
For det første bemærker Retten, at den anfægtede retsakt er Kommissionens reaktion på en formel klage fra selskabet max.mobil.
For det andet nævner den, at Kommissionen havde adskillige møder med selskabet med henblik på at undersøge forskellige aspekter,
der var nævnt i klagen.
For det tredje bemærker Retten, at på det tidspunkt, da GSM-licensen blev tildelt selskabet, havde dette kun en eneste konkurrent,
Mobilkom, der var begunstiget af de statslige foranstaltninger, som Kommissionen i den anfægtede retsakt fandt ikke at burde
undersøge yderligere.
For det fjerde minder Retten om, at selskabet max.mobil er den eneste af Mobilkoms to konkurrenter, der blev pålagt en afgift,
som var identisk med den, Mobilkom var pålagt, mens den anden konkurrent, Connect Austria, blev pålagt et væsentligt lavere
afgiftsbeløb end det, der var pålagt Mobilkom og selskabet max.mobil.
For det femte er det ifølge Retten ubestridt, at det afgiftsbeløb, der blev pålagt Mobilkom, og som udgør det centrale spørgsmål
i klagen og i den anfægtede retsakt, uden videre blev fastsat til det samme beløb som den afgift, selskabet max.mobil havde
foreslået inden for rammerne af proceduren for tildeling af den anden GSM-licens i Østrig.
For det sjette anfører Retten, at den foranstaltning, der er genstand for klagen og for den anfægtede retsakt, har en individuel
rækkevidde og ikke udgør en foranstaltning med generel rækkevidde, således som det var tilfældet med den foranstaltning, der
var omtvistet i sagen, der gav anledning til dommen i sagen Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen.
Realitetsafgørelsen vedrørende søgsmålet i første instans
I den appellerede doms præmis 73 og 75 minder Retten først om, at den prøvelse, som den foretager, er begrænset til en undersøgelse
af, om Kommissionen har overholdt sin forpligtelse til at undersøge klager påpasseligt og upartisk, og at den anfægtede retsakt
er støttet på faktiske forhold, hvis rigtighed ikke anfægtes, og Retten finder herefter, at Kommissionen uden at anlægge et
åbenbart fejlagtigt skøn har kunnet komme til det resultat, at det forhold, at Mobilkom blev pålagt at betale en afgift, hvis
beløb var identisk med det, som blev betalt af selskabet max.mobil, ikke i sig selv er tilstrækkeligt som bevis for, at Mobilkom
blev tilskyndet til at misbruge sin dominerende stilling. Denne konklusion er i øvrigt forenelig med Kommissionens tidligere
praksis.
Retten bemærker endvidere, at den anfægtede retsakt blev vedtaget efter flere møder mellem selskabet max.mobil og Kommissionen
i en sammenhæng, som dette selskab var bekendt med, således at det var i stand til at forstå de grunde, der fremgår af den
anfægtede retsakts begrundelse. Efter Rettens opfattelse kan det derfor ikke antages, at begrundelsen mangler eller er utilstrækkelig,
således som det var tilfældet i dommen af 17. marts 1983, Control Data mod Kommissionen (sag 294/81, Sml. s. 911, præmis 15).
Retten konkluderer følgelig, at den anfægtede retsakt er tilstrækkeligt begrundet i henhold til traktatens artikel 190 (nu
artikel 253 EF).
Retsforhandlinger ved Domstolen
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har den 12. april 2002 indbragt en appel for Domstolen.
Den 1. august 2002 har Den Franske Republik fremsat begæring om at måtte intervenere til støtte for Kommissionens påstande.
Ved kendelse af 24. oktober 2002 har Domstolens præsident imødekommet denne begæring.
Den 9. august 2002 har selskabet max.mobil iværksat en kontraappel i selskabets svarskrift. Kommissionen har svaret herpå
ved en replik den 15. november 2002. Selskabet max.mobil har indgivet duplik den 25. februar 2003.
Påstandene i hovedappellen og i kontraappellen
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves, for så vidt som det annullationssøgsmål, der blev indledt af selskabet max.mobil til prøvelse
af Kommissionens skrivelse af 11. december 1998, herved erklæres egnet til realitetsbehandling.
–
Den af selskabet max.mobil anlagte sag med påstand om annullation af den anfægtede retsakt afvises.
–
Den af selskabet max.mobil iværksatte kontraappel forkastes.
–
Selskabet max.mobil tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Selskabet max.mobil har nedlagt følgende påstande:
–
Principalt afvises Kommissionens appel som uegnet til realitetsbehandling, subsidiært forkastes den som ugrundet.
I forbindelse med kontraappellen har selskabet nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves, for så vidt som den har forkastet selskabets annullationssøgsmål som ugrundet.
–
Den anfægtede retsakt annulleres.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Den Franske Republik har i et interventionsindlæg nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves, for så vidt som det annullationssøgsmål, der var indledt af selskabet max.mobil på grundlag af
traktatens artikel 90, herved antages til realitetsbehandling.
–
Selskabet max.mobil tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Appellen
Spørgsmålet, om hovedappellen kan realitetsbehandles
Parternes argumenter
Kommissionen finder, at appellen kan realitetsbehandles, og støtter sin argumentation herfor på to punkter.
For det første kan sagen realitetsbehandles i medfør af artikel 49, stk. 1 (nu artikel 56, stk. 1), i Domstolens statut, idet
den appellerede dom afsluttede behandlingen af et processuelt spørgsmål vedrørende formaliteten og optog sagen til realitetsbehandling.
Den appellerede dom er således på dette punkt gået Kommissionen imod i dennes egenskab af sagsøgt ved Retten. Den omstændighed,
at Retten med hensyn til realiteten erklærede søgsmålet for ugrundet, er uden betydning for spørgsmålet om realitetsbehandling
af Kommissionens appel, hvorunder den har nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede dom, idet den fastslår, at den anfægtede
retsakt kan gøres til genstand for et søgsmål (dom af 26.2.2002, sag C-23/00 P, Rådet mod Boehringer, Sml. I, s. 1873, præmis
50 og 52).
For det andet kan appellen realitetsbehandles i medfør af artikel 49, stk. 3, i Domstolens statut. Kommissionen er således
en af de parter, der kan iværksætte en appel af den appellerede dom uafhængigt af påstandene vedrørende realiteten, hvilket
indirekte er anerkendt af Domstolen i dom af 21.1.1999, Frankrig mod Comafrica m.fl. (sag C-73/97 P, Sml. I, s. 185), eller
i øvrigt uden at skulle godtgøre en interesse i sagen, hvilket Domstolen understregede i dom af 8.7.1999, Kommissionen mod
Anic Partecipazioni (sag C-49/92 P, Sml. I, s. 4125).
Selskabet max.mobil har anført, at eftersom Kommissionen fik medhold i sagen, finder artikel 49, stk. 2, i Domstolens statut
anvendelse, og den udelukker, at Kommissionens appel kan realitetsbehandles. I den foreliggende sag blev formalitetsspørgsmålet
endvidere ikke behandlet som et særskilt processuelt spørgsmål, men i forbindelse med behandlingen af sagens realitet. Den
appellerede dom behandlede imidlertid søgsmålet som et samlet hele, en fremgangsmåde, der finder støtte i artikel 114, stk. 4,
i Rettens procesreglement.
Selskabet bestrider endvidere Kommissionens fortolkning af artikel 49, stk. 3, i Domstolens statut. Fællesskabets institutioner
kan ikke have en anden og bedre stilling end andre parter. De kan ikke iværksætte en appel med det ene formål, at Domstolen
skal klargøre et af de juridiske spørgsmål, der behandles i den samme dom, og som følgelig ikke er selvstændige, således som
det fremgår af dommen i sagen Rådet mod Boehringer, præmis 51, og som det blev bekræftet i dommen i sagen Kommissionen og
Frankrig mod TF1.
Selskabet max.mobil bemærker endelig, at situationen i dommen i sagen Frankrig mod Comafrica m.fl. var en anden. I den nævnte
sag skulle Domstolen tage stilling til en række afgørelser truffet af Retten, hvorfor en henvisning til denne dom ikke er
relevant.
Domstolens bemærkninger
Det bemærkes indledningsvis, at den argumentation, som selskabet max.mobil har fremført med henvisning til dommen i sagen
Kommissionen og Frankrig mod TF1, må forkastes. I denne dom konstaterede Domstolen således – idet den stadfæstede Rettens
afgørelse i første instans, hvorefter det var ufornødent at træffe afgørelse – at Retten havde kunnet afsige dom uden at behøve
at tage stilling til formalitetsspørgsmålet i forbindelse med det søgsmål, der var indbragt for den, i betragtning af den
rækkefølge, hvori spørgsmålene var blevet undersøgt (dommen i sagen Kommissionen og Frankrig mod TF1, præmis 25 til 28).
I nærværende sag har Retten derimod udtrykkeligt taget stilling til formalitetsspørgsmålet i sagen, før den tog stilling til
realiteten.
Artikel 49 i Domstolens statut bestemmer på den ene side i stk. 1:
»Der kan iværksættes appel til Domstolen, senest to måneder efter forkyndelsen af den pågældende anfægtede afgørelse, af afgørelser,
hvorved den pågældende sags behandling ved Retten er blevet afsluttet, samt af afgørelser, der afgør en del af den sags realitet,
eller hvorved der tages stilling til en formalitetsindsigelse vedrørende Rettens kompetence eller en påstand om afvisning
af sagen.«
På den anden side følger det af statuttens artikel 49, stk. 3, at fællesskabsinstitutionerne ikke skal godtgøre, at de har
en interesse i sagen, for at kunne appellere en af Retten afsagt dom (dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni,
præmis 171).
I den foreliggende sag tilsigter Kommissionen med appellen, at Domstolen ophæver den del af den appellerede dom, dvs. præmis
65-72, hvori Retten udtrykkeligt tog stilling til den påstand om afvisning af sagen, som Kommissionen havde nedlagt, og denne
del udgør en afgørelse, hvorved der tages stilling til en formalitetsindsigelse i betydningen i artikel 49, stk. 1, i Domstolens
statut.
De i nævnte bestemmelse omhandlede afgørelser, hvorved der tages stilling til en formalitetsindsigelse vedrørende en afvisningspåstand,
vedrører afgørelser, som går en af parterne imod, idet de tager den pågældende afvisningspåstand til følge eller forkaster
den. Domstolen har således fremmet en appel vedrørende en af Retten afsagt dom til realitetsbehandling, i det omfang Retten
havde forkastet en afvisningspåstand, som en part havde fremført mod et søgsmål, selv om Retten derefter i samme dom havde
frifundet sagsøgte (jf. dommene i sagen Frankrig mod Comafrica m.fl. samt i sagen Rådet mod Boehringer, præmis 50).
For så vidt angår den foreliggende sag bemærkes, at eftersom Retten, således som forklaret ovenfor, bestemte sig for at træffe
en afgørelse om muligheden for at realitetsbehandle det søgsmål, som selskabet max.mobil havde indledt, for derefter at frifinde
sagsøgte, må Kommissionens appel til prøvelse af den nævnte afgørelse, som går den imod, anses for at kunne realitetsbehandles.
Den af selskabet max.mobil nedlagte påstand om afvisning af appellen må følgelig forkastes.
Spørgsmålet, om søgsmålet for Retten kunne realitetsbehandles
Parternes argumenter
Kommissionen anerkender, at den har pligt til at foretage en påpasselig behandling af klager, som den modtager med henvisning
til traktatens artikel 90, men den mener ligesom den franske regering, at Retten begik en retlig fejl, da den fandt, at dens
beslutning om at gribe ind over for overtrædelsen af konkurrencereglerne kunne gøres til genstand for domstolskontrol.
Efter Kommissionens opfattelse har Retten misforstået rækkevidden af dommen i sagen Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod
Kommissionen med antagelsen om, at den løsning, der blev statueret i dommen, nemlig at Kommissionen har et skøn ved forfølgelsen
af overtrædelser, blot er en undtagelse fra den almindelige ret til at få klager behandlet. Kommissionen gør gældende, at
Domstolen tværtimod i den nævnte doms præmis 25 har fastslået, at en kompetence til at anlægge sag til prøvelse af et afslag
fra Kommissionen på at gribe ind i medfør af traktatens artikel 90, stk. 3, i det højeste kun kan foreligge i særlige tilfælde.
I den foreliggende sag befinder selskabet max.mobil sig ikke i en situation, der er særlig i den nævnte doms forstand, således
som det også er anført af den franske regering.
Endvidere kritiserer Kommissionen med støtte af den franske regering, at Retten i den appellerede doms præmis 64-68 og præmis
71 har betegnet Kommissionens skrivelse af 11. december 1998 som en »beslutning«. Skrivelser fra Kommissionen bør betragtes
som blotte meddelelser.
De processuelle rettigheder, der er anerkendt i forordning nr. 17, herunder retten til at opnå en beslutning fra Kommissionen,
finder efter Kommissionens opfattelse ikke anvendelse inden for rammerne af traktatens artikel 90, stk. 3.
Kommissionen finder følgelig, at Retten ikke kunne henvise til tidligere retspraksis vedrørende de rettigheder, der foreligger
i forbindelse med anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86.
Kommissionen har endelig anført, at princippet om en god administrativ behandling af enkeltsager – som indtil nu ikke kendes
i Domstolens retspraksis, men som Retten benytter som grundlag for sin argumentation – er for generelt til at kunne begrunde
processuelle rettigheder til fordel for borgerne, så meget mere som chartret om grundlæggende rettigheder, der er påberåbt
til støtte for dette princip, ikke finder anvendelse. Chartrets artikel 41, stk. 2, tredje led, indeholder i øvrigt blot en
gentagelse af begrundelsespligten i henhold til traktatens artikel 190. Chartrets artikel 41, stk. 4, svarer til artikel 21,
stk. 3, EF, der blev indsat ved Amsterdam-traktaten, der endnu ikke var i kraft den 11. december 1998, som er datoen for den
anfægtede retsakt, når denne forstås som en beslutning, der blev anfægtet i første instans.
Selskabet max.mobil har i det væsentlige gjort gældende, at det har søgsmålskompetence. Under henvisning til punkt 99, 100,
103 og 107 i generaladvokat Mischos forslag til afgørelse i sagen Kommissionen og Frankrig mod TF1, til dom af 15. juni 1993,
Matra mod Kommissionen (sag C-225/91, Sml. I, s. 3203, præmis 23 og 25), samt til generaladvokat La Pergolas forslag til afgørelse
i sagen Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen, har selskabet max.mobil anført, at Domstolen i den i sidstnævnte
sag afsagte dom ikke støttede sagens afvisning på det vide skøn, som Kommissionen påberåber sig, men på den omstændighed,
at klagen vedrørte en almengyldig retsakt, som en borger ikke havde adgang til at anfægte i sig selv.
Som det imidlertid blev anerkendt af Retten i den appellerede dom – af de grunde, der er gengivet ovenfor i præmis 24-30 i
nærværende dom – er selskabet max.mobil individuelt berørt af Kommissionens beslutning om ikke at tage selskabets klage til
følge.
Den omstændighed, at der er tillagt Kommissionen en vid skønsbeføjelse, medfører således ikke automatisk, at sager, der anlægges
til prøvelse af beslutninger truffet på grundlag af denne beføjelse, skal afvises.
Det kan derfor ikke udelukkes, at beslutninger, hvorved Kommissionen afslår at behandle klager fra borgere, kan underkastes
en domstolsprøvelse, uanset arten af de anfægtede retsakter. Selskabet max.mobil henviser i den forbindelse til præmis 24
og 25 i dommen i sagen Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen.
Selskabet max.mobil mener i øvrigt, at det befinder sig i en særlig situation som omhandlet i den nævnte dom såvel som i Rettens
dom af 3. juni 1999, TF1 mod Kommissionen (sag T-17/96, Sml. II, s. 1757). I den sidstnævnte dom fandt Retten, at det særlige
ved den i sagen omhandlede situation lå i den særlige konkurrencemæssige stilling, som sagsøgeren indtog i forhold til de
andre fjernsynsstationer, samt i at søgsmålet vedrørte en individuel beslutning og ikke en almengyldig retsakt i modsætning
til dommen i sagen Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen.
Endelig har selskabet max.mobil anført, at Kommissionens argumentation om, at chartret om grundlæggende rettigheder ikke er
retligt bindende, er fejlagtig, da dette dokument gentager og bekræfter de grundlæggende rettigheder i Den Europæiske Union.
Chartrets artikel 41, stk. 2, indeholder klart en anerkendelse af retten til en god administrativ behandling af enkeltsager.
Selskabet gør endvidere gældende, at en udtrykkelig tildeling af processuelle rettigheder ikke kan være en betingelse for,
at en persons ret til kontradiktion skal overholdes (dom af 14.2.1990, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, »Boussac Saint
Frères«, Sml. I, s. 307).
Domstolens bemærkninger
Efter traktatens artikel 90, stk. 3, skal Kommissionen påse, at medlemsstaterne overholder de forpligtelser, som påhviler
dem med hensyn til de i traktatens artikel 90, stk. 1, nævnte virksomheder, og bestemmelsen giver udtrykkeligt Kommissionen
kompetence til at gribe ind i så henseende ved hjælp af direktiver og beslutninger. Kommissionen er kompetent til at fastslå,
at en bestemt statslig foranstaltning er uforenelig med traktatens bestemmelser, og til at angive de foranstaltninger, som
den stat, beslutningen er rettet til, skal træffe for at opfylde de forpligtelser, der følger af fællesskabsretten (jf. dommen
i sagen Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen, præmis 23).
I den foreliggende sag havde sagsøgeren i første instans, selskabet max.mobil, anmodet Kommissionen om at fastslå, at Republikken
Østrig havde overtrådt bestemmelserne i traktatens artikel 86, sammenholdt med artikel 90, stk. 1. Selskabet gjorde i sin
klage gældende, at idet de østrigske myndigheder ikke gjorde forskel på de afgiftsbeløb, der skulle betales af selskabet såvel
som af dettes konkurrent Mobilkom, selv om sidstnævnte selskab i sin egenskab af datterselskab modtog støtte fra PTA ved oprettelsen
og driften af dets GSM-net, ulovligt havde tildelt Mobilkom fordele i forbindelse med tildelingen af frekvenser.
Det fremgår af præmis 24 i dommen i sagen Bundesverband der Bilanzbuchhalter mod Kommissionen, at en borger efter omstændighederne
kan have ret til at anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af en beslutning, som Kommissionen har rettet til en medlemsstat
i medfør af traktatens artikel 90, stk. 3, såfremt betingelserne i traktatens artikel 173, stk. 4 (efter ændring nu artikel
230, stk. 4, EF), er opfyldt.
Det fremgår imidlertid af ordlyden af traktatens artikel 90, stk. 3, og af opbygningen af bestemmelserne i denne artikel i
det hele, at Kommissionen ikke er forpligtet til at iværksætte et søgsmål i henhold til de nævnte bestemmelser, idet borgerne
ikke kan kræve af denne institution, at den træffer en afgørelse af et bestemt indhold.
Den omstændighed, at sagsøgeren måtte have en direkte og individuel interesse i en annullation af Kommissionens beslutning
om ikke at tage selskabets klage til følge, kan ikke give denne en ret til at anfægte denne beslutning. Den skrivelse, hvorved
Kommissionen meddelte selskabet max.mobil, at den ikke påtænkte at indlede et søgsmål mod Republikken Østrig, kan nemlig ikke
anses for at fremkalde bindende retsvirkninger, og den udgør derfor ikke en anfægtelig retsakt, der kan gøres til genstand
for et annullationssøgsmål.
Sagsøgeren kan heller ikke påberåbe sig en søgsmålsret, som selskabet støtter på forordning nr. 17, der ikke finder anvendelse
i forbindelse med traktatens artikel 90.
Denne konstatering er hverken i strid med princippet om god forvaltning eller med noget andet almindeligt fællesskabsretligt
princip. Der findes således intet almindeligt fællesskabsretligt princip, hvorefter en virksomhed for Fællesskabets retsinstanser
skal have adgang til anfægte Kommissionens afslag på at anlægge sag mod en medlemsstat på grundlag af traktatens artikel 90,
stk. 3.
Følgelig havde selskabet max.mobil ikke kompetence til for Retten at anfægte Kommissionens beslutning om ikke at gribe ind
over for og straffe en påstået overtrædelse af konkurrencereglerne, der hævdedes at foreligge som følge af den østrigske regerings
beslutning om ikke at gøre forskel på de afgiftsbeløb, der skulle betales henholdsvis af dette selskab og af dets konkurrent
Mobilkom for driften af deres net for mobiltelefoni.
Retten findes følgelig med urette at have antaget det af selskabet max.mobil indledte søgsmål til prøvelse af den anfægtede
retsakt til realitetsbehandling.
Det følger af det anførte, uden at det er nødvendigt at undersøge Kommissionens andre anbringender og påstandene i forbindelse
med kontraappellen, at Rettens dom skal ophæves, og at den sag, som selskabet max.mobil har anlagt til prøvelse af den anfægtede
retsakt, skal afvises.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som ifølge artikel 118 finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges
det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Kommissionen har påstået selskabet
max.mobil tilpligtet at betale sagens omkostninger, og da dette har tabt sagen, bør det pålægges selskabet max.mobil at betale
sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Store Afdeling):
1)
Dommen, der blev afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 30. januar 2002, max.mobil mod Kommissionen
(sag T-54/99), ophæves.
2)
Sagen, som selskabet max.mobil Telekommunikation Service GmbH har anlagt ved De Europæiske Fællesskabets Ret i Første Instans,
afvises.
3)
Selskabet T-mobile Austria GmbH betaler sagens omkostninger.
Underskrifter
–
Processprog: tysk.