CELEX: 62002CJ0442
Asutamisvabadus
Krediidiasutus
Siseriiklik õigusakt, millega keelatakse nõudehoiuse kontodelt intressi maksmine

Eelotsusetaotlus puudutab EÜ artikli 43 tõlgendamist.

Siseriiklik õiguslik raamistik
Käesolevas asjas kohaldatav Code monétaire et financier’ artikkel L. 312-3 sätestab:
„Kui seaduses ei ole sätestatud teisiti, on krediidiasutusel, kes võtab avalikkuselt vastu vahendeid nõudehoiuste või vähemalt
viieaastase tähtajaga hoiuste avamiseks, keelatud ükskõik mil viisil maksta nende hoiuste pealt kõrgemat intressi, mis on
kehtestatud panga- ja rahanduskorralduse komitee või majandusministri määrusega.”
Panga- ja rahanduskorralduse komitee määrus nr 86-13, mis on kinnitatud majandus- ja rahandusministri 14. mai 1986. aasta
otsusega (JORF, 15.5.1986, lk 6330), keelab nõudehoiuselt intressi maksmise.
Nimetatud keeldu kohaldatakse eurodes vääringustatud nõudehoiuste suhtes, mis on avatud Prantsusmaa alaliste elanike poolt,
olenemata nende kodakondsusest.

Menetlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused
Prantsuse õiguse alusel tegutsev äriühing CaixaBank France (edaspidi „CaixaBank”), mille registrijärgne asukoht on Prantsusmaal
ja mis on Hispaania õiguse alusel tegutseva äriühingu Caixa Holding’i tütarettevõtja, mille registrijärgne asukoht on Hispaanias
ning mis omab osalust kontserni Caixa krediidiasutustes, mis tegutsevad selle nime all Hispaanias ja teistes Euroopa Liidu
riikides, pakub alates 18. veebruarist 2002 Prantsusmaal nõudehoiuse konto avamist, millelt makstakse alates 1500-euroselt
hoiuselt 2% aastaintressi. Panga- ja rahanduskorralduse komitee 16. aprilli 2002. aasta otsusega keelati esiteks CaixaBank’il
sõlmida Prantsusmaa alaliste elanikega uusi eurodes vääringustatud nõudehoiuste lepinguid ning teiseks kohustati teda tühistama
varem sõlmitud lepingute tingimused, mis nägid ette taolistelt hoiustelt intressi maksmise.
CaixaBank esitas nimetatud otsuse peale kassatsioonkaebuse Conseil d’État’le, kes otsustas kohtuasja menetluse peatada ja
esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kuna Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. märtsi 2000. aasta direktiiv 2000/12/EÜ kõnealust küsimust ei käsitle, kas siis liikmesriigi
poolt tema territooriumil seaduslikult tegutsevate pankadele kehtestatud keeld maksta nõudehoiustelt või muudelt tagasimakstavatelt
vahenditelt intressi piirab asutamisvabadust?
2.      Kui vastus esimesel küsimusele on jaatav, siis millistele üldistele huvidele saab taolise piirangu õigustamiseks vajaduse
korral toetuda?”

Eelotsuse küsimused
Kõigepealt tuleb märkida, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. märtsi 2000. aasta direktiivi 2000/12/EÜ krediidiasutuste asutamise
ja tegevuse kohta (EÜT L 126, lk 1) ei kohaldata kõnealuse põhikohtuasjaga sarnastel juhtudel eelkõige põhjusel, et kõnesolev
direktiiv ei käsitle äriühingute asutamise piiranguid selliste äriühingute suhtes nagu CaixaBank, kes kasutavad asutamisvabadust
ühes liikmesriigis teises liikmesriigis asutatud krediidiasutuste tütarettevõtjana.
Ülaltoodud küsimustega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas EÜ artikliga 43 on vastuolus liikmesriigi
eeskirjad, millega keelatakse krediidiasutusel – teise liikmesriigi äriühingu tütarettevõtjal – maksta intressi eurodes vääringustatud
nõudehoiuse kontodelt, mille on avanud esimese liikmesriigi alalised elanikud.
EÜ artiklis 43 sätestatud asutamisvabadus koostoimes EÜ artikliga 48 laieneb viimati nimetatud artikli tähenduses nii füüsilistele
isikutele, kes on liikmesriigi kodanikud, kui ka juriidilistele isikutele. Arvestades kehtestatud erandeid ja tingimusi, hõlmab
see õigust alustada ja teha igasugust tööd füüsilisest isikust ettevõtjana teise liikmesriigi territooriumil, asutada ja juhtida
ettevõtteid ning asutada esindusi, filiaale ja tütarettevõtjaid (vt eelkõige 11. mai 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑255/97:
Pfeiffer, EKL 1999, lk I-2835, punkt 18).
Äriühingu CaixaBank õigusliku seisundi suhtes kohaldatakse ühenduse õigust EÜ artikli 43 sätete alusel.
EÜ artiklis 43 kehtestatakse asutamisvabaduse piiramise keeld. Taolise piiramisena saab käsitleda mis tahes piiranguid, mis
keelavad, takistavad või muudavad nimetatud vabaduse kasutamise vähem atraktiivseks (vt eelkõige 30. novembri 1995. aasta
otsus kohtuasjas C-55/94: Gebhard, EKL 1995, lk I-4165, punkt 37; 1. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas C-108/96: Mac
Quen jt, EKL 2001, lk I-837, punkt 26, ning 17. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑79/01: Payroll jt, EKL 2002, lk I-8923,
punkt 26).
Prantsuse õiguses ettenähtud keeld maksta nõudehoiuse kontodelt intressi takistab tõsiselt teiste liikmesriikide, välja arvatud
Prantsusmaa, äriühingutel tegutseda viimati mainitud liikmesriigis asuva tütarettevõtja kaudu, mis mõjutab nende juurdepääsu
turule. Seega tuleb seda käsitleda piiranguna EÜ artikli 43 tähenduses.
Ülalnimetatud keeld takistab krediidiasutustel – välisriigi äriühingu tütarettevõtjatel – koguda avalikkuselt kapitali, jättes
nad ilma võimalusest nõudehoiuse kontodelt intressi makstes osutada tõhusamat konkurentsi krediidiasutustele, mis traditsiooniliselt
tegutsevad asukoha liikmesriigis ja millel on laiaulatuslik esinduste võrgustik ning millel on seetõttu võrreldes nimetatud
tütarettevõtjatega paremad võimalused avalikkuselt kapitali kogumiseks.
Seega kui krediidiasutused – välisriigi äriühingu tütarettevõtjad – otsivad võimalusi liikmesriigi turule sisenemiseks, on
selleks kõige tõhusam viis tekitada konkurentsi nõudehoiuselt makstavate intresside kaudu. Seega muudab kõnealune keeld nende
ettevõtete turulepääsu raskemaks.
Kuigi Prantsusmaa valitsus väitis kohtuistungil, et nõudehoiuse kontode kõrval eksisteerib sellega sarnaseid hoiustamise viise,
nagu 15-päevane tähtajaline konto, mille suhtes ei kehti intressi maksmise keeld ja mis annab krediidiasutustele nagu CaixaBank
võimaluse konkureerida Prantsusmaa krediidiasutustega avalikkuselt vahendite kogumisel ja suurendada sel teel nende Prantsusmaa
turuosa, möönis kõnealune valitsus siiski, et erinevalt nõudehoiuse kontodest ei võimalda need kontod kasutada pangakaarte
või -tšekke. Järelikult takistab asjaomane keeld CaixaBank’iga sarnastel krediidiasutustel koguda kapitali avalikkuselt, mida
ei korva muude kontoliikide olemasolu, millelt intressi makstakse.
Vaidlustatud keelust tulenev kõnealuste tütarettevõtjate tegevuse ja arengu piirang on oluline eriti seetõttu, et avalikkuselt
hoiuste vastuvõtmine ja krediidi andmine on krediidiasutuste põhitegevus (vt selle kohta eelkõige direktiivi 2000/12 I lisa
artikli 1 punkt 1).
Kohtupraktikas väljakujunenud seisukoha kohaselt võib taoline meede, kui seda kohaldatakse iga vastuvõtva liikmesriigi territooriumil
tegutseva isiku või ettevõtte suhtes, nagu käesoleval juhul põhikohtuasjas, olla õigustatud, juhul kui see vastab olulistele
üldiste huvidega seotud vajadustele, on vajalik taotletava eesmärgi saavutamiseks ega lähe kaugemale sellest, mis on selle
eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt eelkõige 4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C-424/97: Haim, EKL 2000, lk I‑5123, punkt 57;
eespool nimetatud kohtuasi Mac Quen jt, punkt 26, ning 15. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C-439/99: komisjon
v.
Itaalia, EKL 2002, lk I-305, punkt 23).
Seega tuleb teha kindlaks, kas Prantsusmaa valitsuse esitatud põhjendused vastavad nendele kriteeriumidele.
Vaidlusalusest sättest tuleneva asutamisvabaduse piirangu õigustamiseks on Prantsusmaa valitsus viidanud nii tarbijakaitsele
kui keskmise pikkusega ja lühiajaliste hoiuste kasutamise edendamisele.
Ühelt poolt on kõnesolev keeld esmajoones vajalik peamiste pangateenuste tasuta osutamise jätkamiseks. Nõudehoiuse kontodelt
intressi maksmise sisseviimine tähendab panga poolt kantavate tegevuskulude märkimisväärset tõusu, mis selle korvamise eesmärgil
põhjustaks arvete tasumise kallinemise ja mitmete käesoleval ajal tasuta osutatavate pangateenuste, eelkõige tšekkide väljastamise
tasuliseks muutmise.
Sellele vaatamata peab rõhutama, et kuigi tarbijakaitse on kohustuslik nõue, mis võib õigustada EÜ asutamislepinguga tagatud
põhivabaduse piiramist, on põhikohtuasja esemeks olev keeld meede, mis on laiem, kui silmaspeetava eesmärgi saavutamiseks
vajalik, isegi kui see annab tarbijale teatavaid eeliseid.
Isegi kui eeldada, et nõudehoiuse kontodelt intressi maksmise keelu tühistamine toob tarbija jaoks paratamatult kaasa peamiste
pangateenuste kallinemise või tšekkidega arveldamine muutub tasuliseks, võib seda eelkõige vaadelda kui tarbija võimalust
valida intressita nõudehoiuse konto ja teatavate peamiste tasuta pangateenuste säilitamise ja nõudehoiuse konto, millelt makstakse
intressi ning krediidiasutuse õiguse nõuda tasu varem tasuta osutatud pangateenustelt, nagu tšekkide väljastamine, vahel.
Seoses Prantsuse ametiasutuste huviga edendada pikaajaliste hoiuste kasutamist tuleb rõhutada, et kuigi keeld maksta nõudehoiuse
kontodelt intressi soodustab kahtluseta keskmise pikkusega ja lühiajalisi hoiuseid, läheb see meede sellele vaatamata kaugemale
sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik.
Lähtudes eelmärgitust, tuleb eelotsuse küsimustele vastata nii, et EÜ artikliga 43 on vastuolus liikmesriigi eeskirjad, millega
keelatakse krediidiasutusel – teise liikmesriigi äriühingu tütarettevõtja – maksta intressi eurodes vääringustatud nõudehoiuse
kontodelt, mille on avanud esimesena mainitud liikmesriigi alalised elanikud.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega kaasnenud kohtukulusid, v.a põhikohtuasja poolte
kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
EÜ artikliga 43 on vastuolus liikmesriigi eeskirjad, millega keelatakse krediidiasutusel – teise liikmesriigi äriühingu tütarettevõtjal
– maksta intressi eurodes vääringustatud nõudehoiuse kontodelt, mille on avanud esimesena mainitud liikmesriigi alalised elanikud.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.