CELEX: 62004CJ0503
Nesplnění povinnosti státem
Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti
Neprovedení
Článek 228 ES
Opatření, která vyplývají z rozsudku Soudního dvora
Vypovězení smlouvy

1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Spolková republika Německo tím, že nepřijala
opatření vyplývající z rozsudku ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo (C‑20/01 a C‑28/01, Recueil, s. I‑3609), týkajícího
se uzavření smlouvy na odvádění odpadních vod obce Bockhorn (Německo) a smlouvy na svoz odpadu města Braunschweig (Německo),
nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 228 odst. 1 ES, a aby tomuto členskému státu uložil, aby Komisi na účet
vlastních zdrojů Evropského společenství zaplatil penále ve výši 31 680 eur za každý den prodlení s provedením opatření, která
jsou nezbytná pro vyhovění tomuto rozsudku ohledně smlouvy týkající se obce Bockhorn, a ve výši 126 720 eur za každý den prodlení
s provedením opatření, která jsou nezbytná pro vyhovění uvedenému rozsudku ohledně smlouvy týkající se města Braunschweig,
a to ode dne vydání rozsudku v projednávané věci až do provedení uvedených opatření.
2       Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 6. června 2005 bylo Francouzské republice, Nizozemskému království a Finské republice
povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání Spolkové republiky Německo.

Právní rámec
3       Směrnice Rady 89/665/EHS ze dne 21. prosince 1989 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přezkumného řízení
při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce (Úř. věst. L 395, s. 33; Zvl. vyd. 06/01, s. 246) ve svém čl. 2
odst. 6 stanoví:
„Účinky výkonu pravomocí uvedených v odstavci 1 na uzavření smlouvy po udělení zakázky se řídí vnitrostátními právními předpisy.
S výjimkou případu, kdy je třeba rozhodnutí před přiznáním náhrady škody zrušit, může členský stát dále stanovit, že poté,
co byla uzavřena smlouva po udělení zakázky, je pravomoc orgánů příslušných k přezkumu omezena na přiznání náhrady škody osobám
poškozeným protiprávním jednáním.“
4       Podle čl. 3 odst. 1 směrnice 89/665:
„Komise může zahájit řízení uvedené v tomto článku, pokud před uzavřením smlouvy dospěje k názoru, že při zadávání veřejných
zakázek ve smyslu směrnic 71/305/EHS a 77/62/EHS došlo ke zjevnému porušení práva Společenství v oblasti zadávání veřejných
zakázek.“

Výše uvedený rozsudek Komise v. Německo
5       V bodech 1 a 2 výroku výše uvedeného rozsudku Komise v. Německo Soudní dvůr rozhodl:
„1)      Spolková republika Německo tím, že veřejná zakázka na odvádění odpadních vod obce Bockhorn (Německo) nebyla vyhlášena a výsledek
zadávacího řízení nebyl oznámen v Doplňku k
Úřednímu věstníku Evropských společenství
, nesplnila při zadávání této veřejné zakázky na služby povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 8 ve spojení s čl. 15
odst. 2 a čl. 16 odst. 1 směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek
na služby [Úř. věst. L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 322].
2)      Spolková republika Německo tím, že město Braunschweig (Německo) zadalo veřejnou zakázku na svoz odpadu ve vyjednávacím řízení
bez předchozího vyhlášení veřejné zakázky, ačkoli nebyly splněny podmínky pro přímé zadání zakázky bez jejího vyhlášení ve
Společenství stanovené v čl. 11 odst. 3 směrnice 92/50, nesplnila při zadávání veřejné zakázky na služby povinnosti, které
pro ni vyplývají z článku 8 a čl. 11 odst. 3 písm. b) uvedené směrnice.“

Postup před zahájením soudního řízení
6       Dopisem ze dne 27. června 2003 požádala Komise německou vládu, aby jí sdělila, jaká opatření přijala k provedení výše uvedeného
rozsudku Komise v. Německo.
7       Vzhledem k tomu, že Komise nebyla s odpovědí německé vlády ze dne 7. srpna 2003 spokojena, vyzvala dne 17. října 2003 německé
orgány k předložení jejich vyjádření ve lhůtě dvou měsíců.
8       Ve svém sdělení ze dne 23. prosince 2003 německá vláda uvedla, že počátkem prosince 2003 zaslala zemské vládě Dolního Saska
dopis, ve kterém ji vyzvala k dodržování platného práva v oblasti zadávání veřejných zakázek a k podání informací o opatřeních,
jež mají umožnit, aby v budoucnu k podobným porušením nedocházelo. Německá vláda mimoto poukázala na § 13 nařízení o zadávání
veřejných zakázek (Vergabeverordnung), jež vstoupilo v platnost dne 1. února 2001, který stanoví, že smlouvy uzavřené zadavateli
jsou neplatné, jestliže neúspěšní uchazeči nejsou ve lhůtě čtrnácti dnů před zadáním veřejné zakázky informováni o uzavření
uvedených smluv. Tato vláda rovněž uplatnila, že právo Společenství nevyžaduje vypovězení obou smluv dotčených ve věci, ve
které byl vydán výše uvedený rozsudek Komise v. Německo.
9       Dne 1. dubna 2004 Komise Spolkové republice Německo zaslala odůvodněné stanovisko, na které posledně uvedená odpověděla dne
7. června 2004.
10     Majíc za to, že Spolková republika Německo nepřijala opatření vyplývající z výše uvedeného rozsudku Komise v. Německo, rozhodla
se Komise podat projednávanou žalobu.

K žalobě

K předmětu žaloby
11     Jelikož Spolková republika Německo ve své žalobní odpovědi oznámila, že dne 28. února 2005 zrušila smlouvu uzavřenou obcí
Bockhorn o odvádění jejích odpadních vod, Komise ve své replice oznámila, že již netrvá na žalobě ani návrhu na uložení penále
v rozsahu, v němž se vztahují na uvedenou smlouvu.
12     Jelikož tedy Komise částečně vzala svou žalobu zpět, je namístě tuto žalobu zkoumat pouze v rozsahu, v němž se vztahuje na
smlouvu uzavřenou městem Braunschweig na svoz odpadu.

K přípustnosti
13     Spolková republika Německo zaprvé uplatňuje nedostatek aktivní legitimace Komise z důvodu, že nepodala žádost o výklad rozsudku
podle článku 102 jednacího řádu Soudního dvora. Podle tohoto členského státu mohl a měl být spor týkající se otázky, jaké
důsledky vyplývají z výše uvedeného rozsudku Komise v. Německo, rozhodnut v rámci žádosti o výklad uvedeného rozsudku, a nikoli
v rámci žaloby založené na článku 228 ES.
14     Toto tvrzení nicméně není možno přijmout.
15     V rámci řízení o nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES je totiž Soudní dvůr povinen pouze určit, že bylo porušeno
ustanovení práva Společenství. Podle čl. 228 odst. 1 ES poté přísluší dotyčnému členskému státu, aby přijal opatření, která
vyplývají z rozsudku Soudního dvora (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 18. listopadu 2004, Komise v. Německo, C‑126/03, Sb. rozh.
s. I‑11197, bod 26). Vzhledem k tomu, že otázka, jaká opatření vyplývají z rozsudku určujícího nesplnění povinnosti podle
článku 226 ES, tedy nemá nic společného s předmětem takového rozsudku, nemůže být tato otázka předmětem žádosti o výklad tohoto
rozsudku (viz v tomto smyslu rovněž usnesení ze dne 20. dubna 1988, Maindiaux a další v. HSV a další, 146/85 INT a 431/85
INT, Recueil, s. 2003, bod 6).
16     Mimoto právě v rámci případné žaloby podle čl. 228 odst. 2 má členský stát, kterému přísluší vyvodit důsledky, jež podle jeho
názoru vyplývají z rozsudku, který určil nesplnění povinnosti, odůvodnit jejich opodstatněnost, jestliže jsou kritizovány
Komisí.
17     Spolková republika Německo, podporovaná Nizozemským královstvím, Soudnímu dvoru ve své duplice zadruhé navrhuje, aby bylo
řízení ukončeno podle čl. 92 odst. 2 jednacího řádu, jelikož se návrh stal bezpředmětným, poněvadž s účinností od 10. července
2005 rovněž zrušila smlouvu uzavřenou městem Braunschweig na svoz odpadu.
18     Komise ve svém vyjádření ke spisům vedlejších účastníků Francouzské republiky, Nizozemského království a Finské republiky
odpovídá, že má nadále zájem na tom, aby Soudní dvůr rozhodl o otázce, zda v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném
stanovisku vydaném na základě článku 228 ES, již Spolková republika Německo vyhověla výše uvedenému rozsudku ze dne 10. dubna
2003, Komise v. Německo. Komise nicméně upřesňuje, že již není nutné uložit zaplacení penále.
19     V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je datem rozhodným pro posouzení existence nesplnění povinnosti
podle článku 228 ES uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku vydaném podle tohoto ustanovení (rozsudek ze dne 18. července
2006, Komise v. Itálie, C‑119/04, Sb. rozh. s. I‑6885, bod 27 a uvedená judikatura).
20     V projednávané věci odůvodněné stanovisko, které, jak vyplývá z razítka přijetí, bylo německým orgánům doručeno dne 1. dubna
2004, obsahovalo údaj o dvouměsíční lhůtě. Datem rozhodným pro posouzení existence nesplnění povinnosti podle článku 228 ES
je tedy 1. červen 2004. K tomuto datu však smlouva uzavřená městem Braunschweig na svoz odpadu ještě zrušena nebyla.
21     Mimoto není žaloba nepřípustná, na rozdíl od toho, co Spolková republika Německo tvrdila na jednání, ani z důvodu, že Komise
již nenavrhuje uložení penále.
22     Jelikož Soudní dvůr má pravomoc uložit peněžitou sankci, kterou Komise nenavrhla (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. července
2005, Komise v. Francie, C‑304/02, Sb. rozh. s. I‑6263, bod 90), není totiž žaloba nepřípustná pouze na základě skutečnosti,
že Komise má v určitém stadiu řízení před Soudním dvorem za to, že penále již není třeba uložit.
23     Co se zatřetí týče námitky nepřípustnosti vycházející z článku 3 směrnice 89/665, na kterou odkazuje generální advokátka v bodě
44 svého stanoviska, je namístě uvést, že zvláštní řízení upravené v tomto ustanovení je předběžným opatřením, které nemůže
ani zrušit, ani nahradit pravomoc Komise podle článků 226 ES a 228 ES (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 2. června 2005,
Komise v. Řecko, C‑394/02, Sb. rozh. s. I‑4713, bod 27 a uvedená judikatura).
24     Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že žaloba je přípustná.

K věci samé
25     Komise má za to, že Spolková republika Německo nepřijala dostatečná opatření pro vyhovění výše uvedenému rozsudku ze dne 10. dubna
2003, Komise v. Německo, poněvadž tento členský stát přede dnem uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku nevypověděl
smlouvu uzavřenou městem Braunschweig na svoz odpadu.
26     Spolková republika Německo opakovaně uvádí názor vyjádřený ve sdělení německé vlády ze dne 23. prosince 2003, podle něhož
vypovězení smluv dotčených tímto rozsudkem nebylo požadováno, a tvrdí, že kroky uvedené v tomto sdělení představovaly dostatečná
opatření pro vyhovění uvedenému rozsudku.
27     V tomto ohledu je namístě připomenout, že jak vyplývá z bodu 12 výše uvedeného rozsudku ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo,
město Braunschweig a Braunschweigsche Kohlebergwerke uzavřely smlouvu, na základě které byl Braunschweigsche Kohlebergwerke
od června, resp. července 1999 a na dobu 30 let svěřen svoz zbytkového odpadu pro tepelné zpracování.
28     Jak přitom uvádí generální advokátka v bodě 72 svého stanoviska, opatření uvedená německou vládou v jejím sdělení ze dne 23. prosince
2003 směřovala pouze k tomu, aby nedošlo k uzavření nových smluv, které by zakládaly nesplnění povinnosti podobná těm určeným
v uvedeném rozsudku. Nezabránila však tomu, aby smlouva uzavřená městem Braunschweig byla ke dni 1. června 2004 nadále plně
účinná.
29     Protože uvedená smlouva nebyla ke dni 1. června 2004 zrušena, nesplnění povinnosti tudíž k tomuto datu přetrvávalo. Zásah
do volného pohybu služeb způsobený porušením ustanovení směrnice 92/50 totiž přetrvává během celé doby provádění smluv uzavřených
v rozporu s touto směrnicí (výše uvedený rozsudek ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo, bod 36). Vzhledem k dlouhé době,
na kterou byla dotčená smlouva uzavřena, se mimoto k uvedenému datu ohledně nesplnění povinnosti mělo za to, že bude trvat
ještě desetiletí.
30     Vzhledem ke všem těmto okolnostem se v takové situaci, jaká nastala v projednávané věci, nelze domnívat, že co se týče smlouvy
uzavřené městem Braunschweig, Spolková republika Německo přijala ke dni 1. června 2004 opatření, která vyplývají z výše uvedeného
rozsudku ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo.
31     Spolková republika Německo, podporovaná Francouzskou republikou, Nizozemským královstvím a Finskou republikou, však uplatňuje,
že čl. 2 odst. 6 druhý pododstavec směrnice 89/665, který členským státům umožňuje v jejich právních předpisech stanovit,
že poté, co byla uzavřena smlouva po udělení zakázky, podání opravného prostředku může vést pouze k přiznání náhrady škody,
a takto vyloučit jakoukoli možnost vypovězení této smlouvy, brání tomu, aby určení nesplnění povinnosti ve smyslu článku 226 ES,
týkající se takové smlouvy, mělo za následek povinnost tuto smlouvu vypovědět. Takové povinnosti podle těchto členských států
brání rovněž zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání, zásada
pacta sunt servanda
, základní právo vlastnit majetek, článek 295 ES, jakož i judikatura Soudního dvora v oblasti omezení časových účinků rozsudku.
32     Nicméně tyto argumenty nemohou být přijaty.
33     Co se zaprvé týče čl. 2 odst. 6 druhého pododstavce směrnice 89/665, Soudní dvůr již rozhodl, že i když je pravdou, že uvedené
ustanovení členským státům povoluje zachovat účinky smluv uzavřených v rozporu se směrnicemi v oblasti zadávání veřejných
zakázek, a chrání tak legitimní očekávání smluvních stran, nemůže, aniž by omezilo dosah ustanovení Smlouvy o ES zavádějících
vnitřní trh, mít za následek, že na chování zadavatele vůči třetím osobám bude po uzavření takových smluv nahlíženo tak, že
je v souladu s právem Společenství (výše uvedený rozsudek ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo, bod 39).
34     Přitom jestliže se čl. 2 odst. 6 druhý pododstavec směrnice 89/665 nedotýká použití článku 226 ES, nemůže se dotýkat ani použití
článku 228 ES, neboť by tím, v takové situaci, jaká nastala v projednávané věci, byl omezen dosah ustanovení Smlouvy zavádějících
vnitřní trh.
35     Mimoto čl. 2 odst. 6 druhý pododstavec směrnice 89/665, jehož cílem je zajistit ve všech členských státech možnost účinného
přezkumu v případě porušení práva Společenství v oblasti veřejných zakázek nebo vnitrostátních pravidel provádějících toto
právo, aby bylo zajištěno účinné provádění směrnic o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek (rozsudek ze dne 12. prosince
2002, Universale-Bau a další, C‑470/99, Recueil, s. I‑11617, bod 71), se týká, jak vyplývá z jeho znění, náhrady škody, které
osoba poškozená protiprávním jednáním, jehož se dopustil zadavatel, může od posledně uvedeného dosáhnout. Z důvodu své specifičnosti
však toto ustanovení nelze považovat za pravidlo, kterým se řídí rovněž vztah mezi členským státem a Společenstvím, tedy vztah,
o který se jedná v kontextu článků 226 ES a 228 ES.
36     Co se zadruhé týče zásad právní jistoty a ochrany legitimního očekávání, zásady
pacta sunt servanda
, jakož i práva vlastnit majetek, i za předpokladu, že by se v případě vypovězení smlouvy mohla proti zadavateli jeho smluvní
strana těchto zásad a tohoto práva dovolávat, členský stát by v každém případě tuto skutečnost nemohl uplatňovat jako odůvodnění,
proč nebyl proveden rozsudek určující nesplnění povinnosti podle článku 226 ES, a tudíž se vyhnout vlastní odpovědnosti stanovené
právem Společenství (viz obdobně rozsudek ze dne 17. dubna 2007, AGM-COS.MET, C‑470/03, Sb. rozh. s. I‑2749, bod 72).
37     Co se zatřetí týče článku 295 ES, podle něhož se „tato smlouva [...] nijak nedotýká úpravy vlastnictví, uplatňované v členských
státech“, je namístě připomenout, že uvedený článek nemá za následek to, že se na úpravy vlastnictví existující v členských
státech nevztahují základní pravidla Smlouvy (rozsudek ze dne 13. května 2003, Komise v. Španělsko, C‑463/00, Recueil, s. I‑4581,
bod 67 a uvedená judikatura). Zvláštnosti úpravy vlastnictví existující v členském státě tedy nemohou odůvodnit přetrvávání
nesplnění povinnosti spočívajícího v zásahu do volného pohybu služeb způsobeného porušením ustanovení směrnice 92/50.
38     Ostatně je třeba připomenout, že se členský stát nemůže dovolávat ustanovení, praxe nebo okolností svého vnitrostátního právního
řádu, aby tím odůvodnil nesplnění povinností vyplývajících z práva Společenství (výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod
25 a uvedená judikatura).
39     Co se začtvrté týče judikatury Soudního dvora v oblasti omezení časových účinků rozsudku, stačí uvést, že tato judikatura
v žádném případě neumožňuje odůvodnit neprovedení rozsudku určujícího nesplnění povinnosti podle článku 226 ES.
40     Proto je sice ohledně smlouvy uzavřené městem Braunschweig nutno určit, že Spolková republika Německo nepřijala ke dni 1. června
2004 opatření, která vyplývají z výše uvedeného rozsudku ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo, týž závěr však již neplatí
k datu posouzení skutkových okolností Soudním dvorem. Z toho vyplývá, že uložení penále, které již Komise ostatně nenavrhuje,
není odůvodněné.
41     Stejně tak jsou okolnosti projednávané věci takové, že se nezdá být nezbytné uložit zaplacení paušální částky.
42     Je tudíž třeba určit, že Spolková republika Německo tím, že k datu, ke kterému uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku
vydaném Komisí podle článku 228 ES, nepřijala opatření vyplývající z výše uvedeného rozsudku ze dne 10. dubna 2003, Komise
v. Německo, ohledně uzavření smlouvy na svoz odpadu města Braunschweig, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z uvedeného
článku.

K nákladům řízení
43     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise náhradu nákladů
řízení od Spolkové republiky Německo požadovala a Spolková republika Německo neměla v zásadě ve věci úspěch, je namístě posledně
uvedené uložit náhradu nákladů řízení. V souladu s odst. 4 prvním pododstavcem téhož článku Francouzská republika, Nizozemské
království a Finská republika, vedlejší účastníci řízení, ponesou vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
1)
Spolková republika Německo tím, že k datu, ke kterému uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku vydaném Komisí Evropských
společenství podle článku 228 ES, nepřijala opatření vyplývající z rozsudku Soudního dvora ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo
(C‑20/01 a C‑28/01), ohledně uzavření smlouvy na svoz odpadu města Braunschweig (Německo), nesplnila povinnosti, které pro
ni vyplývají z uvedeného článku.
2)
Spolkové republice Německo se ukládá náhrada nákladů řízení.
3)
Francouzská republika, Nizozemské království a Finská republika ponesou vlastní náklady řízení.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: němčina.