CELEX: 61992CJ0091
Ochrana spotřebitelů v případě smluv uzavřených mimo obchodní prostory
Dovolatelnost ve sporech mezi soukromými osobami

Usnesením
ze dne 24. ledna 1992 došlým Soudnímu dvoru dne
18. března 1992, položil Giudice conciliatore di Firenze
v Itálii na základě článku 177 Smlouvy o EHS otázku týkající
se zaprvé výkladu směrnice Rady 85/577/EHS ze dne 20. prosince 1985
o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených mimo
obchodní prostory (Úř. věst. L 372, s. 31; Zvl. vyd. 15/01, s.
262, dále jen „směrnice o smlouvách uzavřených mimo obchodní
prostory“) a zadruhé možnosti dovolávat se této směrnice ve sporu
mezi dodavatelem a spotřebitelem.
Tato
otázka byla vznesena v rámci sporu mezi P. Faccini Dori,
s bydlištěm v Monze (Itálie), a společností Recreb Srl
(dále jen „Recreb“).
Z předkládacího
usnesení vyplývá, že dne 19. ledna 1989, aniž by byla předem
P. Faccini Dori vyzvána, společnost Interdiffusion Srl
s posledně uvedenou na hlavním nádraží v Miláně (Itálie), tedy
mimo své obchodní prostory, uzavřela smlouvu na korespondenční kurz
angličtiny.
O několik
dní později P. Faccini Dori doporučeným dopisem ze dne 23. ledna
1989 informovala tuto společnost, že svou objednávku zrušuje. Společnost
jí odpověděla dne 3. června 1989, že svou pohledávku
postoupila společnosti Recreb. Dne 24. června 1989 P. Faccini
Dori písemně potvrdila společnosti Recreb, že od svého zápisu
odstoupila, přičemž se zejména dovolávala možnosti odstoupit od smlouvy
stanovené směrnicí o smlouvách uzavřených mimo obchodní prostory.
Cílem
této směrnice, jak vyplývá z jejích bodů odůvodnění, je zlepšit
ochranu spotřebitelů a ukončit rozpory mezi vnitrostátními právními
předpisy týkajícími se ochrany spotřebitele, rozpory, jež mohou mít
dopad na fungování společného trhu. Směrnice ve svém čtvrtém bodu
odůvodnění vysvětluje, že pro smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory
dodavatele je charakteristické, že podnět ke smluvnímu jednání zpravidla
pochází od dodavatele a spotřebitel není na smluvní jednání
připraven nebo je neočekává. Spotřebitel často nemá možnost porovnat
jakost a cenu nabídky s jinými nabídkami. Podle téhož bodu
odůvodnění je prvek překvapení obecně spojen nejen se smlouvami
sjednávanými před domovními dveřmi, ale rovněž s jinými typy smluv
uzavíraných dodavatelem mimo jeho obchodní prostory. Směrnice má tudíž
za cíl, jak vyplývá z jejího pátého bodu odůvodnění, poskytnout
spotřebiteli právo odstoupit od smlouvy ve lhůtě alespoň sedmi dnů,
která by mu umožnila ještě jednou posoudit závazky vyplývající ze
smlouvy.
Dne
30. června 1989 požádala Recreb Giudice conciliatore di
Firenze, aby přikázal P. Faccini Dori, aby jí zaplatila dohodnutou
částku zvýšenou o úroky a náklady.
Jednostranným
platebním rozkazem vydaným dne 20. listopadu 1989 uložil soudce P.
Faccini Dori zaplatit tyto částky. Paola Faccini Dori podala proti
tomuto rozkazu odpor ke stejnému soudci. Znovu uplatnila, že odstoupila
od smlouvy za podmínek stanovených směrnicí.
Je
nicméně nepochybné, že v rozhodné době skutkových okolností Itálie
nepřijala žádné opatření k provedení směrnice do svého
vnitrostátního práva, přestože lhůta stanovená pro její provedení
uplynula dne 23. prosince 1987. Itálie tuto směrnici totiž provedla
až decreto legislativo č. 50 ze dne 15. ledna 1992 (GURI,
řádný doplněk k č. 27, ze dne 3. února 1992, s. 24),
který nabyl účinnosti dne 3. března 1992.
Předkládající
soud se tázal, zda nehledě na to, že v rozhodné době skutkových
okolností případu Itálie neprovedla směrnici, může použít ustanovení
této směrnice.
Položil tedy Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí
být směrnice Společenství č. 577 ze dne 20. prosince 1985
považována za dostatečně přesnou a podrobnou a, v případě
kladné odpovědi na tuto otázku, mohla mít účinky ve vztazích mezi
jednotlivci a italským státem a ve vzájemných vztazích mezi
jednotlivci v průběhu období mezi uplynutím 24 měsíců stanovených
členským státům k tomu, aby dosáhly souladu s touto směrnicí,
a dnem, kdy italský stát dosáhl souladu s touto směrnicí?“
Je
třeba poukázat na to, že směrnice o smlouvách uzavřených mimo
obchodní prostory ukládá členským státům přijmout určitá pravidla určená
k úpravě právních vztahů mezi dodavateli a spotřebiteli.
Vzhledem k povaze sporu mezi spotřebitelem a podnikatelem
vyvolává otázka položená vnitrostátním soudem dva problémy, jež je třeba
zkoumat odděleně. Týká se především bezpodmínečného a dostatečně
přesného charakteru ustanovení směrnice, jež se týkají práva odstoupit
od smlouvy. Dále se týká toho, zda se při neexistenci opatření
k provedení směrnice lze ve sporech mezi soukromými osobami
dovolávat směrnice, jež ukládá členským státům přijetí určitých pravidel
určených právě k úpravě vztahů mezi těmito osobami.
K

bezpodmínečnému a dostatečně přesnému charakteru ustanovení směrnice o právu odstoupit od smlouvy
Podle
čl. 1 odst. 1 se směrnice vztahuje na smlouvy, na základě
kterých dodavatel dodává spotřebiteli zboží nebo poskytuje služby,
uzavřené v průběhu zájezdu organizovaného dodavatelem mimo jeho
obchodní prostory nebo v průběhu návštěvy dodavatele nebo
u spotřebitele na jeho pracovišti, neuskutečnila-li se návštěva na
výslovnou žádost spotřebitele.
Samotný
článek 2 upřesňuje, že „spotřebitelem“ se rozumí jakákoli fyzická
osoba, která v transakcích spadajících do oblasti působnosti této
směrnice jedná za účelem, který nelze považovat za jeho podnikatelskou
činnost nebo výkon povolání.
Tato
ustanovení jsou dostatečně přesná, aby umožnila vnitrostátnímu soudci
poznat, kdo jsou osoby povinné ze závazků a kdo jsou osoby
oprávněné. V tomto ohledu není třeba žádné zvláštní prováděcí
opatření. Vnitrostátní soudce se může omezit na to, že ověří, zda
smlouva byla uzavřena za okolností popsaných ve směrnici a zda
k jejímu uzavření došlo mezi dodavatelem a spotřebitelem ve
smyslu směrnice.
Na
ochranu spotřebitele, který uzavřel smlouvu za takových okolností,
stanoví článek 4 směrnice, že se od dodavatelů vyžaduje, aby písemně
poučili spotřebitele o jejich právu odstoupit od smlouvy
a současně jim sdělili jméno a adresu osoby, vůči které mohou
toto právo uplatnit. Dodává zejména, že v rámci čl. 1
odst. 1 musí být tato informace dána spotřebiteli v okamžiku
uzavření smlouvy. Konečně upřesňuje, že členské státy musí zajistit, aby
jejich vnitrostátní právní předpisy stanovily vhodná opatření na
ochranu spotřebitele v případě, že poučení uvedené v tomto
článku nebude vydáno.
Kromě
toho čl. 5 odst. 1 směrnice stanoví zejména, že spotřebitel
má právo v souladu s postupem stanoveným vnitrostátním právem
odstoupit od účinků svého závazku zasláním oznámení ve lhůtě alespoň
sedmi dnů po datu, ke kterému ho dodavatel v souladu se způsoby
a podmínkami stanovenými vnitrostátními právními předpisy
informoval o jeho právech. Odstavec 2 upřesňuje, že zaslání
oznámení má za následek, že spotřebitel je zproštěn všech závazků
vyplývajících ze zrušené smlouvy.
Články
4 a 5 přiznávají členským státům určitý prostor pro volné uvážení,
pokud jde o ochranu spotřebitele v případě, že dodavatel
informaci neposkytne, a pokud jde o stanovení lhůty
a způsobů pro odstoupení od smlouvy. Touto okolností však není
dotčena přesná a bezpodmínečná povaha ustanovení směrnice, která
jsou dotčena ve sporu v původním řízení. Tento prostor pro volné
uvážení totiž nevylučuje možnost určit minimální práva. V tomto
ohledu z podmínek článku 5 vyplývá, že odstoupení od smlouvy je
třeba oznámit v minimální lhůtě sedmi dnů od okamžiku, kdy
spotřebitel obdržel od dodavatele požadovanou informaci. Je tudíž možné
určit minimální ochranu, jež by měla být v každém případě zavedena.
Pokud
jde o první nastolený problém, je tedy namístě odpovědět
vnitrostátnímu soudu tak, že čl. 1 odst. 1, článek 2
a článek 5 směrnice jsou bezpodmínečné a dostatečně přesné,
pokud jde o určení oprávněných osob a o minimální lhůtu,
v níž musí být odstoupení od smlouvy oznámeno.
K

možnosti dovolávat se ustanovení směrnice o právu odstoupit od smlouvy ve sporu mezi spotřebitelem a dodavatelem
Druhý
problém nastolený vnitrostátním soudem se týká přesněji otázky, zda při
neexistenci opatření k provedení směrnice ve stanovených
lhůtách mohou spotřebitelé zakládat právo odstoupit od smlouvy vůči
dodavatelům, s nimiž uzavřeli smlouvu, na samotné směrnici
a uplatňovat toto právo před vnitrostátním soudem.
Jak
Soudní dvůr uvádí v ustálené judikatuře od rozsudku ze dne
26. února 1986, Marshall (152/84, Recueil, s. 723, bod 48),
samotná směrnice nemůže zakládat povinnosti pro jednotlivce,
a nelze se jí tedy vůči němu dovolávat.
Vnitrostátní
soud uvedl, že omezení účinků bezpodmínečných a dostatečně
přesných, leč neprovedených směrnic na vztahy mezi orgány veřejné moci
a jednotlivci by vedlo k tomu, že by normativní akt měl tuto
povahu pouze ve vztazích mezi některými právními subjekty práva, ačkoli
v italském právním řádu stejně jako v právním řádu každé
moderní země založené na zásadě legality je stát právním subjektem
podobným jakémukoli jinému subjektu. Pokud by bylo možné se směrnice
dovolávat jen vůči státu, představovalo by to sankci za nepřijetí
legislativních prováděcích opatření, jako by se jednalo o vztah
čistě soukromé povahy.
V tomto
ohledu stačí poukázat na to, že, jak vyplývá z výše uvedeného
rozsudku ze dne 26. února 1986, Marshall (body 48 a 49), je
judikatura o možnosti dovolávat se vůči orgánům veřejné správy
směrnic založena na závazném charakteru, který článek 189 přiznává
směrnici, přičemž tento závazný charakter existuje pouze vůči „každému
státu, jemuž je směrnice určena“. Cílem této judikatury je zamezit tomu,
aby „stát mohl mít prospěch z toho, že nedodržuje právo
Společenství“.
Bylo
by totiž nepřijatelné, aby se stát, jemuž zákonodárce Společenství
ukládá přijmout určitá pravidla k úpravě jeho vztahů – nebo vztahů
orgánů veřejné správy – s jednotlivci, a přiznání určitých
práv posledně uvedeným, mohl dovolávat toho, že nesplnil své povinnosti,
aby tak jednotlivci byli zbaveni prospěchu z těchto práv. Právě
z tohoto důvodu Soudní dvůr uznal možnost dovolávat se vůči státu
(nebo orgánům veřejné správy) některých ustanovení směrnic
o uzavírání veřejných zakázek (viz rozsudek ze dne 22. června
1989, Fratelli Costanzo, 103/88, Recueil, s. 1839) a směrnic
o harmonizaci daní z obratu (viz rozsudek ze dne
19. ledna 1982, Becker, 8/81, Recueil, s. 53).
Rozšířit
tuto judikaturu na oblast vztahů mezi jednotlivci by znamenalo přiznat
Společenství pravomoc s okamžitým účinkem stanovovat povinnosti
k tíži jednotlivců, ačkoli Společenství má tuto pravomoc pouze tam,
kde je mu udělena pravomoc přijímat nařízení.
Z toho
vyplývá, že při neexistenci opatření k provedení směrnice ve
stanovených lhůtách nemohou spotřebitelé zakládat právo odstoupit od
smlouvy vůči dodavatelům, s nimiž uzavřeli smlouvu, na samotné
směrnici a uplatňovat toto právo před vnitrostátním soudem.
Navíc
je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury od rozsudku ze dne
10. dubna 1984, Von Colson a Kamann (14/83, Recueil,
s. 1891, bod 26) povinnost členských států dosáhnout výsledku
stanoveného směrnicí, jenž ze směrnice vyplývá, jakož i jejich
povinnost podle článku 5 Smlouvy přijmout veškerá obecná i zvláštní
opatření ke splnění této povinnosti, jsou uloženy všem orgánům
členských států, včetně soudních orgánů v rámci jejich pravomocí.
Jak vyplývá z rozsudků Soudního dvora ze dne 13. listopadu
1990, Marleasing (C‑106/89, Recueil, s. I‑4135, bod 8) a ze
dne 16. prosince 1993, Wagner Miret (C‑334/92, Recueil,
s. I‑6911, bod 20), při použití vnitrostátního práva, ať se jedná
o ustanovení přijatá před přijetím nebo po přijetí směrnice, je
vnitrostátní soud povolaný k jejich výkladu povinen činit tak
v co největším možném rozsahu ve světle textu a účelu směrnice
za účelem dosažení výsledku sledovaného směrnicí a dosažení
souladu s čl. 189 třetím pododstavcem Smlouvy.
Pro případ,
že by výsledku stanoveného směrnicí nebylo možno dosáhnout pomocí
výkladu, je třeba připomenout, že podle rozsudku ze dne
19. listopadu 1991, Francovich a další (C‑6/90 a C‑9/90,
Recueil, s. I‑5357, bod 39), ukládá právo Společenství členským
státům nahradit škodu, již způsobily jednotlivcům z důvodu
neprovedení směrnice, pokud jsou splněny tři podmínky. Směrnice
především musí mít za cíl přiznání práv jednotlivcům. Obsah těchto práv
musí být dále možno identifikovat na základě ustanovení směrnice.
A konečně musí existovat příčinná souvislost mezi porušením
povinnosti, jež je uložena státu, a vzniklou škodou.
Směrnice
o smlouvách uzavřených mimo obchodní prostory má nepochybně za cíl
přiznání práv jednotlivcům a neméně jisté je to, že minimální
obsah těchto práv může být identifikován pouze na základě ustanovení
směrnice (viz výše bod 17).
Pokud
dojde ke vzniku škody a tato škoda je způsobena tím, že stát
porušil povinnost, jež mu byla uložena, je věcí vnitrostátního soudu,
aby v rámci vnitrostátního odpovědnostního práva zajistil právo
poškozených spotřebitelů na obdržení náhrady škody.
Co
se týká druhého problému vzneseného vnitrostátním soudem, je třeba
s přihlédnutím k předcházejícím úvahám odpovědět tak, že při
neexistenci opatření k provedení směrnice ve stanovených lhůtách
nemohou spotřebitelé zakládat právo odstoupit od smlouvy vůči
dodavatelům, s nimiž uzavřeli smlouvu, na samotné směrnici
a uplatňovat toto právo před vnitrostátním soudem. Vnitrostátní
soud je nicméně povinen, pokud použije ustanovení vnitrostátního práva,
ať již přijatá před přijetím, nebo po přijetí směrnice, vykládat je
v co největším možném rozsahu ve světle textu a účelu
směrnice.

K nákladům řízení
Výdaje
vzniklé dánské, německé, řecké, francouzské, italské, nizozemské vládě
a vládě Velké Británie a Komisi Evropských společenství, jež
předložily vyjádření Soudnímu dvoru, se nenahrazují. Vzhledem
k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení,
povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před
vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení
příslušný uvedený soud.
Z těchto důvodů
SOUDNÍ DVŮR
rozhodl o otázce, jež mu byla položena Giudice conciliatore di Firenze usnesením ze dne 24. ledna 1992, takto:
1)
Článek 1
odst. 1, článek 2 a článek 5 směrnice Rady 85/577/EHS ze dne
20. prosince 1985 o ochraně spotřebitelů v případě smluv
uzavřených mimo obchodní prostory jsou bezpodmínečné a dostatečně
přesné, pokud jde o určení oprávněných osob a o minimální
lhůtu, v níž musí být odstoupení od smlouvy oznámeno.
2)
Při
neexistenci opatření k provedení směrnice 85/577 ve stanovených
lhůtách nemohou spotřebitelé zakládat právo odstoupit od smlouvy vůči
dodavatelům, s nimiž uzavřeli smlouvu, na samotné směrnici
a uplatňovat toto právo před vnitrostátním soudem. Vnitrostátní
soud je nicméně povinen, pokud použije ustanovení vnitrostátního práva,
ať již přijatá před přijetím, nebo po přijetí směrnice, vykládat je
v co největším možném rozsahu ve světle textu a účelu
směrnice.
Due
Mancini
Moitinho de Almeida
Diez de Velasco
Edward
Kakouris
Joliet
Schockweiler
Rodriguez Iglesias
Grévisse
Zuleeg      Kapteyn
Murray
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 14. července 1994.
Vedoucí soudní kanceláře

Předseda
R. Grass

O. Due
*
Jednací jazyk: italština.