CELEX: 61999TJ0023
Konkurencija
Bauda

Bylos aplinkybės
1
LR AF 1998
, anksčiau
Løgstør Rør A/S
, yra Danijos bendrovė, bylai svarbiu laikotarpiu gaminusi ir prekiavusi vamzdžiais, be kita ko, naudojamais šilumai tiekti.
2       Centralizuoto šilumos tiekimo sistemose centrinėje vietoje sušildomas šildymo sistemos vanduo požeminiu vamzdynu tiekiamas
šildomiems pastatams. Kadangi šildymo sistemos vandens (arba vandens garų) temperatūra labai aukšta, vamzdžiai turi būti gerai
izoliuoti, kad šilumos tiekimas būtų ekonomiškas ir saugus. Naudojamus izoliuotus vamzdžius paprastai sudaro plieninis vamzdis,
apgaubtas plastikinio vamzdžio, o tarp jų esantis tarpas užpildytas izoliaciniu putplasčio sluoksniu.
3       Šiluminiai vamzdžiai yra svarbios valstybių narių tarpusavio prekybos objektas. Didžiausios Europos Sąjungos vidaus rinkos
yra Vokietija, kurios bendras suvartojimas Bendrijoje sudaro 40 %, ir Danija, suvartojanti 20 %. Danija, kurios gamybos pajėgumai
Europos Sąjungoje sudaro 50 %, yra svarbiausia šiluminių vamzdžių gamintoja, tiekianti juos visoms valstybėms narėms, kuriose
naudojamos centralizuoto šilumos tiekimo sistemos.
4       1995 m. sausio 18 d. skundu Švedijos įmonė
Powerpipe AB
pranešė Komisijai, kad kiti šiluminių vamzdžių gamintojai ir tiekėjai sudarė kartelį, taip tarpusavyje pasidalindami Europos
rinką, ir, siekdami pakenkti ieškovės verslui, neleisti jai išeiti už Švedijos rinkos ribų ar ją visiškai išstumti iš verslo,
ėmėsi tarpusavyje suderintų veiksmų.
5       1995 m. birželio 28 d. Komisijos ir atitinkamų valstybių narių konkurencijos tarnybų pareigūnai, remdamiesi 1995 m. birželio
12 d. Komisijos sprendimu, dešimtyje šiluminės įrangos įmonių ir įmonių asociacijų, tarp kurių buvo ir ieškovė, tuo pačiu
metu ir prieš tai nepranešusios atliko patikrinimus (toliau – patikrinimai).
6       Vėliau Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties 85
ir 86 straipsnius (OL 1962, Nr. 13, p. 204), 11 straipsniu, pateikė ieškovei ir daugeliui su šios bylos dalyku susijusių įmonių
prašymus pateikti informaciją.
7       1997 m. kovo 20 d. Komisija pateikė ieškovei ir kitoms susijusioms įmonėms pranešimą apie kaltinimus. Šių įmonių paaiškinimai
buvo išklausyti 1997 m. lapkričio 24 ir 25 d.
8       1998 m. spalio 21 d. Komisija procedūroje pagal EB sutarties 85 straipsnį (byla IV/35.691/E‑4: Šiluminės įrangos kartelis)
priėmė sprendimą 1999/60/EB (OL 1999, L 24, p. 1), apie kurį prieš jo paskelbimą buvo pranešta 1998 m. lapkričio 6 d. sprendimu
(C (1998) 3415 galut.) (toliau – sprendimas arba ginčijamas sprendimas); šiame sprendime Komisija konstatavo, kad įvairios
įmonės, tarp jų ir ieškovė, dalyvavo sudarant tarpusavyje susijusius susitarimus ir imantis suderintų veiksmų EB sutarties
85 straipsnio 1 dalies (dabar EB sutarties 81 straipsnio 1 dalis) prasme (toliau – kartelis).
9       Sprendime teigiama, kad 1990 m. pabaigoje keturi Danijos šiluminių vamzdžių gamintojai sutarė dėl bendro pobūdžio bendradarbiavimo
nacionalinėje rinkoje principų. Komisijos teigimu, šio susitarimo šalimi buvo ieškovė ir bendros Švedijos ir Šveicarijos pramonės
grupės
ABB Asea Brown Boveri Ltd,
dukterinė įmonė Danijoje
ABB IC Møller A/S
(toliau –
ABB
),
Starpipe
pavadinimu žinoma įmonė
Dansk Rørindustri A/S
(toliau –
Dansk Rørindustri
) ir
Tarco Energi A/S
(toliau –
Tarco
) (toliau visos keturios bendrai – Danijos gamintojai). Vienas iš pirmųjų veiksmų buvo kainų kėlimo koordinavimas Danijos
ir užsienio rinkose. Siekiant pasidalinti Danijos rinką, buvo sutarta dėl kvotų, kurias taikė ir kontroliavo iš šių įmonių
pardavimo vadovų sudaryta „kontaktinė grupė“. Bet kokio verslo projekto atveju (toliau – projektas) įmonė, kuriai kontaktinė
grupė paskirdavo užsakymą, kitas įmones informuodavo apie ketinamą pasiūlyti užsakymo kainą, šios savo ruožtu pateikdavo savo
pasiūlymus už didesnę kainą, kad apsaugotų kartelio paskirtą tiekėją.
10     Nuo 1991 m. rudens reguliariuose Danijos gamintojų susitikimuose dalyvaudavo ir du Vokietijos gamintojai – grupė
Henss/Isoplus
(toliau –
Henss/Isoplus
) ir
Pan-Isovit GmbH
(toliau –
Pan-Isovit
). Šių susitikimų metu vyko derybos dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, kurios 1993 m. rugpjūčio mėnesį baigėsi susitarimu
dėl pardavimo kvotų skyrimo kiekvienai suinteresuotai įmonei.
11     1994 m. visi šie gamintojai buvo sutarę dėl kvotų visoje Europos rinkoje. Šis visą Europą apimantis kartelis buvo pagrįstas
dvipakope struktūra. „Direktorių klubas“, į kurį įėjo kartelį sudariusių įmonių valdybų pirmininkai ir direktoriai, nustatydavo
kvotas, kurias skirdavo kiekvienai įmonei tiek bendrojoje rinkoje, tiek atskirose nacionalinėse rinkose – visų pirma, Danijoje,
Vokietijoje, Suomijoje, Italijoje, Nyderlanduose, Austrijoje ir Švedijoje. Buvo sukurtos už tam tikras nacionalines rinkas
atsakingos „kontaktinės grupės“, kurias paprastai sudarė prekybos vadovai, kuriems buvo pavesta įgyvendinti susitarimus skiriant
atskirus užsakymus ir koordinuojant pasiūlymus.
12     Kalbant apie Vokietijos rinką, sprendime teigiama, kad po 1994 m. rugpjūčio 18 d. šešių didžiausių Europos gamintojų (
ABB
,
Dansk Rørindustri
,
Henss/Isoplus
,
Pan-Isovit
,
Tarco
ir ieškovės) ir
Brugg Rohrsysteme GmbH
(toliau –
Brugg
) susitikimo 1994 m. spalio 7 d. įvyko pirmasis už Vokietiją atsakingos kontaktinės grupės susitikimas. Komisijos teigimu,
šios kontaktinės grupės susitikimai buvo tęsiami ir po 1995 m. birželio mėnesį Komisijos atliktų patikrinimų, nors nuo to
momento jie buvo organizuojami už Europos Sąjungos ribų ? Ciuriche. Susitikimai Ciuriche vyko iki 1996 m. kovo 25 d.
13     Sprendime minima, kad sudėtine kartelio dalimi, be kita ko, buvo susitarimai dėl suderintų veiksmų ir jų taikymas, siekiant
išstumti vienintelę reikšmingą karteliniame susitarime nedalyvaujančią įmonę
Powerpipe
. Tam tikri kartelinio susitarimo dalyviai perviliojo svarbius
Powerpipe
darbuotojus ir davė
Powerpipe
suprasti, kad ji turėtų pasitraukti iš Vokietijos rinkos. 1995 m. kovo mėnesį
Powerpipe
laimėjus svarbų projektą Vokietijoje, Diuseldorfe įvyko šešių minėtų gamintojų ir
Brugg
susitikimas. Komisijos teigimu, šio susitikimo metu buvo nutarta kolektyviai boikotuoti
Powerpipe
klientus ir tiekėjus, kas vėliau ir buvo padaryta.
14     Savo sprendime Komisija nurodo priežastis, dėl kurių ne tik aiškus rinkos pasidalijimas tarp Danijos gamintojų nuo 1990 m.
pabaigos, bet ir konkurencijos pažeidimai nuo 1991 m. spalio mėnesio kartu paėmus gali būti vertinami kaip draudžiamas „susitarimas“
EB sutarties 85 straipsnio 1 dalies prasme. „Danijos“ ir „Europos“ kartelis tėra to paties vienintelio Danijoje pradėto kartelio
išraiška, kuriuo nuo pat pradžių buvo siekiama ilgainiui išplėsti jo dalyvių kontrolę visoje rinkoje. Besitęsiantis gamintojų
susitarimas turėjo didelės įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai.
15     Dėl šių priežasčių sprendimas nustato:
„1 straipsnis
ABB Asea Brown Boveri Ltd, Brugg Rohrsysteme GmbH, Dansk Rørindustri A/S, Henss/Isoplus grupė, KE KELIT Kunststoffwerk GmbH,
Oy KWH Pipe AB, Løgstør Rør A/S, Pan-Isovit GmbH, Sigma Tecnologie Di Rivestimento S.r.l. ir Tarco Energi A/S pažeidė EB sutarties
85 straipsnio 1 dalį, motyvacinėje dalyje nurodytu būdu ir apimtimi dalyvaudamos sudarant tarpusavyje susijusius susitarimus
ir imdamosi suderintų veiksmų izoliuotų vamzdžių sektoriuje, kuriuos 1990 m. lapkričio–gruodžio mėnesiais inicijavo keturi
Danijos gamintojai, vėliau išplėtė į kitas nacionalines rinkas bei įtraukė Pan-Isovit ir Henss/Isoplus, ir 1994 m. pabaigoje
sudarydamos platų kartelį, apimantį visą bendrąją rinką.
Pažeidimai truko:
–       <…>
Løgstør
<….> atveju nuo 1990 m. lapkričio–gruodžio mėnesių iki mažiausiai 1996 m. kovo–balandžio mėnesio.
<…>
<…>
Pagrindiniai pažeidimų bruožai buvo:
–       nacionalinių rinkų, o vėliau ir visos Europos rinkos pasidalijimas numatant kvotas;
–       nacionalinių rinkų priskyrimas atskiriems gamintojams ir priemonių kitiems gamintojams išstumti taikymas;
–       susitarimai dėl izoliuotų vamzdžių ir atskirų projektų kainų;
–       projektų paskyrimas išrinktiems gamintojams ir manipuliavimas konkurso procedūromis, siekiant užtikrinti, kad konkursą laimėtų
numatytas gamintojas;
–       susitarimas dėl suderintų veiksmų ir jų įgyvendinimas, siekiant apsaugoti kartelį nuo vienintelės didelės kartelio nare nesančios
įmonės
Powerpipe AB
, kliudyti ir pakenkti jos verslui arba išstumti ją iš rinkos.
<…>
3 straipsnis
Toliau išvardytoms įmonėms už 1 straipsnyje nurodytus pažeidimus skiriamos tokios piniginės baudos:
<…>
Løgstør Rør A/S
– 8 900 000 ekiu,
<…>“
16     Šis sprendimas buvo nusiųstas ieškovei 1998 m. lapkričio 12 d. laišku ir buvo gautas kitą dieną.

Procesas ir šalių prašymai
17     1999 m. sausio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sekretoriate gautu pareiškimu ieškovė pateikė šį ieškinį.
18     Kitos septynios iš devynių dėl pažeidimų atsakomybėn patrauktos įmonės taip pat pateikė ieškinius dėl šio sprendimo (bylos
T‑9/99, T‑15/99, T‑16/99, T‑17/99, T‑21/99, T‑28/99 ir T‑31/99).
19     Pirmosios instancijos teismas (ketvirtoji kolegija), remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, nusprendė pradėti žodinę proceso
dalį ir, imdamasis procesinių priemonių, nurodė šalims atsakyti į rašytinius klausimus ir pateikti tam tikrus dokumentus.
Šalys šiuos nurodymus įvykdė.
20     2000 m. spalio 25 d. viešojo posėdžio metu šalys dalyvavo teismo posėdyje ir atsakė į žodinius Pirmosios instancijos teismo
klausimus.
21     Ieškovė prašo:
–       panaikinti ginčijamą sprendimą ta apimti, kuria jis su ja susijęs
–       arba bent jau ženkliai sumažinti piniginę baudą;
–       priteisti iš atsakovės bylinėjimosi išlaidas.
22     Atsakovė prašo:
–       atmesti ieškinį;
–       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl bylos esmės
23     Ieškovė iš esmės nurodo penkis ieškinio pagrindus. Pirmu ieškinio pagrindas yra dėl fakto klaidų taikant EB sutarties 85 straipsnio
1 dalį. Antru ieškinio pagrindu ji teigia, kad buvo pažeista teisė į gynybą. Trečias ieškinio pagrindas susijęs su bendrųjų
teisės principų pažeidimais ir fakto klaidomis apskaičiuojant piniginės baudos dydį. Ketvirtas ieškinio pagrindas susijęs
su pareigos motyvuoti piniginės baudos dydį pažeidimu. Penktas ieškinio pagrindas susijęs su pernelyg didelėmis palūkanomis,
taikomomis nedelsiant nesumokėjus baudos.

I – Dėl pirmo ieškinio pagrindo, susijusio su fakto klaida taikant EB sutarties 85 straipsnio 1 dalį

A – Dėl Danijos kartelio kompensacinio mechanizmo
1. Šalių argumentai
24     Ieškovė nurodo, kad Komisija savo sprendimo 35 konstatuojamoje dalyje neteisingai teigė, jog 1991 m. pabaigoje ji dalyvavo
kompensaciniame mechanizme.
Tarco
pareikalavus kompensuoti jos prarastą rinkos dalį, ji tik pasiūlė
Tarco
naudai atsiimti savo pasiūlymą Islandijos rinkoje, kurį, jos žiniomis, Islandijos klientas jau buvo atmetęs. Buvo svarstomi
ir kiti kompensaciniai mechanizmai, tačiau galiausiai ieškovė kompensacijų
Tarco
nemokėjo. Tai patvirtina, kad ieškovė neketino dalyvauti kompensaciniame mechanizme ir to faktiškai nepadarė.
25     Atsakovė laiko ieškovės argumentus nepakankamais, nes ji pripažįsta kartu su
Tarco
svarsčiusi kompensacines priemones ir pasiūliusi atsiimti savo pasiūlymą viename konkurse. Argumentas, kad nebuvo sumokėta
finansinė kompensacija, neprieštarauja sprendime pateiktai kompensacinio mechanizmo analizei.
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
26     Komisija savo sprendimo 35 konstatuojamoje dalyje teigia, kad dėl kartelio Danijos rinkoje nekyla jokių abejonių, jog 1991 m.
pabaigoje egzistavo kompensacinis mechanizmas, nors nėra aišku, kaip tiksliai kompensacijos buvo mokamos. Ji atkreipia dėmesį
į
Tarco
pateiktą informaciją apie pinigų mokėjimus ir už tai išrašytas fiktyvaus vamzdžių pirkimo sąskaitas bei 1997 m. spalio 2 d.
ieškovės atsakymą į 1997 m. rugpjūčio 26 d. prašymą pateikti informaciją, kuriame minima, jog
Tarco
pateikti kompensacijos reikalavimai buvo įvykdyti įskaičiuojant ieškovės
Tarco
įmonei pateiktus užsakymus ir ieškovei
Tarco
naudai atsisakius dalyvauti bendrame projekte Islandijoje (sprendimo 35 konstatuojamosios dalies 2 pastraipa). Toliau Komisija
konstatuoja, kad nepriklausomai nuo to, kokią tiksliai funkciją 1991 m. atliko kompensacinė sistema, 1992 m. ji buvo pakeista;
į kitus metus vietoj mokėjimų turėjo būti „perkeliama“ perteklinė rinkos dalis ir paskirstoma savo kvotos neįvykdžiusiems
gamintojams (sprendimo 35 konstatuojamosios dalies 3 pastraipa).
27     Ieškovė pripažįsta, kad pokalbių su
Tarco
, vykusių šiai pareikalavus kompensacijos už pralaimėtus projektus, metu pavyko įvykdyti jos reikalavimus, pasitraukiant iš
konkurso dėl projekto Islandijoje.
28     Nors ieškovė žinojo, kad konkurso dėl šio projekto jai nepavyks laimėti, ir po pokalbių su
Tarco
kompensacijos jai nebuvo sumokėtos, nėra jokių abejonių, kad ieškovė, siekdama patenkinti
Tarco
reikalavimą sumokėti kompensaciją, kuris buvo paremtas kartelio sukurtu mechanizmu, šios naudai atsisakė dalyvauti konkurse
dėl vieno projekto.
29     Todėl Komisija visiškai teisingai laiko įrodytu kompensacinio mechanizmo egzistavimo faktą, nors nėra aišku, kaip konkrečiai
šios kompensacijos buvo mokamos.
30     Dėl šių priežasčių ieškovės argumentas yra atmestinas.

B – Dėl tolesnio kartelio egzistavimo nuo 1990 iki 1996 m.
31     Ieškovė neigia „nuo 1990 m. lapkričio–gruodžio mėnesio iki mažiausiai 1996 m. kovo–balandžio mėnesio“ toliau pažeidinėjusi
EB sutarties 85 straipsnį. Jos teigimu, egzistavo du atskiri karteliai, vienas jų apsiribojo tik Danijos rinka ir egzistavo
nuo 1991 m. sausio iki 1993 m. balandžio mėnesio, kitas – nuo 1995 m. kovo iki 1995 m. lapkričio mėnesio veikė Europos rinkoje
ir 1994 m. prasidėjus bendradarbiavimui, kuris iki 1996 m. kovo mėnesio buvo atsitiktinis, buvo išplėstas ir taikytas Danijai
bei Vokietijai.
32     Pirmiausia, reikia patikrinti ieškovės argumentus dėl dalyvavimo kartelyje už Danijos rinkos ribų nuo 1990 iki 1993 m., vėliau
– jos teiginius dėl dalyvavimo kartelyje nutraukimo 1993 m. ir dėl Europos kartelio sukūrimo 1994 m. bei galiausiai argumentus
dėl kartelio trukmės ir tęstinumo.
1. Dėl dalyvavimo kartelyje už Danijos rinkos ribų nuo 1990 iki 1993 m.
–       Šalių argumentai
33     Ieškovė teigia, kad nors nuo 1991 iki 1993 m. suinteresuotos įmonės ne kartą bandė pradėti bendradarbiauti Vokietijoje, tačiau
šie bandymai nebuvo sėkmingi ir konkurencija tuo laikotarpiu nebuvo iškraipyta. Pati ieškovė nenorėjo tartis dėl rinkos pasidalijimo,
nes manė galėsianti padidinti savo rinkos dalį. Susitikimuose ji elgėsi pasyviai ir neprisiėmė jokių įsipareigojimų.
34     Pirma, ieškovė nedalyvavo sudarant susitarimą dėl 1991 metų kainų, įskaitant kainas eksporto rinkose, kėlimo. Todėl Komisija
neteisingai aiškina Danijos Centralizuoto šildymo tarybos pakomitečio (kuris visiškai nesusijęs su karteliu) susitikimo metu
1990 m. lapkričio 22 d. padarytus užrašus, kadangi juose minimas gamintojų ketinimas padidinti kainas buvo vienašališkas sprendimas.
1990 m. lapkričio 12 d. įsigaliojusias aukštesnes ieškovės kainas pateisina ta aplinkybė, kad naujos kainos buvo paskelbtos
dar prieš minėtą susitikimą. Gamintojai negalėjo „koordinuoti“ kainų kėlimo, dėl kurio kiekvienas jų buvo nusprendęs anksčiau.
Priešingas
Tarco
pareiškimas, kuriuo remiasi ir Komisija, yra neteisingas. Be to, šį pareiškimą pasirašęs asmuo tuo metu dar nedirbo
Tarco
ir susitikime nedalyvavo.
35     Nuo 1991 iki 1993 m. vieninteliai pažeidimai už Danijos rinkos ribų buvo Vokietijos atžvilgiu priimtas susitarimas dėl bruto
įkainių padidinimo nuo 1992 m. sausio 1 d. ir 1991 m. spalio 14 d. susitarimas dėl bendradarbiavimo Italijoje Turino projektui
laimėti. Susitarimas dėl bruto įkainių buvo pasiektas tik 1991 m. gruodžio 10 d. susitikimo metu. Šiame susitikime nebuvo
susitarta nei dėl bendrų įkainių, nei dėl mėnesinių susitikimų tvarkaraščio. Atrodo, kad susitarimas dėl bruto įkainių neturėjo
tiesioginės įtakos Vokietijos rinkai, kadangi ieškovė čia veikė per nepriklausomą platintoją, kuris pats nustatinėjo savo
galutines kainas, ir padidintus įkainius kompensavo nuolaidos, kurias ji suteikė Vokietijos platintojui. Turino projektas
jos nuomone yra pavienis jokio poveikio rinkai neturėjusio bendradarbiavimo pavyzdys.
36     Antra, ieškovė, priešingai nei teigia Komisija savo sprendimo 50 ir 51 konstatuojamosiose dalyse, nedalyvavo sudarant susitarimą
dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo 1994 metams. Ji negali prisiminti sprendimo 49 ir 50 konstatuojamosiose dalyse aprašytų
susitikimų Kopenhagoje 1993 m. birželio 30 d. ir Ciuriche 1993 m. rugpjūčio 18 arba 19 d. Ji taip pat nesutiko parengti vieningo
kainoraščio arba sankcijų plano. Jos atsiliepimo į pranešimą apie kaltinimus 7 priede pateiktas raštas, kurį Komisija nurodo
kaip šio susitarimo turinį įrodantį dokumentą, tėra tik
ABB
pasiūlymas, kuris jai buvo pateiktas vėliau (toliau –
ABB
pasiūlymas). Ieškovės atsisakymas pasirašyti tokį susitarimą neprieštarauja tam, kad ji pritarė kartelio narių inicijuotam
ir vienos Šveicarijos audito bendrovės atliktam tyrimui, siekiant gauti informacijos apie Vokietijos rinkos dydį, arba tam,
kad
Pan-Isovit
susidarė įspūdis, jog ji siekia susitarimo. Ji apsimetė esanti suinteresuota susitarti dėl sąlygų, kurioms, jos žiniomis,
nebūtų pritarę kartelio nariai Vokietijoje. Trumpo susitikimo 1993 m. rugsėjo 8 d. metu ji pareiškė, kad nenori sudaryti susitarimo
dėl Vokietijos rinkos. 1993 m. rugsėjo 29 d. susitikimo metu ieškovė vėl atsisakė pritarti
ABB
pasiūlymui. Galiausiai ji ne tik atsisakė pritarti susitarimui dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, bet net ir sužlugdė mėginimus
sudaryti tokį susitarimą.
37     Vien tik ieškovės dalyvavimas susitikimuose, kuriuose svarstomos konkurenciją pažeidžiančios priemonės, neleidžia patraukti
jos atsakomybėn kaip kartelio narės, kadangi ji nuolat kartodavo kitiems dalyviams, jog nėra suinteresuota planuojamu bendradarbiavimu
ir taip „viešai“ atsiribodavo nuo susitikimų metu vykstančių svarstymų turinio. Be to, šie svarstymai niekada nebuvo įgyvendinti
ir neturėjo įtakos rinkai.
38     Atsakovė teigia, kad dėl bendradarbiavimo už Danijos rinkos ribų nuo 1991 iki 1993 m. buvo pasiektas aiškus susitarimas –
iš pradžių Danijos gamintojai susitarė dėl eksporto kainų didinimo 1991 m. pradžioje, vėliau dėl kainų didinimo Vokietijoje
nuo 1992 m. sausio mėnesio, dėl kainų nustatymo ir projektų pasidalijimo Italijoje ir rinkos pasidalijimo kvotų sistemos 1994 metais.
Šių susitarimų negalima laikyti pavieniais atvejais. Ieškovė dalyvavo dažnai ir reguliariai rengiamuose kartelio susitikimuose,
kur buvo nuspręsta nuo 1991 m. rudens formalų Danijos gamintojų bendradarbiavimą išplėsti Vokietijos rinkoje.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
39     Jei įmonė, nors ir pasyviai, dalyvauja antikonkurencinį tikslą turinčiuose įmonių susitikimuose ir viešai neatsiriboja nuo
šių susitikimų turinio, taip suteikdama pagrindo kitiems dalyviams manyti, kad ji pritaria susitikimo rezultatams ir jų laikysis,
tokiu atveju, vadovaujantis nusistovėjusia teismų praktika, galima laikyti įrodytu, kad įmonė dalyvavo šių susitikimų metu
sudarytuose susitarimuose (žr. Pirmosios instancijos teismo 1991 m. gruodžio 17 d. sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
, T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 232 punktą, 1992 m. kovo 10 d. sprendimo
Solvay prieš Komisiją
, T‑12/89, Rink. p. II‑907, 98 punktą ir 1995 m. balandžio 6 d. sprendimo
Tréfileurope prieš Komisiją
, T‑141/89, Rink. p. II‑791, 85 ir 86 punktus).
40     Šiame kontekste reikia įvertinti 1991 m. spalio – 1993 m. spalio mėnesio Komisijos surinktus ir jos sprendimo 38 ir paskesnėse
konstatuojamosiose dalyse surinktus įrodymus ir iš jų padarytas išvadas.
41     Pirmiausia konstatuotina, kad Komisija savo sprendimo 31, 38 ir 135 konstatuojamosiose dalyse daro teisingą išvadą, kad ieškovė
dalyvavo suderintuose veiksmuose Danijos gamintojams keliant kainas eksporto rinkose.
42     Ieškovė neneigia 1990 m. lapkričio 22 d. dalyvavusi susitikime, kurio protokole (pranešimo apie kaltinimus 19 priedas) pateikiamas
kainų didėjimas, kuriame kiekvieno Danijos gamintojo atveju tiek skiltyje, pavadintoje „Danija“, tiek skiltyje su užrašu „Eksportas“
įrašytas vienas ar du procentai ir nurodyta data. Komisijos šiuo dokumentu pagrįstą išvadą, kad susitikimo dalyviai susitarė
eksporto rinkose koordinuoti kainų kėlimą, patvirtina
Tarco
paaiškinimas, jog susitikimo metu dalyviai sutarė kartu padidinti bazines vidaus ir užsienio pirkimų kainas (1996 m. balandžio
26 d.
Tarco
atsakymas į 1996 m. kovo 13 d. prašymą pateikti informaciją, toliau –
Tarco
atsakymas).
43     Ieškovė negali paneigti Komisijos padarytos išvados, teigdama, kad nagrinėjamo susitikimo metu nebuvo „sutarta“ didinti eksporto
kainas. Komisija tik konstatavo, kad Danijos gamintojai „koordinavo“ eksporto kainų kėlimą; tai reiškia, kad dalyviai bent
jau susitarė, kaip bus vykdomas planuojamas kainų kėlimas, tačiau netvirtino, kad nagrinėjamo susitikimo metu buvo sutarta
dėl kainų kėlimo principo arba tikslaus laipsnio. Kaip matyti iš 1990 m. lapkričio 22 d. susitikimo protokolo, dalyviai bet
kuriuo atveju paskelbė kainų didinimo datas ir kur reikia nurodė kainų kėlimo dydį. Todėl Komisija teisingai konstatavo suderinto
kainų kėlimo faktą.
44     Ieškovės argumentas, kad ji dar prieš 1990 m. lapkričio 22 d. komiteto susitikimą paskelbė keliamų įkainių sąrašą, nėra svarbus.
Visų pirma, ieškovė nenurodė, kokia apimtimi 1990 m. lapkričio 12 d. danų kalba paskelbtas keliamų įkainių sąrašas taikomas
eksporto sandoriams, turint omenyje tai, kad 1990 m. lapkričio 22 d. susitikimo metu buvo vadovaujamasi nuostata, jog svarbu
eksporto kainas atskirti nuo kainų Danijos rinkai. Be to, šio sąrašo įsigaliojimo data (1990 m. lapkričio 12 d.) sutampa su
1990 m. lapkričio 22 d. susitikimo protokolo dėl ieškovės kainų kėlimo Danijos rinkoje nurodyta data, nors visi skiltyje „Eksportas“
numatyti kainų kėlimai turėjo įsigalioti vėliau (1990 m. gruodžio 1 d. – įmonei
Dansk Røhrindustri
ir 1991 m. sausio 1 d. – įmonei
Tarco
ir ieškovei). Todėl ieškovė negali teigti, kad pakėlė eksporto kainas, nežinodama kitų gamintojų ketinimų.
45     Esant šioms aplinkybėms, reikia atkreipti dėmesį į tai, kad
Tarco
atsakymo įrodomosios vertės ieškovės argumentų atžvilgiu nemažina tai, kad atsakymą pasirašęs asmuo nedalyvavo 1990 m. lapkričio
22 d. susitikime ir tuo metu nedirbo
Tarco
. Kadangi atsakymas buvo parašytas įmonės vardu, jis yra patikimesnis nei kurio nors darbuotojo paaiškinimai, nepriklausomai
nuo jo asmeninės patirties ar nuomonės. Beje,
Tarco
atstovai savo atsakyme aiškiai pažymėjo, kad šis raštas yra įmonės vidaus tyrimo rezultatas.
46     Antra, ieškovė pripažįsta dalyvavusi sudarant susitarimą dėl bruto kainų didinimo Vokietijoje nuo 1992 m. sausio 1 d. ir 1991 m.
spalio mėnesio susitarimą dėl bendradarbiavimo Turino projektui laimėti.
47     Šiuo atveju nesvarbus argumentas, kad nagrinėjami susitarimai nebūtų turėję įtakos rinkai. Taip pat nėra svarus argumentas,
kad sudarius susitarimus dėl bruto kainų kėlimo rinkoje vyravo intensyvi konkurencija, dėl kurios kainos sumažėjo. Taikant
EB sutarties 85 straipsnio 1 dalį nebūtina atsižvelgti į konkretų susitarimo poveikį, jei paaiškėja, kad šiuo susitarimu siekiama
trukdyti, riboti arba iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje (Teisingumo Teismo 1966 m. liepos 13 d. sprendimų
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, 56/64 ir 58/64, Rink. p. 429, 496 ir 1999 m. liepos 8 d. sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 99 punktas, sprendimo
Hüls prieš Komisiją
, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 178 punktas; Pirmosios instancijos teismo 1994 m. vasario 23 d. sprendimo
CB ir Europay prieš Komisiją
, T‑39/92 ir T‑40/92, Rink. p. II ‑49, 87 punktas). Kalbant apie bruto kainų kėlimą Vokietijoje, pasakytina, jog aplinkybė,
kad įmonė, kartu su kitomis įmonėmis dalyvavusi susitikimuose, kurių metu buvo priimti sprendimai dėl kainų, nesilaiko sutartų
kainų, nepanaikina šių susitikimų antikonkurencinių tikslų, tuo pačiu ir šios įmonės dalyvavimo susitarimuose fakto, o tik
galėtų įrodyti, kad ji neįgyvendino nagrinėjamų susitarimų (Pirmosios instancijos teismo 1995 m. balandžio 6 d. sprendimo
Tréfilunion prieš Komisiją
, T‑148/89, Rink. p. II‑1063, 79 punktas).
48     Be to, ieškovė savo teiginiu, kad susitarime nėra visų Komisijos sprendimo 44 konstatuojamosios dalies antroje pastraipoje
nurodytų sudedamųjų dalių, negali kvestionuoti sprendimo dėl susitarimo dėl bruto kainų kėlimo Vokietijoje galiojimo. Pagrindinės
sudedamosios susitarimo dalys, dėl kurių, remiantis 1996 m. birželio 4 d.
ABB
atsakymu į 1996 m. kovo 13 d. prašymą pateikti informaciją (toliau –
ABB
atsakymas), iš esmės buvo susitarta 1991 m. spalio 9 arba 10 d. susitikimo metu, ieškovės ranka užfiksuotos pastabose apie
1991 m. gruodžio 10 d. susitikimą (pranešimo apie kaltinimus 36 priedas), kuriose, be kita ko, minimi „mažiausių įkainių sąrašas
klientams“, „gamyklos kainos + 7 %“, „mėnesiniai susitikimai“ ir „13.1.92 sąrašas“. Nors buvo pasiektas tik vienas susitarimas
dėl bruto kainų kėlimo, tai nepanaikina sprendimo galiojimo, nes iš jo 137 konstatuojamosios dalies trečios pastraipos išplaukia,
kad Komisija susitarimu EB sutarties 85 straipsnio prasme tuo laikotarpiu laikė tik susitarimą dėl kainų kėlimo Vokietijoje
nuo 1992 m. sausio 1 d. Ta aplinkybė, kad toks susitarimas buvo sudarytas 1991 m. gruodžio 10 d. susitikimo, o ne 1991 m.
spalio 9 arba 10 d. susitikimo metu taip pat nepaneigia Komisijos iš šių vienas po kito vykusių susitikimų padarytos išvados,
kad Danijos kartelis, kuriame tuo metu ieškovė dalyvavo, kažkada 1991 m. rudenį buvo papildytas susitarimu dėl bruto kainų
kėlimo Vokietijos rinkoje. Be to, šis susitarimas, kuris bet kuriuo atveju buvo sudarytas ne vėliau kaip 1991 m. gruodį, neabejotinai
buvo aptariamas dar 1991 m. spalio 9 arba 10 d. susitikimo metu.
49     Trečia, Komisija tinkamai įrodė, kad 1993 m. pabaigoje ieškovė dalyvavo sudarant susitarimą dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo.
50     Šiuo klausimu
ABB
pripažino, kad atlikus buhalterinį patikrinimą, siekiant sužinoti jos apyvartą 1992 m., gamintojai 1993 m. rugpjūčio 18 d.
sudarė susitarimą dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo pagal 1992 m. rinkos dalis, dėl naujo vieningo kainoraščio ir dėl vėlesnio
sankcijų plano parengimo (
ABB
atsakymas). Derybos dėl rinkos pasidalijimo buvo tęsiamos 1993 m. rugsėjo 8 arba 9 d. Kopenhagoje ir vėliau Frankfurte vykusių
susitikimų metu.
51     Kalbant apie buhalterinį patikrinimą, siekiant sužinoti apyvartą 1992 m., pasakytina, kad
ABB
paaiškinimai atitinka išvadas, darytinas remiantis 1993 m. rugpjūčio 19 d.
ABB IC Møller
užrašais (pranešimo apie kaltinimus 53 priedas) su lentele, kurioje nurodoma Danijos gamintojų ir
Pan-Isovit
bei
Henss/Isoplus
apyvarta ir rinkos dalis 1992 m. bei 1994 metams numatyta rinkos dalis. Remiantis
ABB
duomenimis, informaciją apie konkrečių įmonių apyvartą ir rinkos dalį pateikė viena Šveicarijos audito bendrovė (1996 m.
birželio 4 d.
ABB
atsakymas). Ieškovė savo atsakymo į pranešimą apie kaltinimus 36 puslapyje pripažino, kad viena Šveicarijos audito bendrovė
atliko pardavimų auditą. Kalbant apie audito objektą, ieškovės teiginiai, kad ji reikalavo tik patikrinti platintojo Vokietijoje
pardavimus, siekdama gauti patikimus duomenis apie bendrą Vokietijos rinkos dydį, nepaneigia
ABB
paaiškinimo patikimumo. Sunku įsivaizduoti, kad įmonė bendradarbiauja su audito bendrove ir pateikia jai duomenis apie savo
apyvartą vien norėdama sužinoti savo dalį visoje rinkoje, o kitos šiam patikrinimui pritarusios įmonės mano, kad joms bus
suteikta visa informacija apie rinkos dalis.
52     Kalbant apie pagrindinio susitarimo dėl rinkos pasidalijimo sudarymą, pasakytina, kad
ABB
atsakyme pateiktą teiginį, jog 1993 rugpjūčio mėnesį įmonės susitarė dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, nors tiksli kiekvieno
dalyvio rinkos dalis dar buvo daugelio susitikimų metu vedamų derybų objektas, patvirtina ne tik rinkos dalių 1994 m. įvardijimas
pirmiau paminėtuose
ABB IC Møller
užrašuose, bet ir 1993 m. rugpjūčio 18 d.
Pan-Isovit
užrašai (pranešimo apie kaltinimus 52 priedas) bei
ABB
pasiūlymas, kurie kartu paėmus liudija apie tai, jog 1993 m. rugpjūtį ir rugsėjį ir toliau buvo deramasi dėl Vokietijos rinkos
pasidalijimo.
53     Pirma, tokių derybų faktą patvirtina šie 1993 m. rugpjūčio 18 d. užrašai, kuriuos
Pan-Isovit
parengė savo motininei įmonei apie 1993 m. rugpjūčio 3 d. vizitą pas ieškovę ir iš kurio išplaukia, kad
Pan-Isovit
buvo informuota apie tai, jog ieškovė „iš esmės suinteresuota sudaryti susitarimus dėl kainų su sąlyga, kad gaus pakankamą
rinkos dalį <…>“ ir kad ji „susitarusi su
ABB,
stengsis Danijoje ir Vokietijoje kontroliuoti
Tarco
“.
54     Antra,
ABB
pasiūlymas patvirtina, kad 1993 m. rugsėjo mėnesį sprendžiant rinkos pasidalijimo klausimą tereikia apsvarstyti individualių
kvotų dydį.
ABB
pasiūlymą, paremtą apyvartos auditu, dėl Vokietijos rinkos padalijimo, paskirtų kvotų viršijimo atveju mokėtinų sumų ir vieningo
kainoraščio ieškovė, remiantis jos nuomonėje dėl pranešimo apie kaltinimus pateiktais duomenimis, gavo 1993 m. rugsėjo mėnesį
ir jam pritarė
Pan-Isovit
ir
Henss/Isoplus
. Šiame pasiūlyme procentais nurodytos rinkos dalys atitinka pirmiau paminėtuose
ABB IC Møller
užrašuose pateiktus skaičius („26“ įmonei
Pan-Isovit
, „25“ –
ABB
Isorohr
, „12“ – ieškovei, „4“ –
Dansk Røhrindusti/Starpipe
), išskyrus įmonėms
Tarco
ir
Henss/Isoplus
nurodytus skaičius, kurioms šiame rašte buvo skirti „17“ ir „16“, o
ABB
pasiūlyme – atitinkamai „17,7 %“ ir „15,3 %“. Dėl
Tarco
dalies padidėjimo pažymėtina, kad, remiantis
ABB
atsakyme pateiktais duomenimis,
ABB
IC Møller
užrašuose nurodyti skaičiai 1994 metams atspindi „(1993 m.) rugpjūčio 18 d. susitikimo metu pasiektą susitarimą, pagal kurį
tokios po šio susitikimo svarstymų kiek pakoreguotos rinkos dalys turėtų būti išlaikytos 1994 metais“, o 1993 m. rugsėjo 8
arba 9 d. susitikimo tema „turėtų būti tolesnės derybos dėl rinkos dalių paskyrimo, remiantis (Šveicarijos audito bendrovės)
ataskaita:
Tarco
, atrodo, primygtinai reikalavo 18 % Vokietijos rinkos“. Kadangi sutampa
ABB
duomenys ir
ABB
,
Pan-Isovit
ir
Henss/Isoplus
1993 m. rugsėjį pasiūlytas
Tarco
rinkos dalies padidinimas lyginant su 1993 m. rugpjūčio mėnesio
ABB
IC Møller
užrašuose nurodyta dalimi, darytina išvada, kad po 1993 m. rugpjūčio ir rugsėjo mėnesio susitikimų buvo pasiektas susitarimas
dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, nors ir toliau buvo diskutuojama dėl kvotų.
55     Ieškovės argumentas, kad ji nepritarė
ABB
pasiūlyme nurodytai sistemos formai, nėra svarbus. Po to sekusių susitikimų, kurių metu įmonės svarstė rinkos pasidalijimo
klausimą, nebūtų buvę įmanoma surengti, jei tuo metu susitikimo dalyvių nebūtų vienijęs noras apriboti pardavimus Vokietijos
rinkoje paskirstant rinkos dalis atskiriems ūkio subjektams.
56     Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, susitarimas EB sutarties 85 straipsnio 1 dalies prasme laikytinas sudarytu jau tuomet,
kai suinteresuotos įmonės išreiškė bendrą norą, imtis rinkoje tam tikrų veiksmų (žr. Teisingumo Teismo 1970 m. liepos 15 d.
sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
, 41/69, Rink. p. 661, 112 punktą ir 1980 m. spalio 29 d. sprendimo
Van Landewyck ir kt. prieš Komisiją
, 209/78–215/78 ir 218/78, Rink. p. 3125, 86 punktą, sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
130 punktą ir Pirmosios instancijos teismo 1991 m. spalio 24 d. sprendimo
Rhône-Poulenc prieš Komisiją
, T‑1/89, Rink. p. II‑867, 120 punktą).
57     Esant tokioms aplinkybėms Komisija, vertindama tolesnius 1993 m. rugpjūčio ir rugsėjo mėnesio susitikimus dėl rinkos pasidalijimo,
padarė teisingą išvadą, kad šių susitikimų dalyviai sudarė susitarimą, kuris buvo susijęs bent jau su principiniu Vokietijos
rinkos pasidalijimu.
58     Tiesa, Komisija neįrodė, jog buvo sudarytas principinis susitarimas dėl kompensacijų mokėjimo sistemos skirtų kvotų viršijimo
atveju ir dėl vieningo kainoraščio. Tačiau tai negali panaikinti Komisijos sprendimo galiojimo, nes Komisija savo sprendimo
137 konstatuojamosios dalies trečioje pastraipoje tik susitarimą dėl kvotų mechanizmo taikymo rinkos dalims 1993 m. rugpjūčio
mėnesį kvalifikavo kaip susitarimą EB sutarties 85 straipsnio prasme.
59     Kalbant apie ieškovės dalyvavimą sudarant tokį principinį susitarimą dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, pasakytina, kad jos
dalyvavimo 1993 m. birželio 30 d. ir rugpjūčio 18 arba 19 d. susitikimuose, apie kuriuos ji tariamai neprisimena, faktą patvirtina
ABB
savo atsakyme, o pati ieškovė pripažino dalyvavusi 1993 m. rugsėjo 8 arba 9 d. susitikime.
60     Net jei ieškovė nedalyvavo 1993 m. birželio 30 d. ir rugpjūčio 18 arba 19 d. susitikimuose, iš dokumentų matyti, kad ji bet
kuriuo atveju buvo įtraukta į šių abiejų susitikimų metu vykusias derybas. Pirmiausia, ieškovė 1993 m. vasarą pritardama savo
pardavimų Vokietijos rinkoje auditui, įgyvendino 1993 m. birželio 30 d. susitikime priimtą atitinkamą sprendimą. Be to, ieškovė
pripažino, kad vieno susitikimo su
ABB
1993 m. birželio mėnesį metu buvo kalbėta apie Vokietijos rinkos pasidalijimą ir kad ji pareiškė, jog nepritaria tam, kad
Vokietijos ir Danijos gamintojai šią rinką pasidalintų mažesniu nei „60–40“ santykiu (nuomonė dėl pranešimo apie kaltinimus).
ABB
, kuri 1993 m. liepos 2 d. susitikimui su ieškovu skirtuose užrašuose (pranešimo apie kaltinimus 48 priedas) nurodo, kad ieškovė
de facto
nori didesnės rinkos dalies, tuo pačiu metu užsibrėžė tikslą padalinti rinką nurodytu santykiu. Iš šio dokumento ir iš
Pan-Isovit
1993 m. rugpjūčio 18 d. užrašų matyti, kad ieškovė, nepaisant to, jog iki 1993 m. rugpjūčio 18 arba 19 d. susitikimo nebuvo
pasiektas susitarimas, buvo viena iš tokio susitarimo siekiančių įmonių.
61     Esant tokioms aplinkybėms, ieškovė negali atsiriboti nuo atsakomybės už principinį susitarimą dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo
nurodydama, kad ji 1993 m. rugsėjo 8 arba 9 d. susitikime pareiškė, jog nenori siekti susitarimo dėl Vokietijos rinkos, ir
kad ji 1993 m. rugsėjo 29 d. susitikimo metu atmetė
ABB
pasiūlymą.
62     Ieškovės pozicija 1993 m. rugsėjo 8 arba 9 d. susitikime nėra viešas atsiribojimas nuo principinio susitarimo dėl Vokietijos
rinkos pasidalijimo, kuris buvo svarstytas 1993 m. rugpjūčio ir rugsėjo mėnesiais vykusių derybų metu. Tiesa ? kaip
ABB
pripažįsta savo atsakyme ? iš esmės dėl ieškovės veiksmų nepavyko pasiekti rašytinio susitarimo dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo,
o vėliau šis bandymas visiškai žlugo. Kadangi tam tikru metu buvo vieningai sutariama dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo,
ieškovė nepakankamai aiškiai parodė, kad ji tuo metu laikėsi pozicijos, kuri kitiems derybų partneriams būtų signalizavusi,
jog ieškovė atsiriboja nuo šios padalijimo idėjos. Iš visų šio sprendimo 52–54 punktuose nurodytų dokumentų matyti, kad 1993 m.
rugpjūčio ir rugsėjo mėnesiais kiti dalyviai, kaip pavyzdžiui,
Pan-Isovit
ir
ABB
, ieškovės pozicijos netraktavo kaip atsiribojimo nuo rinkos pasidalijimo idėjos.
63     Dalyvaudama 1993 m. rugpjūčio ir rugsėjo mėnesiais vykusiose derybose, o ypač – 1993 m. rugsėjo 8 arba 9 d. susitikime, nuo
kurio turinio ji viešai neatsiribojo, ieškovė kitiems dalyviams davė pagrindo manyti, kad ji pritaria susitikimo rezultatams
ir jų laikysis, todėl jos dalyvavimą sudarant šio susitikimo metu pasiektą susitarimą galima laikyti įrodytu (žr. 39 punkte
nurodytą teismų praktiką).
64     Kadangi Komisija nekaltina sudarius susitarimą EB sutarties 85 straipsnio prasme dėl kompensacijų sistemos ir vieningo kainoraščio
ir netvirtina, kad susitarimas dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo buvo įgyvendintas, ieškovė veltui remiasi tuo, kad ji priešinosi
rašytinio susitarimo dėl kompensacijų mokėjimo ir vieningo kainoraščio sudarymui ir kad susitarimas dėl rinkos padalijimo
nebuvo įgyvendintas.
65     Iš pirmiau išdėstyto išplaukia, kad Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, kad ieškovė nuo 1990 m. lapkričio iki 1993 m.
rugsėjo mėnesio dalyvavo sudarant susitarimus dėl kainų kėlimo už Danijos rinkos ribų 1990 m., kainų kėlimo Vokietijoje nuo
1992 m. sausio 1 d., kainų nustatymo ir projektų skirstymo Italijoje ir dėl kvotų sistemos rinkai pasidalinti 1993 m. rugpjūčio
mėnesį.
66     Todėl ieškovės argumentai dėl jos dalyvavimo antikonkurenciniuose veiksmuose už Danijos rinkos ribų 1990–1993 m. atmestini.
2. Dėl dalyvavimo kartelyje nutraukimo 1993 m. ir dalyvavimo kartelyje nuo 1994 m.
–       Šalių argumentai
67     Ieškovė teigia, kad 1993 m. balandžio mėnesį pasitraukė iš kartelio. Todėl Komisija neteisingai tvirtina, kad tuo metu „Danijoje
kritusios kainos buvo akivaizdi kartelio kovos dėl valdžios, o ne jo iširimo pasekmė“. Ieškovės pasitraukimą iš kartelio patvirtina
ne vienas
ABB
vidaus memorandumas, kuriuose jos veiksmai apibūdinami kaip „prieštaraujantys susitarimams“ ir „agresyvūs“, o žymūs rinkos
dalių pasikeitimai Danijos rinkoje grindžiami ieškovės reikalavimu suteikti jai didesnę rinkos dalį.
68     Kalbant apie Vokietiją iki 1994 m. ir Daniją nuo 1993 m. balandžio iki 1994 m., negalima nuvertinti vidinių kartelio nesutarimų,
kadangi dėl jų ieškovė 1993 m. pasitraukė iš kartelio. Komisija neįrodė paralelinių veiksmų atitinkamoje rinkoje 1993–1994 m.;
ten veikiau vyko kainų karas.
69     Ieškovė neneigia 1993 ir 1994 m. retkarčiais dalyvavusi susitikimuose. Pavyzdžiui, 1993 m. liepos 5 ir 6 d. jis susitiko su
ABB
ir susitikimo metu atmetė
ABB
pasiūlymą vėl prisijungti prie kartelio. Tačiau tokie susitikimai negali būti laikomi tęsiamų paralelinių veiksmų nagrinėjamu
laikotarpiu įrodymu. Kai kurių suinteresuotų įmonių dalyvavimas retkarčiais organizuojamuose, tik su Vokietijos rinkos klausimais
susijusiuose susitikimuose, nėra svarbus, nes visos šios įmonės, o ypač ieškovė savarankiškai spręsdavo dėl savo veiksmų atitinkamoje
rinkoje. Todėl vien tik kontaktų, nesąlygojusių įmonių susitarimo dėl rinkos padalijimo, palaikymas nėra pakankamas suderintų
veiksmų įrodymas. Situacija atitinkamoje rinkoje iki 1995 m. aiškiai rodo, kad joje nebuvo imtasi paralelinių veiksmų.
70     Kalbėdama apie Europos kartelį ieškovė pripažįsta, kad 1994 m. gegužės 3 d. dalyvavo susitikime, kuriame buvo aptariamos kainos
Vokietijos rinkoje, tačiau ji neigia, kad tuo metu naudojo kainoraštį. Ieškovė taip pat neprisimena, kad 1994 m. rugpjūčio
18 d. būtų dalyvavusi susitikime Kopenhagoje, o daugiašaliame susitikime pirmą kartą sudalyvavo 1994 m. rugsėjo 30 d. Sprendime
taip pat neteisingai teigiama, kad dar 1994 m rudenį buvo iš esmės susitarta dėl Europos rinkos pasidalijimo. Galutinis sprendimas
dėl šios rinkos įsigaliojo tik 1995 m. kovo 20 d., ir tik tuo metu kilo pirmieji bandymai šį susitarimą įgyvendinti. Per pirmą
kontaktinės grupės susitikimą 1994 m. spalio 7 d. nepavyko sutarti dėl Vokietijos rinkos. Pirmas susitikimas, kurio metu dalyviams
buvo skirstomi projektai, įvyko 1995 m. sausio mėnesį. Danijos rinkos atveju 1995 m. kovo mėnesį netgi nebuvo įsigaliojęs
formalus susitarimas dėl rinkos pasidalijimo.
71     Atsakovė mano, kad 1993 m. balandžio mėnesį ieškovė nebuvo pasitraukusi iš kartelio. Per visą pažeidimo laikotarpį ji dalyvaudavo
reguliariuose susitikimuose. Visais ieškovės išsakytais grasinimais buvo siekiama gauti didesnę rinkos dalį iš
ABB
. Be to, ieškovė dalyvavo susitikimuose 1993 m. rugpjūčio ir rugsėjo mėnesį, o 1993 m. rudenį arba 1994 pradžioje
ABB
reikalavimu pažadėjo mokėti dalį algos iš
Powerpipe
perviliotam darbuotojui.
72     Ieškovei nereikia įrodinėti, kad 1993–1994 m. kartelis nutraukė savo veiklą, nes pati Komisija savo sprendime pripažįsta,
kad nepaisant to, jog kartelio dalyviai ir toliau palaikė dvišalius santykius, nuo 1993 m. pabaigos iki 1994 m. pradžios įvairūs
susitarimai buvo sustabdyti.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
73     Ieškovės argumentus reikia suprasti taip, kad 1993 m. balandžio mėnesį tariamai pasitraukusi iš kartelio, ji tik nuo 1995 m.
kovo mėnesio, kai buvo sudarytas galutinis susitarimas dėl Europos rinkos pasidalijimo, atnaujino dalyvavimą sudarant susitarimus
arba imantis suderintų veiksmų EB sutarties 85 straipsnio prasme.
74     Pirma, priešingai nei teigia ieškovė, iš maždaug 1993 m. balandžio mėnesį kartelyje įvykusių pokyčių negalima daryti išvados,
kad tuo momentu ieškovė nebedalyvavo konkurenciją pažeidžiančiuose veiksmuose centralizuoto šildymo sektoriuje.
75     Esant tokioms aplinkybėms pakanka konstatuoti, kad, nors kainos Danijos rinkoje ėmė kristi, o susitarimų dėl projekto pasidalijimo
nebebuvo laikomasi, Danijos gamintojai bei
Pan-Isovit
ir
Henss/Isoplus
per 1993 m. birželio 30 d. susitikimą Kopenhagoje, 1993 m. rugpjūčio 18 arba 19 d. susitikimą Ciuriche ir 1993 m. rugsėjo
8 arba 9 d. susitikimą Kopenhagoje ir Frankfurte ir toliau tęsė derybas dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, kurios 1993 m.
rugpjūčio mėnesį baigėsi 1993 m. rugsėjo mėnesį vykusių susitikimų metu detaliau parengto principinio susitarimo sudarymu.
Kaip nustatyta šio sprendimo 59–63 punktuose, Komisija pateikė pakankamai faktų, teisiškai įrodančių, kad ieškovė, visų pirma
per 1993 m. rugsėjo 8 ir 9 d. susitikimus, dalyvavo šiose derybose.
76     Todėl Komisija sprendimo 37 konstatuojamoje dalyje teisingai teigia, kad tuo metu Danijoje kritusios kainos buvo kartelyje
vykusio santykių aiškinimosi, o ne kartelio iširimo pasekmė.
77     Antra, kalbant apie laikotarpį po susitarimo dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo pakeitimo 1993 m. rugsėjo–spalio mėnesį, konstatuotina,
kad pati Komisija savo sprendime pripažino, jog kurį laiką konkurenciją pažeidžiantys veiksmai rinkoje nebuvo reikšmingi ir
bet kuriuo atveju neįrodomi.
78     Savo sprendimo 52 konstatuojamoje dalyje Komisija teigia, kad tuo laikotarpiu didelėse nacionalinės rinkose per kelis mėnesius
kainos sumažėjo 20 % Nepaisant to, gamintojai ir toliau susitikinėjo, nors daugiašalius susitikimus pakeitė dvišaliai ir trišaliai
santykiai. Labai tikėtina, kad pagrindinis šių susitikimų tikslas buvo
ABB
pastangos sudaryti naują susitarimą senai „tvarkai“ šiose rinkose atstatyti (sprendimo 52 konstatuojamosios dalies penkta
pastraipa). 1994 m. sausio 28 d., vasario 23 d. ir kovo 11 d. ieškovė susitiko su
ABB
, o 1994 m. sausio 8 d. ir kovo 19 d. ? su
Tarco
(sprendimo 52 konstatuojamosios dalies šešta pastraipa). Vis dėlto apie šiuos susitikimus nėra jokios informacijos, išskyrus
tvirtinimą, kad
Tarco
iš jos nesėkmingai reikalavo kompensacijos, turėjusios būti „taikos derybų“ sąlyga (sprendimo 52 konstatuojamosios dalies
septinta pastraipa).
79     Savo sprendimo 53 konstatuojamoje dalyje Komisija priduria, kad 1994 m. kovo 7 d., balandžio 15 d. ir gegužės 3 d. vėl buvo
atnaujinti šešių gamintojų susitikimai. Kovo ir balandžio mėnesį vykusių susitikimų metu, be kita ko, buvo diskutuojama apie
kainų kėlimą, tačiau diskusijos, atrodo, baigėsi be rezultatų. Vis dėlto po 1994 m. gegužės 3 d. susitikimo, kuriame dalyvavo
ieškovė,
ABB
,
Henss
ir
Pan-Isovit
, buvo parengtas kainoraštis, turėjęs būti visų pardavimų Vokietijos rinkoje pagrindu (sprendimo 54 konstatuojamosios dalies
pirma pastraipa). Šešių didžiausių gamintojų susitikimo 1994 m. rugpjūčio 18 d. su
Brugg
metu veikiausiai buvo parengtas naujas bendras kainoraštis ir sutarta iki bendro nustatyto dydžio apriboti nuolaidas (sprendimo
56 konstatuojamosios dalies trečia pastraipa).
80     Be to, kalbėdama apie 1993 m. rugsėjo–spalio mėnesio laikotarpį, Komisija pripažino, kad, nors įmonės ir toliau palaikė ryšius,
nėra jokių įrodymų, kad buvo sudarytas susitarimas arba imtasi suderintų veiksmų EB sutarties 85 straipsnio prasme iki buvo
suderėta kelti kainas Vokietijos rinkoje. Sprendime teigiama, kad tik po 1994 m. gegužės 3 d. susitikimo šios derybos baigėsi
susitarimu.
81     Komisija teisiniam bylos aplinkybių vertinimui skirtoje savo sprendimo dalyje tvirtina, kad susitarimai buvo „sustabdyti“.
Pirmiausia, Komisija, vertindama šioje byloje nagrinėjamo pažeidimo pobūdį, pripažįsta, kad, nors ir Danijos ir Europos karteliui
būdingas tęstinumas, nes tai buvo vienas tęstiniu pažeidimas, susitarimai trumpam buvo sustabdyti (sprendimo 145 konstatuojamosios
dalies trečia pastraipa). Konkrečiai, Komisija savo sprendimo 141 konstatuojamosios dalies trečioje pastraipoje kalbėdama
apie laikotarpį nuo 1993 m. rugsėjo iki 1994 m. kovo mėnesio atkreipia dėmesį į tokią aplinkybę: „Tokio pobūdžio sustabdymas
gali būti vertinamas kaip normalių susitarimų ir santykių nutraukimas. Tačiau gamintojai greitai pastebėjo, kad tolesnė kova
dėl valdžios tik pakenktų, ir grįžo prie derybų stalo.“ Vertindama pažeidimo trukmę Komisija taip pat konstatuoja: „Šešis
mėnesius nuo 1993 m. spalio iki 1994 m. kovo susitarimai gali būti laikomi sustabdytais, nors (pasak
ABB
) dvišaliai ir trišaliai pokalbiai buvo tęsiami. Įvedus kainoraštį Europai, 1994 m. gegužės mėnesį Vokietijoje vėl buvo atnaujinti
susitarimai <…>“ (sprendimo 152 konstatuojamosios dalies pirma pastraipa).
82     Esant tokioms aplinkybėms ieškovė negali teigti, kad Komisija sprendime ją kaltino dalyvavus antikonkurencinėje veikloje nuo
1993 m. rugsėjo–spalio iki 1994 m. kovo mėnesio, t. y., jai atsisakius pasirašyti susitarimą dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo.
83     Kalbėdama apie tolesnį kartelio egzistavimą, Komisija teisingai teigia, kad po 1994 m. gegužės 3 d. susitikimo ieškovė dalyvavo
susitarime dėl kainoraščio Vokietijos rinkai, o nuo 1994 m. rudens ? susitarime dėl kvotų režimo Europos rinkai.
84     Kalbant apie kainoraštį Vokietijos rinkai, pasakytina, kad, remiantis
ABB
atsakymu, egzistavo kainoraštis, kuris po 1994 m. gegužės 3 d. susitikimo Hanoveryje turėjo būti naudojamas tiekiant prekes
tiekėjams Vokietijoje. Tą patvirtina 1994 m. birželio 10 d. laiškas, kuriuo kartelio koordinatorius p. Henss ir ieškovės,
ABB
,
Dansk Røhrindustri
,
Pan-Isovit
bei
Tarco
vadovai kvietė į 1994 m. rugpjūčio 18 d. numatytą susitikimą (pranešimo apie kaltinimus 56 priedas); kvietime rašoma:
„Sutartas situacijos VFR rinkoje aptarimas numatytas
1994 m. rugpjūčio 18 d., ketvirtadienį, 11 val. <…>
Kadangi kai kurios 1994 m. gegužės 9 d. sąrašo eilutės neužbaigtos ir todėl lyginant pasiūlymus kilo didelių nesusipratimų,
Jums leidus neužpildytas eilutes papildau pridedamu sąrašu.“
85     Iš šio rašto matyti, kad egzistavo kainoraštis, kuris turėjo būti ir buvo taikomas teikiant pasiūlymus, nepaisant to, kad
dėl to kilo tam tikrų problemų. Tokio sąrašo buvimo faktą savo antrame 1996 m. gegužės 31 d. atsakyme į 1996 m. kovo 13 d.
prašymą pateikti informaciją patvirtino
Tarco
, kuriame minimas kartelio koordinatoriaus „maždaug 1994 m. gegužės mėnesį“ įmonių vadovams perduotas kainoraštis. Remiantis
ABB
atsakymu, 1994 m. rugpjūčio 18 d. susitikimo Kopenhagoje metu buvo aptariamos Vokietijos kainų lygio „kėlimo“ priemonės.
86     Kalbant apie ieškovės dalyvavimą sudarant šį susitarimą dėl bendro kainoraščio, pasakytina, kad ji pripažįsta, jog dalyvavo
1994 m. gegužės 3 d. susitikime, kuriame buvo aptariama kainų situacija Vokietijos rinkoje, o po to gavo kainoraštį. Toliau
galima laikyti įrodytu, kad ieškovė dalyvavo 1994 m. rugpjūčio 18 d. susitikime, nors ji teismui teigė, kad jos pardavimų
vadovas ketino šiame susitikime dalyvauti, bet galiausiai nedalyvavo. Ieškovės atstovo dalyvavimo šiame susitikime faktą patvirtina
ne tik pačios ieškovės 1996 m. balandžio 25 d. atsakyme į 1996 m. kovo 13 d. prašymą pateikti informaciją pateiktas jos pardavimų
vadovo komandiruočių sąrašas, bet ir
ABB
atsakymas bei
Brugg
paaiškinimai (sąrašas pateiktas 1996 m. rugpjūčio 9 d.
Brugg
atsakymo į prašymo pateikti informaciją 2 priede). Atsižvelgiant į ieškovei adresuotą kvietimą 1994 m. rugpjūčio 18 d. dalyvauti
susitikime, kuriame minimas jai nusiųstas kainoraštis, Komisija dėl ieškovės dalyvavimo 1994 m. gegužės 3 d. ir rugpjūčio
18 d. susitikimuose priėjo prie teisingos išvados, kad ieškovė dalyvavo sudarant susitarimus dėl kainoraščio.
87     Todėl ieškovė negali remtis argumentu, kad ji niekada to susitarimo netaikė, nes vien tik aplinkybė, kad įmonė, kartu su kitomis
įmonėmis dalyvavusi susitikimuose, kuriuose buvo priiminėjami sprendimai dėl kainų, nesilaikė sutartų kainų, nepanaikina šių
susitikimų antikonkurencinių tikslų, tuo pačiu ir šios įmonės dalyvavimo susitarimuose fakto, o tik galėtų įrodyti, kad ji
neįgyvendino nagrinėjamų susitarimų (žr. šio sprendime 47 punkte nurodytą teismų praktiką).
88     Pasisakydama apie susitarimą dėl Europos rinkos pasidalijimo, ieškovė pripažįsta, kad per rugsėjo 30 d. susitikimą ir vėlesnius
susitikimus 1994 m. spalio 12 d. ir lapkričio 16 d. buvo kalbama apie Europos rinkos pasidalijimą, tačiau tvirtina, kad susitarimas
buvo pasiektas tik 1995 m. kovo mėnesį.
89     Šiuo klausimu Komisija pateikė pakankamai teisinių įrodymų, patvirtinančių jos teiginį, kad 1994 m. rugsėjo 30 d. susitikimo
metu iš esmės buvo pritarta pasiūlymui susitarti dėl kvotų sistemos Europos rinkai, kiekvienai nacionalinei rinkai numatant
atskirus skaičius, ir žemesniam kontaktinės grupės lygmeniui pavesti įgyvendinti šį susitarimą (sprendimo 59 konstatuojamosios
dalies ketvirta pastraipa).
90
ABB
savo atsakyme pripažino, kad dar 1994 m. rugsėjo mėnesį vykusio susitikimo metu iš esmės buvo susitarta pasidalinti visą
Europos rinką, o konkrečios rinkos dalys buvo nustatytos per 1994 m. lapkričio 16 d. susitikimą. Be to, ieškovė, kalbėdama
apie 1994 m. rugsėjo 30 d. susitikimą ? kuriame, jos teigimu, nebuvo sudarytas susitarimas, kuriam sudaryti buvo reikalingas
Brugg
ir kito Europos gamintojo,
KWH
, dalyvavimas ? pripažino, kad visi pritarė proceso tąsai ir buvo sutarta, kad galutiniam sprendimui parengti
ABB
nuvyks į visas įmones, įskaitant ir
KWH
bei
Brugg
, ir kad bus nustatytos rinkos dalys, jei
ABB
pavyks į susitarimą įtraukti
KWH
. Šis ieškovės argumentas negali paneigti Komisijos išvados, kad iš
ABB
atsakymo išplaukia, jog 1994 m. rugsėjo 30 d. susitikimo metu visi jo dalyviai susitarė dėl principinio Europos rinkos pasidalijimo.
Įpareigodami
ABB
parengti susitarimą su visomis suinteresuotomis įmonėmis, susitikimo dalyviai išreiškė bendrą valią koordinuoti savo veiksmus
rinkoje, padalijant rinką atskiriems ūkio subjektams, nepaisant to, kad konkrečios rinkos dalys priklausė nuo to, kokią rinkos
dalį gaus
Brugg
ir
KWH
.
91     Todėl Komisija turėjo teisę teigti, kad susitarimas dėl Europos rinkos pasidalijimo iš esmės buvo sudarytas 1994 m. rugsėjo
30 d. susitikimo metu, nors konkrečios rinkos dalys turėjo būti nustatytos vėliau. Todėl 1995 m. kovo 20 d. bet kuriuo atveju
negali būti laikoma tuo momentu, kai Europos rinkos pasidalijimas pirmą kartą tapo bendro susitarimo objektu, kadangi, remiantis
vienoda
ABB
ir
Pan-Isovit
atsakymuose pateikta informacija (1996 m. birželio 17 d. atsakymas į prašymą pateikti informaciją), toks susitarimas buvo
sudarytas per 1994 m. lapkričio 16 d. susitikimą.
92     Kadangi ieškovės dalyvavimas 1994 m. rugsėjo 30 d., spalio 12 d. ir lapkričio 16 d. susitikimuose, sudarant bendrą susitarimą
dėl Europos rinkos pasidalijimo, yra įrodytas, ji nebegali remtis argumentu, kad įvairiose nacionalinėse rinkose šis susitarimas
buvo įgyvendintas vėliau, jau pradėjus dirbti nacionalinėms kontaktinėms grupėms.
93     Iš pirmiau pasakyto išplaukia, kad ieškovės argumentai atmestini ta dalimi, kuria jais ginčijamos sprendime konstatuotos aplinkybės
dėl jos dalyvavimo kartelyje 1993 m. pabaigoje sustabdymo ir dalyvavimo atnaujinimo 1994 m. pradžioje.
94     Tačiau reikia išnagrinėti ieškovės paaiškinimus dėl pažeidimo trukmės ir tęstinumo įvertinimo.
3. Dėl ieškovei inkriminuojamo pažeidimo trukmės ir tęstinumo
–        Šalių paaiškinimai
95     Ieškovė teigia, kad, atsižvelgiant į tai, jog egzistavo du atskiri karteliai, ji nuo „1990 m. lapkričio–gruodžio mėnesio iki
bent jau 1996 m. kovo–balandžio mėnesio“, t. y. iš viso penkerius metus ir penkis mėnesius, nepertraukiamai nepažeidinėjo
EB sutarties 85 straipsnio. Galima kalbėti tik apie dvejų metų ir trijų mėnesių laikotarpį pirminio Danijos kartelio atveju
ir priklausomai nuo konkrečios šalies ? apie keturių arba daugiausia 16 ar 18 mėnesių laikotarpį Vokietijos atveju, turint
omenyje vėlesnį Europos kartelį.
96     Kadangi atsakovė, jos teigimu, atsižvelgė į tai, kad „iš pradžių taikytos priemonės buvo neišbaigtos ir turėjo ribotą įtaką
už Danijos rinkos ribų“, pažymėtina, kad pažeidimas, kurio mastas laikomas mažesniu, turėtų būti vertinamas kaip lengvesnis,
o ne kaip trumpesnis.
97     Atsakovė teigia, kad kartelio atveju buvo ne daug pasikartojančių atskirų pažeidimų, o plataus masto pažeidimas, trukęs iki
1996 m. pavasario, o ne iki 1995 m. rudens ir vėliau tapęs dar grubesniu nei anksčiau.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
98     Remiantis sprendimo 1 straipsnio 2 dalimi, pažeidimas, kuriuo kaltinama ieškovė, truko nuo „1990 m. lapkričio–gruodžio mėnesio
iki mažiausiai 1996 m. kovo–balandžio mėnesio“.
99     Sprendimo 153 konstatuojamosios dalies ketvirtoje pastraipoje Komisija teigia, kad „skirtingų įmonių pažeidimai <…> truko:
a)
ABB
, (ieškovės),
Tarco
ir (
Dansk Røhrindustri
) atveju ? nuo maždaug 1990 m. lapkričio Danijoje, palaipsniui plintant visoje ES iki mažiausiai 1996 m. kovo arba balandžio
mėnesio, atėmus laikotarpį nuo 1993 m. spalio iki maždaug 1994 m. kovo mėnesio, per kurį susitarimai buvo sustabdyti.“
100   Komisija teisingai apskaičiavo pažeidimo, kuriuo kaltinama ieškovė, trukmę.
101   Pirma, negalima paneigti, kad ieškovė Danijos rinkoje pradėjo veikti „1990 m. lapkričio–gruodžio mėnesį“ ir kad jos dalyvavimas
Europos kartelyje baigėsi tik „1996 m. kovo–balandžio mėnesį“. Pirmiau pateiktuose 42–45 punktuose nustatyta, kad 1990 m.
lapkričio mėnesį ieškovė dalyvavo sutartinai keliant kainas, kas buvo nuspręsta 1990 m. lapkričio 22 d. susitikimo metu. Be
to, kalbant apie jos dalyvavimo kartelyje pabaigą, pakanka konstatuoti, kad ieškovė pripažįsta dar 1996 m. kovo 4 d. dalyvavusi
įmonių direktorių klubo susitikime, o iki 1996 m. kovo 25 d. ? Vokietijos kontaktinės grupės susitikimuose.
102   Antra, ieškovė neteisingai tvirtina, kad Komisija turėjusi konstatuoti dviejų atskirų kartelių buvimo faktą bei atsižvelgti
į tai, jog ieškovė 1993 m. balandžio mėnesį nutraukė savo veiklą Danijos kartelyje ir tik 1995 m. gegužės mėnesį pradėjo dalyvauti
Europos kartelyje. Remiantis pirmiau 50–65 ir 84–88 punktuose konstatuotomis aplinkybėmis, ieškovė dar 1993 m. rugpjūčio arba
rugsėjo mėnesį dalyvavo sudarant principinį susitarimą dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, o nuo 1994 m. gegužės mėnesio ?
susitarimą dėl bendro kainoraščio Vokietijai. Kaip matyti iš sprendimo 153 konstatuojamosios dalies, Komisija, vertindama
ieškovei inkriminuojamo pažeidimo trukmę, vis dėlto atsižvelgė į tai, kad nuo 1993 m. spalio iki maždaug 1994 m. kovo mėnesio
karteliniai susitarimai buvo sustabdyti.
103   Be to, ieškovei paskirtos piniginės baudos dydžio apskaičiavimo tvarka patvirtina, kad Komisija atsižvelgė į kartelio sustabdymo
trukmę. Remiantis sprendimo 175 konstatuojamosios dalies trečia pastraipa, nustatant baudos dydį buvo atsižvelgiama į tą patį
laikotarpį kaip ir
ABB
atveju. Tačiau sprendimo 170 konstatuojamojoje dalyje kalbant apie
ABB
sakoma, kad priemonių netaikymas „nuo 1993 m. pabaigos iki 1994 m. pradžios“ taip pat kaip ir aplinkybė, kad iš pradžių šios
priemonės buvo neišbaigtos ir turėjo ribotą įtaką už Danijos rinkos ribų bei buvo ištobulintos tik 1994–1995 m. susitarus
dėl Europos kartelio, yra veiksniai, į kuriuos Komisija atsižvelgė, nustatydama 1,4 piniginės baudos koeficientą už pažeidimą,
kuris truku ilgiau nei penkerius metus.
104   Tai, kad nuo 1994 m. gegužės mėnesio ieškovė vėl pradėjo savo veiklą kartelyje, o sprendime atsižvelgiama tik į veiklos nutraukimą
iki „maždaug 1994 m. gegužės mėnesio“, nepanaikina Komisijos atlikto pažeidimo trukmės vertinimo, nes, remiantis sprendimo
170 konstatuojamąja dalimi, kartelio nutraukimas keliems mėnesiams yra tik vienas iš daugelio veiksnių, į kuriuos buvo atsižvelgiama
įvertinant pažeidimo trukmės, pagal kurią buvo apskaičiuotas baudos dydis, poveikį, todėl minėtas poveikis nepriklausė nuo
to, keliems mėnesiams tiksliai karteliniai susitarimai buvo nutraukti.
105   Kadangi nustatant pažeidimo trukmę buvo atsižvelgta į kartelio nutraukimo laikotarpį, ieškovė negali remtis argumentu, kad
Komisija nagrinėjamą kartelį kvalifikavo kaip vieną tęstinį pažeidimą.
106   Komisija, nagrinėjamą kartelį kvalifikavusi kaip vieną ir tęstinį pažeidimą, atmetė be visų kitų ir ieškovės administracinio
proceso metu pateiktą argumentą, kad „Danijos“ ir „Europos“ karteliai yra du skirtingi ir tarpusavyje nesusiję pažeidimai.
Šiame kontekste Komisija teigia, kad nuo Danijos kartelio pradžios buvo siekiama ilgainiui išplėsti kontrolę visoje centralizuoto
šildymo rinkoje (sprendimo 140 konstatuojamosios dalies trečia pastraipa), nuo 1993 m. rugsėjo iki 1994 m. kovo mėnesio bet
koks veiksmų nutraukimas gali būti laikomas normalių susitarimų ir santykių sustabdymu (sprendimo 141 konstatuojamosios dalies
trečia pastraipa), o veiksmų metodai ir praktinis įgyvendinimas aiškiai liudija apie 1994 m. susitarimo dėl visos Europos
rinkos pasidalijimo ir ankstesnių susitarimų tęstinumą (sprendimo 142 konstatuojamosios dalies pirma pastraipa).
107   Todėl Komisija savo sprendime teigdama, kad nuo 1994 m. sukurtas Europos kartelis tebuvo tik ankstesnio gamintojų kartelio
centralizuoto šildymo rinkoje tęsinys, nekaltino ieškovės nepertraukiamu dalyvavimu kartelyje nuo 1990 m. lapkričio iki 1996 m.
kovo mėnesio. Tą patvirtina ir tokia Komisijos aiškiai pripažinta aplinkybė: „Pažeidimas yra vienas tęstinis nusižengimas;
tačiau Komisija pripažįsta, kad jo intensyvumas ir poveikis nagrinėjamu laikotarpiu nevienodas. Palaipsniui pradedant daugiausiai
į Danijos rinką orientuotais susitarimais 1991 m. (laikinai trumpam juos sustabdant) pažeidimai išsiplėtė į kitas rinkas ir
maždaug 1994 m. susiformavo visos Europos kartelis, apėmęs praktiškai visą prekybą atitinkamu produktu (sprendimo 145 konstatuojamosios
dalies trečia pastraipa).
108   Dėl šių priežasčių ieškovės argumentai dėl pažeidimo trukmės ir tęstinumo atmestini.
109   Todėl argumentas dėl tęsiamo kartelio egzistavimo nuo 1990 iki 1996 m. yra atmestinas visa apimtimi.

C
?
Dėl dalyvavimo Europos kartelyje Italijos rinkoje
1. Šalių paaiškinimai
110   Ieškovė kaltina Komisiją, neteisingai susiejus su ja įvykius Italijos rinkoje, kurioje ji niekada nevykdė veiklos. Ji negali
būti patraukta atsakomybėn dėl vietinio platintojo
Socologstor
Italijos rinkoje padarytų pažeidimų, kadangi ieškovė valdo tik 49 % šios įmonės akcijų.
111   Todėl nėra priežasčių, dėl kurių
Socologstor
turėtų būti vertinama kitaip nei
KE KELIT Kunststoffwerk GmbH
(toliau ?
KE KELIT
), kuri taip pat prekiavo ieškovės produktais ir kuriai buvo skirta piniginė bauda. Nors ieškovės dalyvavimas susitikimuose
dėl Italijos rinkos galėtų būti konkurencijos taisyklių pažeidimas, tačiau Komisija nenurodė, kad ieškovė, siekdama apriboti
konkurenciją, galėjo primesti
Socologstor
savo valią.
112   Atsakovė atkreipia dėmesį į Italijos kvotų paskirstymą visiems gamintojams, įskaitant ir ieškovę, patvirtinančius dokumentus
ir į tai, kad ieškovė dalyvavo viename Italijos kontaktinės grupės susitikime bei 1995 m. birželio 9 d. susitikime, kurio
metu taip pat buvo nagrinėjami su Italija susiję klausimai. Ieškovė nebūtų dalyvavusi šiuose susitikimuose, jei iš tiesų nebūtų
buvusi suinteresuota Italijos rinka. Be to, tai, kad Komisija turėjo galimybę pradėti procedūrą prieš pačią
Socologstor
, neatleidžia ieškovės nuo atsakomybės už kartelio veiksmus Italijoje.
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
113   Ieškovė neneigia 1995 m. kovo 21 d. Milane dalyvavusi pirmame Italijos kontaktinės grupės susitikime, o 1995 m. birželio 9 d.
? kitame su Italija susijusiame susitikime Ciuriche.
114   Be to, iš kai kurių užrašų, kuriuos Komisija gavo iš susijusių įmonių, matyti, jog ieškovė buvo įtraukta į kvotų Italijos
rinkai ir projektų paskirstymą (pranešimo apie kaltinimus 64, 111 ir 188 punktai); tą patvirtina ir
Pan-Isovit
(1996 m. birželio 17 d. atsakymas į prašymą pateikti informaciją).
115   Taigi Komisija turėjo pakankamą pagrindą manyti, kad ieškovės veikla Europos kartelyje apėmė ir Italijos rinką, ir todėl nebereikia
nagrinėti, kokia apimtimi ieškovė galėjo kontroliuoti savo platintojo veiksmus šioje rinkoje.
116   Dėl šių priežasčių ieškovės argumentas yra atmestinas.

D
?
Dėl bendradarbiavimo nustatant kokybės normas
1. Šalių paaiškinimai
117   Ieškovė teigia nedalyvavusi vamzdžių gamintojams inkriminuojamame pažeidime, kurio esmė ta, kad kokybės normos tariamai turėjo
būti naudojamos tam, kad būtų išlaikytos aukštos kainos ir uždelstas naujų taupesnių technologijų diegimas. Ieškovė veikiau
buvo tokių veiksmų auka, kurie visų pirma buvo nukreipti prieš jos sukurtą technologiją.
118   Todėl atsakovė neteisingai teigia, kad toks pažeidimas nėra nagrinėjamas sprendime kaip neteisėtas elgesys. Nors šis pažeidimas
nebuvo įtrauktas į „pagrindinių pažeidimų bruožų“ sąrašą, tačiau sprendimo 2 konstatuojamoje dalyje jis įvardijamas kaip atskiras
pažeidimas, kuriuo greta kitų kaltinama ir ieškovė. Sprendimo 1 straipsnyje kalbant apie nagrinėjamo pažeidimo apibrėžimą
pateikiama nuoroda į kitoje vietoje išdėstytus įvertinimus.
119   Atsakovė atkreipia dėmesį į tai, kad sprendimo 1 straipsnyje kokybės normų taikymas nepriskiriamas prie pagrindinių pažeidimų
bruožų. Klausimas, ar ieškovė netapo su kokybės normomis susijusio bendradarbiavimo auka dėl to, kad turėjo veiksmingesnes
technologijas, turėjo būti nagrinėjamas įvertinant lengvinančias aplinkybes piniginės baudos dydžio apskaičiavimo metu.
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
120   Kokybės normų taikymas, siekiant palaikyti tam tikrą kainų lygį ir uždelsti naujų taupesnių technologijų įdiegimą, priskiriamas
prie sprendimo 2 konstatuojamoje dalyje išvardytų pagrindinių nagrinėjamo pažeidimo bruožų. Vėliau Komisija, vertindama gamintojų
asociacijos
European District Heating Pipe Manufacturers
Association
(toliau ?
EuHP
) kartelį, 113–115 konstatuojamosiose dalyse atkreipia dėmesį į
ABB
ketinimus kokybės normomis užkirsti kelią tam, kad ieškovė netaikytų nuoseklios gamybos procedūros, kuria galima sumažinti
gamybos sąnaudas ir kainas. Be to, remiantis sprendimo 147 konstatuojamosios dalies paskutine įtrauka, „normų ir standartų
taikymas, siekiant užkirsti kelią arba uždelsti naujos, leidžiančios sumažinti kainas technikos įdiegimą (taikoma
EuHP
nariams)“ priskiriamas kartelio sąlygotiems konkurencijos apribojimams.“
121   Tačiau bendradarbiavimas nustatant kokybės normas nepriskiriamas prie pataisytos ginčijamo sprendimo versijos 1 straipsnio
3 dalyje išvardytų pagrindinių kartelio bruožų. Sprendimo daniškos versijos, kurią ieškovė gavo 1998 m. spalio 21 d., rezoliucinėje
dalyje buvo numatyta, kad bendradarbiavimas nustatant kokybės normas priskiriamas prie pagrindinių kartelio bruožų. Tačiau
Komisija išbraukė būtent šį rezoliucinės dalies skirsnį 1998 m. lapkričio 6 d. sprendimu dėl pataisymo ir taip aiškiai davė
suprasti, kad ji neketina šį bendradarbiavimą kvalifikuoti kaip sudėtinę ieškovei inkriminuojamo pažeidimo dalį.
122   Net jei ir išliko tam tikrų neatitikimų, dėl to, kad rezoliucinėje sprendimo dalyje bendradarbiavimas nustatant kokybės normas
nepriskiriamas prie pagrindinių nagrinėjamo pažeidimo bruožų, tačiau ne kartą aprašomas motyvacinėje dalyje, padarius minėtą
pataisą nebeliko jokių abejonių, kad Komisija nekaltina ieškovės tuo, kad bendradarbiaudama nustatant kokybės normas ji pažeidė
EB sutarties 85 straipsnį.
123   Todėl ieškovė negali kvestionuoti sprendimo galiojimo nurodydama, kad šiuo klausimu nebendradarbiavo.
124   Dėl šių priežasčių argumentas yra atmestinas.

E
?
Dėl suderintų veiksmų prieš Powerpipe
1. Šalių argumentai
125   Ieškovė nesutinka su visais prieš ją nukreiptais sprendimo dėl suderintų veiksmų prieš
Powerpipe
teiginiais. Ji yra dalyvavusi susitikimuose, kurių metu buvo aptariamos priemonės prieš
Powerpipe
, tačiau niekada nėra taikiusi tokių priemonių.
126   Ieškovė teigia, kad susitikimas Bilunde 1993 m. birželį įvyko ir Švedijos įmonės
Powerpipe
vadovas buvo perviliotas prieš Švedijai įstojant į Europos Sąjungą 1995 m. sausio 1 d. Dėl to šie įvykiai svarbūs tik tiek,
kiek jie turėjo įtakos konkurencijai Europos Sąjungoje. Jeigu kokia nors įtaka ir buvo, ji buvo minimali.
127   Ieškovė dalyvavo susitikime su
ABB
ir
Powerpipe
Bilunde, kuriame
ABB
perspėjo
Powerpipe
. Tačiau pagrindinis šio susitikimo tikslas buvo apsvarstyti galimą
Powerpipe
įmonės pardavimą
ABB
ir (arba) ieškovei ir pastaroji pasitraukė iš derybų su
ABB
, šiai aiškiai davus suprasti, kad ji nori
Powerpipe
uždaryti ir suskaldyti.
128   Kalbant apie
Powerpipe
vadovo perviliojimą, pasakytina, kad kurį laiką buvo svarstoma galimybė atidaryti atstovybę Briuselyje, o
ABB
pasiūlymas šiuo tikslu kartu įdarbinti minėtą asmenį pasirodė esantis geras pasirinkimas. Dar kartą šis klausimas buvo iškeltas
gerokai vėliau maždaug 1993 m. rudenį arba 1994 m. pradžioje. Ieškovė apie šio asmens perviliojimą sužinojo tik gavusi iš
ABB
sąskaitą už su tuo susijusias išlaidas. Ieškovė manė, kad šis asmuo norėjo išeiti iš
Powerpipe
ir pats užmezgė ryšius su
ABB
. Susiklosčius tokioms aplinkybėms, ieškovė pareiškė esanti pasirengusi padengti dalį šio asmens įdarbinimo išlaidų. Ji nieko
nežinojo apie
ABB
mėginimus pervilioti kitus
Powerpipe
darbuotojus ir šioje kampanijoje nedalyvavo.
129   Ieškovė neneigia, kad 1994 m. užmezgė ryšius su
Powerpipe
, siekdama ją įtikinti, atsiimti savo pasiūlymą dėl projekto Noibrandenburge, po to kai iš
Henss
patyrė didelį spaudimą; ji pasiūlė
Powerpipe
siekti taikaus susitarimo su
Henns/Isoplus
. Tačiau nei šio pokalbio, nei antro telefoninio pokalbio metu ieškovė jokia forma negrasino
Powerpipe
.
130   Ieškovė bandė laimėti projektą Leipcige-Lipendorfe, nors kartelis buvo susitaręs šį projektą perleisti trims Vokietijos gamintojams.
Tačiau ieškovė turėjo nurodyti savo dukterinei įmonei atsiimti šiam projektui laimėti pateiktą savo pasiūlymą dėl 20 m vamzdžių
ir pakeisti jį pasiūlymu dėl 18 m vamzdžių. Pirmasis pasiūlymas pareikalavo didelių investicijų į gamybos įrenginius, tačiau
neatsipirko. Antrasis pasiūlymas, įsivėlus klaidai, niekada nebuvo pateiktas. Kadangi projekto vadovas susierzino dėl to,
kad pirmasis pasiūlymas buvo atsiimtas, derybos su ieškove buvo nutrauktos.
131   Ieškovės žiniomis, 1995 m. kovo 24 d. susitikimo metu projekto vadovas dar nebuvo nusprendęs Leipcige-Lipendorfe projektą
atiduoti
Powerpipe
. Ieškovė nedalyvavo pirmoje susitikimo dalyje, kurios metu galėjo būti svarstomi bendri veiksmai prieš
Powerpipe
. Ieškovei atvykus į susitikimą, antroje jo dalyje
Henss
reikalavo imtis kolektyvinių priemonių. O ieškovė pasiūlė trijų Vokietijos gamintojų darbo grupei prisiderinti prie
Powerpipe
kainų ir netgi pasisiūlė tiekti vamzdžius kaip subrangovas. Vėliau diskusijos sukosi apie tai, kad
Powerpipe
visų pirma per nustatytą laikotarpį bus techniškai nepasirengusi įgyvendinti pasiūlymą. Susitikimo metu ieškovė pasiūlė
ABB
paaiškinti projekto vadovui, kaip nukentėjo centralizuoto šildymo sektoriaus reputacija pasirinkus nepakankamai kvalifikuotą
tiekėją dar Turino projekto atveju.
ABB
pastangos perkalbėti projekto vadovą liko bevaisės, kadangi darbo grupė nenorėjo savo kainų pritaikyti prie
Powerpipe
kainų. Tik 1995 m. balandžio mėnesį ieškovė sužinojo, kad konkursą laimėjo
Powerpipe
.
132   Ieškovė neįgyvendino nė vieno prieš
Powerpipe
nukreipto susitarimo. Jos žiniomis, to nedarė ir kiti gamintojai, išskyrus
ABB
ir
Isoplus
. Abi šios įmonės 1995 m. gegužės 5 d.
EuHP
susitikimo metu primygtinai reikalavo imtis suderintų veiksmų prieš
Powerpipe
, siekiant sudaryti jai tiekimo problemų. Kadangi ieškovė negamino Leipcigo-Lipendorfo projekto subrangovui reikalingų medžiagų,
ji niekaip negalėjo šių medžiagų tiekti. 1995 m. birželio 13 d. susitikimo metu nebuvo patvirtintas prieš
Powerpipe
nukreiptas susitarimas.
133   Ieškovė subrangovui
Lymatex
jokia forma nebuvo nurodžiusi kenkti
Powerpipe
. Tuo metu
Lymatex
labai vėlavo tiekti jungtis ieškovei, kuri buvo sutartimi įsipareigojusi visą 1995 metams reikalingą jungčių kiekį pirkti
iš
Lymatex
. Priešingai nei teigiama sprendimo 102 konstatuojamoje dalyje, ieškovė reikalavo tik, kad
Lymatex
įvykdytų savo sutartinius įsipareigojimus ieškovei.
Lymatex
savo iniciatyva nusiuntė ieškovei
Powerpipe
adresuoto laiško projektą, tikriausiai siekdama jai parodyti, kad ji stengiasi išspręsti tiekimo problemas; dėl šio laiško
projekto ieškovė niekada nepasisakė.
134   Apskritai, sunkumai, su kuriais susidūrė
Powerpipe
vykdydama savo sutartinius įsipareigojimus, kilo dėl jos pačios veiksmų. Pasirašydama sutartį dėl projekto
Århus
Kommunale Væker
(
ÅKV
),
Powerpipe
prisiėmė jai neįgyvendinamus įsipareigojimus kaip, pavyzdžiui, per trumpą laikotarpį aprūpinti tokios pačios rūšies jungtimis,
kokias gamina ieškovė. Dėl tiekimo sunkumų, su kuriais susidūrė
Powerpipe
, projekto užsakovas galiausiai nutraukė sutartį. Todėl šis sprendimas buvo priimtas neatsižvelgiant į tai, kad
Lymatex
nutarė nebetiekti prekių
Powerpipe.
Tą patvirtina ir aplinkybė, kad sprendimas atimti iš
Powerpipe
tiekimo užsakymą buvo priimtas 1995 m. gegužės 10 d., t. y. tą pačią dieną, kai
Lymatex
pranešė
Powerpipe
apie savo laikinas tiekimo problemas ir, kad iki 1995 m. rugsėjo mėnesio ji negali priimti naujų užsakymų. Todėl sutarties
panaikinimo priežastys nesusijusios su ieškovės veiksmais.
135   Taigi ieškovė niekaip neprisidėjo prie bandymų išstumti
Powerpipe
iš rinkos. Ieškovės noras, kad prekes jai tiektų
Lymatex
, buvo visiškai teisėtas, o tariamos šios jos pozicijos pasekmės
Powerpipe
kilo ne dėl neteisėtų veiksmų.
136   Atsakovė nurodo, kad ieškovė pripažįsta dalyvavusi ne viename susitikime, kurių metu buvo svarstomos prieš
Powerpipe
nukreiptos priemonės; tai ypač pasakytina apie susitikimą su
ABB
ir
Powerpipe
1992 m. liepą, kurio metu pastaroji buvo „perspėta“. Šio pripažinimo pakanka tam, kad ieškovę būtų galima sieti su suderintais
veiksmais prieš
Powerpipe
. Be to, ieškovė nepateikė jokių įrodymų, verčiančių suabejoti sprendimo 143 ir 144 konstatuojamosiose dalyse pateiktais teiginiais,
kad ieškovė, dalyvaudama 1995 m. kovo 24 d. susitikime, dalyvavo susitarime dėl kenkimo
Powerpipe
.
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
137   Ieškovei nepavyko paneigti Komisijos konstatuotų faktų dėl jos dalyvavimo rengiant planą
Powerpipe
pašalinti, ir ypač dėl
Powerpipe
svarbių darbuotojų perviliojimo.
138   Ieškovė neneigia dalyvavusi sprendimo 91 konstatuojamoje dalyje aprašytame susitikime Bilunde 1992 m. liepą. Taip pat nekyla
abejonių, kad ieškovė kartu su
ABB
susitarė dėl
Powerpipe
vadovo perviliojimo, sutiko pasidalinti su tuo susijusias išlaidas ir šį pažadą įgyvendino.
139   Todėl negalima pritarti ieškovės pateiktai informacijai, kad susitarimas dėl
Powerpipe
darbuotojų perviliojimo išlaidų pasidalijimo neturėjo būti kenksmingas. Kadangi dar 1992 m. liepos mėnesio susitikimo metu
ABB
ieškovės akivaizdoje perspėjo
Powerpipe
, ieškovei turėjo būti aišku, kad
ABB
planas įdarbinti
Powerpipe
darbuotojus buvo dalis kenkimo
Powerpipe
strategijos. Iš 1993 m. liepos 2 d.
ABB
užrašų, padarytų rengiantis susitikimui su ieškove, matyti, kad šio vadovo įdarbinimas buvo laikomas „bendra priemone prieš
Powerpipe
“ (pranešimo apie kaltinimus 48 priedas). Kaip ieškovė pripažino administraciniame procese, ji žinojo, kad šio asmens įdarbinimas
galėjo būti vertinamas kaip priemonė prieš
Powerpipe
(p. Bech pareiškimas pateikiamas ieškovės balandžio 25 d. atsakymo į 1996 m. kovo 13 d. prašymą pateikti informaciją priede).
140   Net jei ieškovė gali tvirtinti, kad iš pradžių sutiko dalintis perviliojimo išlaidas, norėdama atidaryti atstovybę, šis teiginys
negali pateisinti aplinkybės, kad ji buvo pasirengusi sumokėti numatytą sumą tuo metu, kai jau buvo aišku, kad
ABB
šį asmenį įdarbino kitoms užduotims atlikti nei buvo planuota.
141   Taip pat nekyla abejonių, kad tuo metu, kai
Powerpipe
pateikė savo pasiūlymą projektui Noibrandenburge laimėti, ieškovė susitarė su
ABB
ir
Henss
daryti
Powerpipe
spaudimą, kad ši atsiimtų savo pasiūlymą. Nors pati ieškovė pokalbių su
Powerpipe
metu šiai negrasino, nustatyta, kad ji elgėsi taip, kaip buvo sutarta su kitais kartelio dalyviais. Ieškovė pripažįsta, kad
jos pardavimų vadovas tuo metu
Powerpipe
patvirtino, jog šio sektoriaus įmonės yra sudariusios tam tikrą sutarimą.
142   Kalbant apie tariamai ieškovės patirtą spaudimą, konstatuotina, kad įmonė, imdamasi antikonkurencinių veiksmų kartu su kitomis
įmonėmis, negali remtis argumentu, kad padarė tai spaudžiama kitų kartelio dalyvių. Ji galėjo informuoti apie daromą spaudimą
kompetentingą tarnybą ir pateikti Komisijai skundą pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnį, o ne dalyvauti šiuose veiksmuose (žr.
Pirmosios instancijos teismo 1992 m. kovo 10 d. sprendimo
Hüls prieš Komisiją
, T‑9/89, Rink. p. II‑499, 123 ir 128 punktus ir minėto sprendimo
Tréfileurope prieš Komisiją
58 punktą).
143   Kalbant apie projekto Leipcige-Lipendorfe laimėtoją, konstatuotina, kad Komisijos išvados remiasi 1995 m. kovo 24 d. susitikimo
Diuseldorfe rezultatais.
144   Ieškovė neneigia, kad kartelis buvo sudaręs susitarimą, numatantį, kad projektas Leipcige-Lipendorfe turėtų atitekti
ABB
,
Henss/Isoplus
ir
Pan-Isovit
.
145   Dėl to, Komisija savo sprendimo 99 konstatuojamoje dalyje galėjo daryti išvadą, kad ieškovė, bent jau iš dalies spaudžiama
kitų gamintojų, atsiėmė savo šiam projektui laimėti pateiktą pasiūlymą. Net jei ieškovė manė, kad pirmo pasiūlymo sąlygotos
investicijos gali neatsipirkti, jos teiginys, kad naujas pasiūlymas nebuvo pateiktas „įsivėlus klaidai“, nėra svarus, kadangi,
atsižvelgiant į kartelio numatytą projektų paskirstymą, ji turėjo žinoti, kad tokie jos veiksmai visiškai atitiko kitų kartelio
dalyvių lūkesčius.
146   Be to, iš
Tarco
užrašų apie 1995 m. kovo 24 d. susitikimą (pranešimo apie kaltinimus 143 priedas) matyti, kad
Powerpipe
paskelbimas projekto Leipcige-Lipendorfe laimėtoju sukėlė diskusijas dėl daugybės priemonių. Šiuose užrašuose teigiama:
„(
Powerpipe
) veikiausiai laimėjo Leipcigo-Lipendorfo (projektą).
–       Nė vienam gamintojui nebetiekti prekių
L‑L
,
IKR
,
Mannesmann-Seiffert
,
VEAG
.
–       (X) pranešti apie visus prašymus suteikti informaciją apie projektą.
–       Nė vienas mūsų subrangovas negali dirbti įmonei (
Powerpipe
); jiems tai padarius, bendradarbiavimas ateityje bus nutrauktas.
–       Mes mėginsime užkirsti kelią (
Powerpipe)
apsirūpinimui, pvz., plastiku.
–
EuHP
turi patikrinti, ar mes galime pasiskųsti dėl to, kad konkursą laimėjo nekvalifikuota firma.“
147   Jei įmonė dalyvauja akivaizdžiai antikonkurencinių tikslų siekiančiame susitikime, viešai neatsiribodama nuo jo turinio, tuomet
kiti susitikimo dalyviai turi pagrindo manyti, kad ji pritaria susitikimo rezultatams ir jų laikysis (žr. 39 punkte nurodytą
teismų praktiką). Esant tokioms aplinkybėms tai, kad susitikime, kuriame dalyvavo aptariama įmonė, buvo aptariami neteisėti
susitarimai, pakankamai įrodo tos įmonės dalyvavimo sudarant susitarimus faktą.
148   Kadangi 1995 m. kovo 24 d. susitikime buvo aptariamos konkurenciją pažeidžiančios priemonės, visos šiame susitikime dalyvavusios
ir nuo susitikimo turinio viešai neatsiribojusios įmonės laikytinos susitarimo dėl nagrinėjamų priemonių arba suderintų veiksmų
dalyvėmis.
149   Visiškai nesvarbu, ar 1995 m. kovo 24 d. susitikimo metu buvo žinoma, ar
Powerpipe
jau laimėjo projektą Leipcige-Lipendorfe. Šio susitikimo metu svarstytos priemonės bet kuriuo atveju buvo paremtos prielaida,
kad
Powerpipe
laimės konkursą. Net jei sutartis tarp
VEAG
, kuri paskelbė šį  konkursą, ir
Powerpipe
galėjo būti pasirašyta po susitikimo, iš 1995 m. kovo 21 d.
VEAG
laiško generalinei projekto rangovei (pranešimo apie kaltinimus 142 priedas) ir iš 1995 m. rugsėjo 29 d.
VEAG
atsakymo į prašymą pateikti informaciją išplaukia, kad 1995 m. kovo 21 d., t. y. prieš nagrinėjamą susitikimą, perkančioji
organizacija priėmė
Powerpipe
palankų sprendimą.
150   Apskritai ieškovė negali išvengti atsakomybės teigdama, kad nedalyvavo vienoje susitikimo dalyje, kurioje galėjo būti svarstomi
bendri veiksmai prieš
Powerpipe
. Ieškovė pripažįsta, kad
Henss
vieno susitikimo metu, dalyvaujant ieškovei, primygtinai reikalavo imtis „kolektyvinių priemonių“.
151   Ieškovės elgesys 1995 m. kovo 24 d. susitikime taip pat negali būti vertinamas kaip viešas atsiribojimas nuo sprendimo nebeteikti
Powerpipe
prekių; atsižvelgiant į susiklosčiusias aplinkybes ? ypač į situaciją, kurioje buvo
Powerpipe
ÅKV
projekto metu, ir su tiekimu susijusias
Lymatex
problemas ? ieškovė laikėsi šį sprendimą labiau palaikančios pozicijos.
152   Ieškovė neneigia, kad sužinojusi, jog
Powerpipe
laimėjus
ÅKV
projektą, kurį kartelis buvo numatęs
ABB
ir ieškovei, jai pavyko susitarti su ieškovės dukterine įmone Švedijoje dėl projekto vykdymui reikalingų prekių tiekimo,
išreiškė savo nepasitenkinimą. Tokia ieškovės pozicija liudija apie jos norą pasirūpinti tuo, kad
Powerpipe
, vykdydama savo projektą, susidurtų su tiekimo problemomis.
153   Be to, aplinkybė, kad ieškovė kreipėsi į
Lymatex
, prašydama uždelsti tiekimus
Powerpipe
, laikytina įrodyta.
Powerpipe
nurodytą faktą, kad vienas
Lymatex
darbuotojas jai patvirtino, jog sprendimas netiekti jai prekių iki 1995 m. rugsėjo mėnesio (pranešimo apie kaltinimus 153 priedas)
neturėjo nieko bendro su 1995 m. gegužės 10 d.
Lymatex
laiške, adresuotame
Powerpipe
, minimais gamybos sunkumais, patvirtina tai, kad šio laiško projektą (pranešimo apie kaltinimus 155 priedas) Komisija rado
1995 m. birželio 28 d. įmonės vadovo kabinete atlikto patikrinimo metu. Tai, kad
Lymatex
manė esant reikalinga pranešti ieškovei apie savo atsakymą į
Powerpipe
užsakymą prieš persiunčiant šį laišką
Powerpipe
, rodo, jog
Lymatex
ieškovei bent jau norėjo suteikti galimybę paveikti jos planuojamą atsakymą į šį užsakymą. Atsižvelgiant į 1995 m. gegužės
24 d. susitikimo sprendimą nebetiekti prekių
Powerpipe,
pas ieškovą rastas
Lymatex
laiško projektas gali būti suprantamas tik kaip faktas, patvirtinantis, kad 1995 m. gegužės 10 d. arba prieš tai ieškovė
susisiekė su
Lymatex
ir išreiškė savo norą uždelsti tiekimus
Powerpipe
. Tam neprieštarauja aplinkybė, kad
Lymatex
nepanaikino kitų
Powerpipe
užsakymų. Apskritai pažymėtina, kad
Lymatex
Komisijai nepateikė teisingų duomenų apie šio laiško projekto persiuntimą ieškovei, nes ji tvirtino, jog tai buvo ne
Powerpipe
adresuoto laiško projektas, o kopija, ir ji norėjusi tik įrodyti, kad imasi priemonių sutartiniams įsipareigojimams ieškovės
atžvilgiu įvykdyti (pranešimo apie kaltinimus 157 priedas), o iš ieškovės turėtos laiško versijos matyti, kad tai buvo laiško
projektas, kuris jai buvo persiųstas likus kelioms valandoms iki galutinės laiško versijos išsiuntimo
Powerpipe
.
154   Kadangi yra pakankamai įrodymų, patvirtinančių, kad ieškovė neatsiribojo nuo 1995 m. gegužės 24 d. susitikimo metu priimto
sprendimo dėl boikoto, nebereikia nagrinėti, kokia apimtimi ieškovės veiksmai tiesiogiai sąlygojo nuostolius, kuriuos
Powerpipe
jos duomenimis patyrė, visų pirma, vykdydama
ÅKV
projektą.
155   Iš to išplaukia, kad Komisija pateikė svarų įrodymą, patvirtinantį, jog ieškovė dalyvavo sudarant susitarimą dėl kenkimo
Powerpipe
, kadangi ieškovė neįrodė, kad atsiribojo nuo nagrinėjamo susitikimo rezultatų.
156   Šios išvados nepaneigia ir ieškovės argumentas, kad ji negalėjo boikotuoti
Powerpipe
, nes negamino nagrinėjamo projekto subrangovui reikalingų medžiagų.
157   Įmonė gali būti kaltinama boikotu ir tuomet, kai ji faktiškai nedalyvavo ar negalėjo dalyvauti jį įgyvendinant. Priešingu
atveju įmonės, pritarusios boikoto priemonėms, tačiau neturėjusios galimybės pačios jų imtis, būtų atleistos nuo bet kokios
atsakomybės už dalyvavimą sudarant susitarimą.
158   Įmonė, kuri savo veiksmais, kurie atitinka konkurencijos pažeidimų siekiančio susitarimo arba suderintų veiksmų sąvoką EB sutarties
85 straipsnio 1 dalies prasme, dalyvavo įvairiai pažeidžiant konkurencijos taisykles ir prisidėjo atliekant pažeidimą apskritai,
gali atsakyti už visą dalyvavimo darant minėtą pažeidimą trukmę ir už veiksmus, kuriuos atlieka kitos šį pažeidimą dariusios
įmonės, jei konkreti įmonė neabejotinai žino apie neteisėtus kitų dalyvių veiksmus arba juos gali protingai numatyti ir yra
pasirengusi prisiimti iš to kylančią riziką (žr. apie tai sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
203 punktą).
159   Kadangi ieškovė dalyvavo 1995 m. gegužės 24 d. susitikime, ji žinojo apie veiksmus, kuriais turėjo būti kliudoma
Powerpipe
verslui. Neatsiribodama nuo šių veiksmų, ji suteikė kitiems dalyviams bent jau pagrindą manyti, kad pritaria tokiam susitikimo
sprendimui, jo laikysis ir kad yra pasirengusi prisiimti iš to kylančią riziką.
160   Ta apimtimi, kuria Komisija remiasi įvykiais Švedijoje ir Suomijoje iki joms įstojant į Europos Sąjungą 1995 m. sausio 1 d.,
pakanka nurodyti, kad
Powerpipe
veiklą trikdančių veiksmų, už kuriuos ieškovė trauktina atsakomybėn, buvo imtasi tuomet, kai
Powerpipe
mėgino įsitvirtinti Vokietijos rinkoje, todėl šiais veiksmais buvo siekiama neleisti
Powerpipe
sustiprinti savo pozicijų Europos Sąjungoje. Be to, ieškovė, sutikdama dalyvauti perviliojant
Powerpipe
vadovą, dar iki 1995 m. sausio 1 d. bendrojoje rinkoje įgyvendino susitarimą dėl
Powerpipe
veiklos trikdymo. Todėl Komisija į konkurenciją pažeidžiančią veiklą Švedijoje atsižvelgė ta apimtimi, kuria ji faktiškai
neigiamai paveikė konkurenciją Europos Sąjungoje.
161   Sprendimo 148 konstatuojamoje dalyje apie tai aiškiai sakoma:
„Šiame procese Komisija į bendrus Švedijos rinkoje prieš
Powerpipe
taikytus veiksmus iki Švedijos narystės ES (1995 m. sausio 1 d.) atsižvelgia tik ta apimtimi, kuria i) jie neigiamai veikia
konkurenciją Bendrijoje (
Powerpipe
įsitvirtinimas Vokietijos rinkoje) ir ii) įrodo ilgalaikio plano pakenkti
Powerpipe
arba ją pašalinti nuo to momento buvimą“.
162   Remiantis išdėstytu, argumentas dėl suderintų veiksmų prieš
Powerpipe
yra atmestinas.

F
?
Dėl ABB spaudimo
1. Šalių argumentai
163   Ieškovė teigia, kad Komisija nepakankamai įvertino
ABB
jai darytą spaudimą; atsakovė tai neigia.
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
164   Ieškovė teigia, kad Komisija savo sprendime ne kartą mini, jog
ABB
darė didelį spaudimą kitoms šio sektoriaus įmonėms, siekdama paskatinti prisijungti prie nagrinėjamų antikonkurencinių susitarimų.
Be to, Komisija, nustatydama
ABB
baudos dydį, pripažino, kad
ABB
„kaip stambi tarptautinė įmonė (savo) galią rinkoje ir (savo) išteklius naudojo kartelio veiksmingumui didinti ir užtikrinti,
kad kitos įmonės paklustų (jos) norams“ (sprendimo 169 konstatuojamoji dalis).
165   Kalbant apie ieškovei inkriminuojamą pažeidimą, pakanka nurodyti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, įmonė, kuri
verčiama kitų dalyvių dalyvauja atliekant antikonkurencinius veiksmus, negali pasiteisinti tuo, kad jai buvo daromas spaudimas,
nes ji galėjo apie spaudimą pranešti, o ne dalyvauti šiuose veiksmuose (žr. šio sprendimo 142 punkte nurodytą teismų praktiką).
166   Kadangi šis argumentas nepagrįstas, fakto klaida taikant EB 85 straipsnio 1 dalį paremtas ieškinio pagrindas yra atmestinas
visa apimtimi.

II
?
Dėl antro ieškinio pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu

A
?
Dėl susipažinimo su dokumentais
1. Šalių argumentai
167   Ieškovė teigia, kad Komisija jai neleido reikalauti leisti susipažinti su dokumentais.
Pan-Isovit
, kuri veikiausiai reikalavo leisti susipažinti su dokumentais, buvo skirta mažesnė bauda nei kitoms įmonėms, nes ji bendradarbiavo.
Ieškovė spaudžiama sutiko atsisakyti kai kurių savo teisių, nes tikėjosi dokumentus apie kartelį gauti tiesiai iš
ABB
. Tačiau
ABB
jai leido susipažinti tik su tam tikrais ir nepilnais dokumentais. Tai, kad Komisija suinteresuotoms įmonėms leido tarpusavyje
pasikeisti dokumentais, nėra patenkinamas sprendimas.
168   Atsakovė neigia, kad neleido įmonėms susipažinti su dokumentais ir atkreipia dėmesį į tai, kad ieškovė sutiko su suinteresuotomis
įmonėmis keistis dokumentais.
Pan-Isovit
skirtos baudos sumažinimas neturi nieko bendro su šios įmonės pozicija dėl susipažinimo su dokumentais. Taip pat negalima
teigti, kad
ABB
pateikė ne visus dokumentus.
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
169   Susipažinimo su dokumentais konkurencijos bylose tikslas ? suteikti pranešimo apie kaltinimus adresatams galimybę susipažinti
su Komisijos dokumentuose pateiktais įrodymais, kad šių dokumentų pagrindu jie galėtų tinkamai pateikti savo nuomonę dėl Komisijos
pranešime apie kaltinimus prieitų išvadų (Teisingumo Teismo 1998 m. gruodžio 17 d. sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 89 punktas, ir 1999 m. liepos 8 d. sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
, C‑51/92 P, Rink. p. I‑4235, 75 punktas; Pirmosios instancijos teismo 1995 m. birželio 29 d. sprendimo
Solvay prieš Komisiją
, T‑30/91, Rink. p. II‑1775, 59 punktas ir sprendimo
ICI prieš Komisiją
, T‑36/91, Rink., p. II‑1847, 69 punktas). Tad teisė susipažinti su dokumentais yra viena iš procesinių garantijų, turinčių
saugoti teisę į gynybą, ir ypač – užtikrinti Reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 ir 2 dalyje ir 1963 m. liepos 25 d. Komisijos
reglamento 99/63/EB dėl nuomonės išklausymo pagal Reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 ir 2 dalis (OL Nr. 127, 1963, p. 2268)
2 straipsnyje numatytą teisę būti išklausytam (Pirmosios instancijos teismo 1993 m. balandžio 1 d. sprendimo
BPB Industries ir British Gypsum prieš Komisiją
, T‑65/89, Rink., p. II‑389, 30 punktas).
170   Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisija privalo suinteresuotoms įmonėms ir įmonių asociacijoms sudaryti sąlygas
susipažinti su visais tyrimo dokumentais, išskyrus dokumentus, kuriuose užfiksuotos kitų įmonių komercinės paslaptys arba
kita konfidenciali informacija, bei Komisijos vidaus užrašus, kad jos galėtų tinkamai pasiruošti gynybai dėl pranešime apie
kaltinimus nurodytų jiems inkriminuojamų kaltinimų (Pirmosios instancijos teismo 1991 m. gruodžio 17 d. sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
, 54 punktas ir 1999 m. gegužės 19 d. sprendimas
BASF Coatings prieš Komisiją
, T‑175/95, p. II‑1581).
171   Pagal Reglamentą Nr. 17 vykdomame ginčo procese Komisija negali viena savarankiškai nuspręsti, kokie dokumentai galėtų būti
naudingi gynybai (minėtų 1995 m. birželio 29 d. sprendimų
Solvay prieš Komisiją
81 punktas ir
ICI prieš Komisiją
91 punktas). Bendrasis procesinio lygiateisiškumo principas neleidžia Komisijai pačiai nuspręsti, ar prieš įmones ji gali
naudoti dokumentus, su kuriais jos negalėjo susipažinti ir todėl atitinkamai negalėjo nuspręsti, ar galėtų šiais dokumentais
pasinaudoti gynybos tikslais (minėtų 1995 m. birželio 29 d. sprendimų
Solvay prieš Komisiją
83 punktas ir
ICI prieš Komisiją
93 punktas).
172   Atsižvelgiant į šiuos principus, reikia įvertinti, ar Komisija šiuo atveju įvykdė savo pareigą leisti susipažinti su visais
tyrimo dokumentais.
173   Iš pradžių Komisija savo 1997 m. kovo 20 d. prie pranešimo apie kaltinimus pridėtame rašte sako:
„Siekiant įmonėms padėti parengti savo nuomonę apie kaltinimus, joms suteikiama galimybė susipažinti su Komisijos dokumentais.
Šiuo konkrečiu atveju Komisija visus minimus dokumentus prideda kaltinimų prieduose (įskaitant ir visų dokumentų sąrašą).
Dokumentuose taip pat pateikiama svarbi korespondencija pagal Reglamento Nr. (17) 11 straipsnį. Nuorodos į su šia byla nesusijusias
aplinkybes šiuose dokumentuose buvo užtušuotos.
Jei Komisijos patalpose norėtumėte susipažinti su Jums prieinamais dokumentais, per tris savaites nuo šio laiško gavimo kreipkitės
į <…> dėl termino paskyrimo.“
174   Į rašytinį Pirmosios instancijos teismo klausimą ieškovė atsakė, kad 1997 m. balandžio 23 d. ji, norėdama susipažinti su visais
dokumentais, kreipėsi į Komisiją. Nors nustatyta, kad toks pokalbis telefonu įvyko, šalys nesutaria dėl tikslaus pokalbio
turinio, o visų pirma dėl to, ar Komisija, kaip teigia ieškovė, atmetė prašymą leisti susipažinti su dokumentais nurodydama,
kad įmonės, „jei jos iš tikrųjų nori bendradarbiauti, yra pačios atsakingos už keitimąsi kopijomis“, ir ar ieškovė galiausiai
reikalavo leisti susipažinti su visais dokumentais. Bet kuriuo atveju nekyla abejonių dėl to, kad šio pokalbio metu buvo kalbama
apie dokumentų keitimosi tarp suinteresuotų įmonių tvarką.
175   Nustatyta, kad 1997 m. balandžio ir gegužės mėnesį Komisija pasiūlė įmonėms, kurioms buvo adresuotas pranešimas apie kaltinimus,
keistis visais patikrinimų metu iš jų paimtais dokumentais. Visos įmonės, išskyrus
Dansk Rørindustri
, neprieštaraudamos sutiko keistis dokumentais. Vėliau visos dokumentais sutikusios keistis įmonės, tarp jų ir ieškovė, iš
kiekvienos įmonės gavo iš jų paimtus dokumentus ir arba aptariamų įmonių, arba Komisijos
ABB
ir
Pan-Isovit
prašymu sudarytą dokumentų sąrašą. 1997 m. birželio 18 d. Komisijos reikalavimu dalis iš
Dansk Rørindustri
paimtų dokumentų buvo persiųsta kitoms įmonėms, o kitą dalį dokumentų Komisija pati persiuntė 1997 m. rugsėjo 24 d.
176   Taip pat buvo nustatyta, kad ieškovė po 1997 m. balandžio 23 d. telefoninio pokalbio daugiau nebesikreipė į atsakingas Komisijos
tarnybas su prašymu leisti susipažinti su dokumentais.
177   Savo atsakyme į rašytinį Pirmosios instancijos teismo klausimą ieškovė tvirtina, kad po šio pokalbio telefonu ji padarė išvadą,
jog ji turėtų būti suinteresuota neprašyti leisti susipažinti su visais Komisijos dokumentais, nes kitaip ji būtų kaltinama
nepakankamu bendradarbiavimu administraciniame procese.
178   Tačiau ieškovė nepateikė jokių įrodymų, patvirtinančių Komisijos veiksmus, iš kurių ji tuomet galėjo padaryti logišką išvadą,
kad jai pasinaudojus savo teise susipažinti su dokumentais tai vėliau galės turėti įtakos apskaičiuojant jai baudą, kuri nustatoma
įvertinant bendradarbiavimo laipsnį. Tiesa,
ABB
savo 1997 m. birželio 6 d. Komisijai adresuotame laiške Komisijos pasiūlymą keistis dokumentais siejo su savo noru bendradarbiauti
su Komisija ir kad
Tarco
savo 1997 m. birželio 19 d. Komisijai adresuotame laiške teigia, jog ji, keisdamasi dokumentais „tęsia mūsų sąmoningą ir faktinį
bendradarbiavimą su Komisija, nors mums gresia pavojus negauti leidimo susipažinti su visais dokumentais“. Nors šiame laiške
išreiškiamas konkrečios įmonės noras tęsti bendradarbiavimą, tačiau jis nesiejamas su Komisijos veiksmais, kurie galėjo sudaryti
įspūdį, jog pateikus prašymą susipažinti su dokumentais bus padidinta bauda. Ieškovė taip pat nepateikė jokių savo ieškinio
teiginio įrodymų, kad ji „spaudžiama“ sutiko nereikalauti leisti susipažinti su dokumentais. Tas pats pasakytina ir apie teiginį,
kad
Pan-Isovit
prašymas leisti susipažinti su dokumentais turėjo įtakos apskaičiuojant baudą, kuri nustatoma įvertinant bendradarbiavimo
laipsnį.
179   Ieškovė taip pat neįrodė, kad Komisija jai darė spaudimą, jog ši nepasinaudotų galimybe susipažinti su visais tyrimo dokumentais.
Tai leidžia manyti, kad ieškovė nenorėjo pasinaudoti šia galimybe.
180   Bet kuriuo atveju darytina prielaida, kad Komisija, remiantis prie panešimo apie kaltinimus pridėto laiško duomenimis, numatydama
ir įgyvendindama galimybę savo patalpose leisti susipažinti su dokumentais, įvykdė savo pareigą savo iniciatyva, nelaukdama
įmonių veiksmų dėl leidimo joms susipažinti su tyrimo dokumentais.
181   Esant tokioms aplinkybėms, Komisijos negalima kaltinti dėl to, kad ji norėjo padėti susipažinti su tyrimo dokumentais, paragindama
suinteresuotas įmones per savo advokatus keistis patikrinimų metu iš jų paimtais dokumentais.
182   Šiuo atveju ieškovė negali remtis tuo, kad jai nebuvo sudarytos pakankamos galimybės susipažinti su dokumentais, kadangi
ABB
persiuntė dokumentus, kurių kai kurios pastraipos buvo ištrintos.
183   Iš 1997 m. birželio 4 d.
ABB
advokatų laiško ieškovės advokatams matyti, kad
ABB
kai kuriuos dokumentus „pakoregavo“ (
redacted
), kadangi šiuose vidaus dokumentuose buvo pateikta slapta informacija. Vadovaujantis nusistovėjusia teismų praktika, teisė
susipažinti su dokumentais netaikoma kitų įmonių komercinėms paslaptims ir kitai slaptai informacijai (žr. šio sprendimo 170 punktą).
Jei ieškovei būtų kilusios abejonės dėl tam tikrų
ABB
ar kitų konkurentų pateiktų dokumentų redakcijos, o ypač dėl
ABB
kai kuriuose dokumentuose ištrintos informacijos, jai niekas nebūtų kliudęs kreiptis į Komisiją, o prireikus ? pasinaudoti
savo teise Komisijos patalpose susipažinti su visais tyrimo dokumentais.
184   Remiantis išdėstytu, Komisija, pasiūlydama suinteresuotoms įmonėms palengvinti susipažinimą su dokumentais jais keičiantis
ir tuo pačiu metu pati užtikrindama teisę susipažinti su visais tyrimo dokumentais, įvykdė nusistovėjusios teismų praktikos
suformuluotus reikalavimus, kuriais remiantis, dokumentų mainai tarp įmonių neatleidžia Komisijos nuo pareigos aiškinantis
konkurencijos teisės pažeidimą pačiai užtikrinti konkrečių įmonių teisę į gynybą. Įmonės gynyba negali priklausyti nuo gerų
kitos įmonės, t. y. jos konkurentės, ketinimų, kuriai Komisija iškėlė panašų kaltinimą ir kuri neretai siekia priešingų ekonominių
ir procesinių interesų (minėtų 1995 m. birželio 29 d. sprendimų
Solvay prieš Komisiją
85 ir 86 punktai ir sprendimo
ICI prieš Komisiją
95 ir 96 punktai).
185   Todėl ieškovės argumentas dėl nepakankamo susipažinimo su dokumentais yra atmestinas.

B
?
Dėl teisės būti išklausytam dėl naujų įrodymų naudojimo pažeidimo
1. Šalių argumentai
186   Ieškovė kaltina Komisiją, kad ši pažeidė jos teisę į gynybą, 1997 m. gegužės 22 d. ir 1997 m. spalio 9 d. laiškais po pranešimo
apie kaltinimus įtraukdama du papildomus dokumentus, patvirtinančius jos kaltinimą. Jos nuomone, Komisija neturi teisės remtis
šiais dokumentais, kadangi ji pranešime apie kaltinimus aiškiai nenurodė, kad ketina tą daryti.
187   Atsakovė nurodo, kad nė viena procesinė norma nedraudžia jai pateikti papildomus įrodymus nusiuntus pranešimą apie kaltinimus.
Tuose laiškuose ji paaiškino, kad prie jų pridėti dokumentai yra susiję su argumentais, išdėstytais pranešime apie kaltinimus
arba paaiškinimuose dėl pranešimo apie kaltinimus. Kadangi šie laiškai buvo išsiųsti seniai dar prieš apklausą, ieškovė galėjo
į juos atsakyti ir tai padarė.
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
188   Remiantis Reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 dalimi kartu su Reglamento Nr. 99/63 2 ir 4 straipsniais, Komisija turi pranešti
konkrečioms kaltinamoms įmonėms ir asociacijoms apie kaltinimus; savo sprendimuose Komisija gali atsižvelgti tik į tuos kaltinimus,
dėl kurių šios įmonės ir asociacijos galėjo pareikšti savo nuomonę (minėto sprendimo
CB ir Europay prieš Komisiją
47 punktas).
189   Teisės į gynybą principas, kuris yra vienas iš pagrindinių Bendrijos teisės principų, į kurį būtina atsižvelgti esant bet
kokioms aplinkybėms, o visų pirma visuose procesuose, kuriuose gali būti skiriamos sankcijos, net jei tai būtų administracinis
procesas, taip pat reikalauja, kad suinteresuotoms įmonėms ir įmonių asociacijoms dar administracinio proceso metu būtų sudarytos
galimybės tinkamai pateikti savo nuomonę dėl Komisijos nurodytų faktų, kaltinimų ir aplinkybių buvimo ir reikšmės (Teisingumo
Teismo 1979 m. vasario 13 d. sprendimo
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
, 85/76, Rink. p. 461, 11 punktas; Pirmosios instancijos teismo 1992 m. kovo 10 d. sprendimo
Shell prieš Komisiją
, T‑11/89, Rink. p. II‑757, 39 punktas).
190   Tačiau nėra nė vienos normos, draudžiančios Komisijai po pranešimo apie kaltinimus siųsti šalims naujus dokumentus, kurie,
jos nuomone, patvirtina jos argumentus, jei ji įmonėms skiria pakankamai laiko pateikti savo pastabas dėl šių dokumentų (Teisingumo
Teismo 1983 m. spalio 25 d. sprendimo
AEG prieš Komisiją
, 107/82, Rink. p. 3151, 29 punktas).
191   1997 m. gegužės 22 d. laiške Komisija atkreipia dėmesį į X1 ir X9 prieduose pateiktų dokumentų svarbą 1997 m. kovo 20 d. pranešimui
apie kaltinimus ir nurodo, su kokia pranešimo apie kaltinimus dalimi susijęs kiekvienas atskiras dokumentas. Todėl ieškovė
buvo pakankamai informuota apie šių dokumentų svarbą jau pateiktiems kaltinimams.
192   Prie 1997 m. spalio 9 d. laiško pridėti dokumentai yra nuo 1 iki 18 sunumeruoti pranešimą apie kaltinimus papildantys dokumentai
ir kelių įmonių atsakymai į prašymą pateikti informaciją; kartu su šiais dokumentais buvo nusiųsta informacija, nurodanti
kiekvieno dokumento turinį ir sąsają su atitinkama pranešimo apie kaltinimus dalimi, o prireikus – ir su tam tikrų įmonių
pastabų dėl pranešimo apie kaltinimus dalimis.
193   Tad 1997 m. gegužės 22 d. ir 1997 m. spalio 9 d. laiškais Komisija nepateikė naujų kaltinimų, o tik įvardijo tam tikrus dokumentus,
papildomai įrodančius tam tikslui numatytame pranešime pateiktus kaltinimus.
194   Kadangi Komisija pakankamai informavo, kiek kiekvienas po pranešimo su prieštaravimais išsiųstas dokumentas yra susijęs su
šiuo pranešimu ir kadangi ieškovė neteigia, kad neturėjo pakankamai laiko pateikti savo pastabas dėl šių dokumentų, ieškovė
galėjo tinkamai pareikšti savo nuomonę dėl šiuose dokumentuose nurodytų faktų, kaltinimų ir aplinkybių buvimo ir reikšmės.
195   Dėl šių priežasčių argumentas yra atmestinas ta apimtimi, kuria jis susijęs su naujų įrodymų pateikimu.

C
?
Dėl teisės būti išklausytam taikant baudų nustatymo metodo gaires pažeidimo
1. Šalių argumentai
196   Ieškovės nuomone, Komisija, taikydama naujas Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB Sutarties
65 straipsnio 5 dalimi metodo gaires (OL C 9, 1998, p. 3) (toliau ? naujos gairės arba gairės), pažeidė teisę į gynybą. Nors
šios gairės iš esmės pakeitė prieš tai galiojusias taisykles, Komisija savo pranešime apie kaltinimus niekaip neparodė, kad
apskaičiuodama baudas vadovavosi nauja politika. Tačiau apskritai pageidautina, kad Komisija savo pranešime apie kaltinimus
būtų išvardijusi kriterijus, kuriais ji ketina vadovautis apskaičiuodama baudos dydį.
197   Atsakovė, kalbėdama apie su baudos dydžiu susijusių duomenų nepateikimo pranešime apie kaltinimus faktą, nurodo, kad ji neįpareigota
tą daryti.
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
198   Pirmiausia atkreiptinas dėmesys į tai, kad Komisija ieškovei skirtą baudą neginčijamai apskaičiavo vadovaudamasi gairėse pateiktu
bendru baudų apskaičiavimo metodu.
199   Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisija įvykdo savo pareigą paisyti įmonių teisės būti išklausytoms, jei ji savo
pranešime apie kaltinimus aiškiai nurodo, kad ji spręs klausimą, ar tam tikroms įmonėms reikės skirti baudas, ir nurodo baudos
apskaičiavimui svarbias faktines ir teisines aplinkybes, pavyzdžiui, tariamo pažeidimo sunkumą ir trukmę, bei nurodo, ar pažeidimas
buvo padarytas „tyčia ar dėl neatsargumo“. Taip ji įmonėms pateikia informaciją, kurios joms gali prireikti gynybai ne tik
dėl pažeidimo konstatavimo, bet ir dėl baudos apskaičiavimo (Teisingumo Teismo 1983 m. birželio 7 d. sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80?103/80 Rink., p. 1825, 21 punktas).
200   Iš to išplaukia, kad apskaičiuojant baudų dydį įmonių teisės į gynybą prieš Komisiją paisoma tuomet, jei jos gali pareikšti
savo nuomonę dėl joms inkriminuojamų faktų trukmės, sunkumo ir antikonkurencinio pobūdžio. Be to, įmonės turi papildomą baudos
apskaičiavimo garantiją, nes Pirmosios instancijos teismas, remdamasis savo neribota jurisdikcija, priima sprendimą ir gali
padidinti arba sumažinti baudą pagal Reglamento Nr. 17 17 straipsnį (Pirmosios instancijos teismo sprendimo 1994 m. spalio
6 d.
Tetra Pak prieš Komisiją
, T‑83/91, Rink. p. II‑755, 235 punktas).
201   Šiuo klausimu konstatuotina, kad Komisija ieškovei persiųsto pranešimo apie kaltinimus 53 ir 54 puslapiuose paaiškino, į kokią
pažeidimo trukmę atsižvelgdama ji ketina apskaičiuoti baudą.
202   Toliau pranešimo apie kaltinimus 57 ir 58 puslapiuose Komisija nurodo priežastis, dėl kurių jos manymu šiuo konkrečiu atveju
buvo padarytas sunkus pažeidimas, ir sunkinančias aplinkybes: konkursų manipuliavimas, agresyvus kartelio įgyvendinimas, siekiant
užtikrinti, kad visi kartelio dalyviai vykdytų susitarimus, ir pašalinti vienintelį susitarimuose nedalyvaujantį svarbų konkurentą,
bei pažeidimo tęsimas atlikus patikrinimus.
203   Komisija tuo pat metu teigė, kad apskaičiuodama baudos dydį kiekvienai įmonei ji, be kita ko, atsižvelgs į įmonės vaidmenį
atliekant konkurenciją pažeidžiančius veiksmus, visus esminius jos dalyvavimo kartelyje trukmės skirtumus, svarbą centralizuoto
šildymo srityje, jos apyvartą šiame sektoriuje, prireikus – į bendrą apyvartą, kad įvertintų konkrečios įmonės dydį ir ekonominį
pajėgumą ir užtikrintų reikalingą atgrasinantį poveikį, ir galiausiai – į visas lengvinančias aplinkybes (pranešimo apie kaltinimus
p. 58).
204   Dėl ieškovės, Komisija pranešimo apie kaltinimus 58 puslapyje nurodo, kad ji buvo viena iš kartelio lyderių, yra antra pagal
dydį šiluminių vamzdžių gamintoja ir vaidino svarbų, nors ir antraeilį lyginant su ABB, vaidmenį įgyvendinant kartelinius
veiksmus.
205   Taip Komisija savo pranešime apie kaltinimus išdėstė faktines ir teisines aplinkybes, į kurias ji atsižvelgs apskaičiuodama
ieškovei skirtinos baudos dydį, tad tinkamai buvo paisoma ieškovės teisės būti išklausytai.
206   Kadangi Komisija išdėstė faktines ir teisines aplinkybes, kuriomis ji rėmėsi apskaičiuodama baudos dydį, ji neprivalo paaiškinti,
kaip ji apskaičiuodama baudos dydį atsižvelgs į kiekvieną iš šių aplinkybių. Duomenys apie ketinamos skirti baudos dydį, kol
įmonėms nebuvo suteikta galimybė pateikti savo nuomonę dėl joms inkriminuojamų kaltinimų, būtų netinkamas kišimasis į Komisijos
sprendimą (minėto sprendimo
Musique diffusion française
ir kt. prieš Komisiją
21 punktas, Teisingumo Teismo 1983 m. lapkričio 9 d. sprendimo
Michelin prieš Komisiją
, 322/81, Rink. p. 3461, 19 punktas).
207   Komisija taip pat nebuvo įpareigota administracinio proceso metu suinteresuotoms įmonėms pranešti apie tai, kad baudas ji
ketina apskaičiuoti pagal naują metodą.
208   Visų pirma, Komisija savo pranešime apie kaltinimus neprivalėjo pranešti apie galimus jos politikos pokyčius nustatant baudos
dydį, nes ši galimybė priklausė nuo bendrų konkurencijos politikos aspektų, tiesiogiai nesusijusių su šio konkretaus atvejo
ypatumais (minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
22 punktas). Komisija nėra įpareigota perspėti įmones, pranešdama apie savo ketinimus pakelti bendrą baudų dydį, (minėto
1992 m. kovo 10 d. sprendimo
Solvay prieš Komisiją
311 punktas).
209   Iš to išplaukia, kad ieškovės teisė būti išklausytam neįpareigojo Komisijos pranešti apie savo ketinimus vadovautis naujomis
gairėmis ieškovės atveju.
210   Dėl visų šių priežasčių argumentas dėl teisės būti išklausytam taikant baudų apskaičiavimo metodo gaires pažeidimo yra atmestinas.

III
?
Dėl trečio ieškinio pagrindo, susijusio su  bendrųjų teisės principų pažeidimu ir fakto klaida apskaičiuojant baudų dydį

A
?
Dėl negaliojimo atgal draudimo pažeidimo
1. Šalių argumentai
211   Ieškovė kaltina Komisiją pažeidus galiojimo atgal draudimą, kadangi jos atveju buvo taikomos naujos gairės, nors ieškovė bendradarbiavo
su Komisija, nežinodama apie jos ketinimus iš esmės keisti baudų politiką.
212   Jos nuomone, Reglamento Nr. 17 15 straipsnyje numatytos baudos yra baudžiamojo pobūdžio ir todėl patenka į Europos žmogaus
teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (EŽTK) 7 straipsnio 1 dalies reglamentavimo sferą, kuri draudžia skirti
didesnes už nagrinėjamo pažeidimo padarymo momentu grėsusias bausmes. Todėl naujų teisės taisyklių, kurias Komisija priėmė
baudoms apskaičiuoti, kurios buvo normatyvinio pobūdžio bei yra privalomos ir pačiai Komisijai, taikymas atgaline data prieštarauja
EŽTK 7 straipsnio 1 daliai. Net jei šioms taisyklėms nėra suteiktas normatyvinis pobūdis, o jos vertinamos tik kaip Komisijos
praktikos pasikeitimas, tokio pasikeitimo sąlygotų normų taikymas prieštarauja minėtoje normoje įtvirtintiems principams.
Kaip matyti iš nusistovėjusios Europos žmogaus teisių teismo praktikos, šie principai taikomi ir pasikeitusiai jurisprudencijai.
213   Tiesa, kad Komisija paprastai turi teisę neperspėjusi kelti bendrą baudų lygį. Tačiau šiuo atveju Komisija iš esmės pakeitė
savo baudų skyrimo politiką ir praktiką ir todėl privalėjo apie tai pranešti iš anksto, ypač, kai įmonė ? šiuo atveju ieškovė
? savo noru pateikė prieš ją nukreiptus įrodymus, nesusimąstydama apie šį esminį pasikeitimą.
214   Ieškovės padėtyje esančioms įmonėms gairėse numatytas sisteminis baudų kėlimas. Absoliučių sumų pagrindu apskaičiuojant baudas,
gairės neišvengiamai numato tokį apskaičiavimo metodą, kuris mažas ir vidutines įmones finansiškai apsunkina kur kas labiau
nei sistema, pagal kurią baudos dydis visiškai arba tam tikra dalimi priklauso nuo konkrečios įmonės apyvartos.
215   Atsakovė į tai atsako, kad naujos gairės buvo tik pagrindas, kuriuo remdamasi Komisija taikė Reglamento Nr. 17 15 straipsnį
ir šio pagrindo nepakeitė. Net ir nepriėmus naujų gairių Komisija galėjo ieškovei skirti lygiai tokio paties dydžio baudą.
216   Be to, gairės numatė bendros Komisijos apskaičiuojamų baudų skyrimo tvarkos pasikeitimą, dėl kurio konkrečiu atveju bauda
nebūtinai turi padidėti. Net jei gairėmis būtų buvę siekiama padidinti baudas, tai visiškai neprieštarautų nusistovėjusiai
teismų praktikai.
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
217   Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, pagrindinės teisės priklauso bendriesiems teisės principams, kurių laikymąsi turi
užtikrinti Bendrijos teismas (žr.,
inter alia
, Teisingumo Teismo 1996 m. kovo 28 d. nuomonės 2/94, Rink. p. I‑1759, 33 punktą ir Teisingumo Teismo 1997 m. gegužės 29 d.
sprendimo
Kremzow
, C‑299/95, Rink. p. 2629 14 punktą). Teismas turi vadovautis bendromis valstybių narių konstitucinėmis tradicijomis ir tarptautinių
žmogaus teisių apsaugos sutartimis, kurias sudarant dalyvavo arba prie jų prisijungė valstybės narės. Šiame kontekste ypatinga
svarba tenka EŽTK (minėto sprendimo
Kremzow
14 punktas; Pirmosios instancijos teismo 2001 m. vasario 20 d. sprendimo
Mannesmannröhre-Werke prieš Komisiją
, T‑112/98, Rink. p. II‑729, 60 punktas). Be kita ko, Europos Sąjungos sutarties F straipsnio 2 dalyje (po pakeitimo ? ES
sutarties 6 straipsnio 2 dalis) sakoma: „Sąjunga gerbia pagrindines teises, kurias užtikrina 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje
pasirašyta Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija ir kurios kyla iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių
tradicijų kaip bendri Bendrijos teisės principai.“
218   EŽTK 7 straipsnio 1 dalyje sakoma: „Niekas negali būti nuteistas už veiksmus ar neveikimą, kurie pagal galiojusius jų įvykdymo
momentu valstybės vidaus įstatymus arba tarptautinę teisę nebuvo laikomi nusikaltimais. Taip pat negali būti skiriama griežtesnė
bausmė negu ta, kuri galėjo būti taikyta nusikaltimo padarymo momentu.“
219   EŽTK 7 straipsnyje kaip pagrindinė teisė įtvirtintas baudžiamosios teisės normų galiojimo atgal draudimas yra bendras visų
valstybių narių teisės sistemų principas ir priskiriamas prie bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi turi užtikrinti Bendrijos
teismas (Teisingumo Teismo 1984 m. liepos 10 d. sprendimo
Kirk
, 63/83, Rink. p. 2689, 22 punktas).
220   Nors remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 4 dalimi Komisijos sprendimai, kuriais už konkurencijos teisės pažeidimus skiriamos
baudos, nėra baudžiamojo pobūdžio (minėto sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
235 punktas), tačiau kiekviename administraciniame procese, kuriame taikant EB sutarties konkurencijos taisykles gali būti
skiriamos sankcijos, Komisija turi laikytis bendrųjų Bendrijos teisės principų ir visų pirma galiojimo atgaline data draudimo
(žr. šiuo klausimu pagal analogiją minėto sprendimo
Michelin prieš Komisiją
7 punktą).
221   Tai reikalauja, kad dėl konkurencijos taisyklių pažeidimo įmonei skirtos sankcijos atitiktų sankcijas, kurios buvo numatytos
pažeidimo padarymo metu.
222   Sankcijos, kurias Komisija gali skirti už Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą, numatytos Reglamento Nr. 17 15 straipsnyje,
kuris buvo priimtas dar prieš padarant pažeidimą. Komisija nėra įgaliota pakeisti Reglamentą Nr. 17 arba, pavyzdžiui, nusistatydama
sau bendras taisykles, nukrypti nuo jo nuostatų. Nors Komisija baudą ieškovei skyrė pagal gairėse nurodytą bendrą baudų apskaičiavimo
metodą, tačiau ji neperžengė Reglamento Nr. 17 15 straipsnyje numatytų sankcijų ribų.
223   Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatyta: „Komisija gali priimti sprendimą taikyti įmonėms arba įmonių asociacijoms
baudas nuo 1 000 iki 1 000 000 apskaitos vienetų arba didesnes, bet ne didesnės kaip 10 % kiekvienos iš pažeidime dalyvaujančių
įmonių praėjusių verslo metų metinės apyvartos, jeigu tyčia arba dėl neatsargumo <…> jos pažeidžia Sutarties 85 straipsnio
1 dalį <…>“. Toliau jame numatyta: „Nustatant baudos dydį, atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę.“
224   Remiantis gairių 1 dalies 1 punktu, apskaičiuojant baudos dydį pagrindinė suma nustatoma įvertinus pažeidimo sunkumą ir trukmę,
kurie yra vieninteliai kriterijai, numatyti Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje.
225   Gairėse numatyta, kad Komisija, apskaičiuodama baudos dydį atspirties tašku laiko pagal pažeidimo sunkumą apskaičiuotą sumą
(toliau ? bendras atspirties taškas). Vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, įtaką rinkai, jeigu ji gali
būti įvertinta, ir atitinkamos geografinės rinkos dydį (1 punkto A dalies 1 pastraipa). Pažeidimai skirstomi į tris grupes:
„lengvi pažeidimai“, už kuriuos numatoma nuo 1 000 iki 1 mln. ekiu bauda, „sunkūs pažeidimai“, baudžiami nuo 1 milijono iki
20 mln. ekiu bauda, ir „labai sunkūs pažeidimai“, už kuriuos numatoma daugiau nei 20 mln. ekiu bauda (1 punkto A dalies 2 pastraipa,
pirma ? trečia įtraukos). Kiekvienos šios kategorijos, visų pirma „sunkių“ ir „labai sunkių“ pažeidimų, atveju siūlomų baudų
skalė leidžia skirti įmonėms skirtingas baudas pagal jų padaryto pažeidimo pobūdį. (1 punkto A dalies 3 pastraipa). Taip pat
būtina atsižvelgti į faktinę ekonominę pažeidėjų galimybę padaryti pastebimos žalos kitiems ūkio subjektams ir visų pirma
vartotojams bei nustatyti tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasantį poveikį (1 punkto A dalies 4 pastraipa).
226   Be to, reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad didelės įmonės paprastai turi teisinių ir ekonominių žinių ir išteklių, leidžiančių
joms lengviau pastebėti, kad jų veiksmai sudaro pažeidimą, ir suvokti iš to kylančias pasekmes pagal konkurencijos teisę (1 punkto
A dalies 5 pastraipa).
227   Kai kuriais atvejais gali prireikti koreguoti baudas, numatytas kiekvienai iš trijų kategorijų, siekiant atsižvelgti į specifinį
kiekvienos įmonės dydį ir jos pažeidimo poveikį konkurencijai, visų pirma tuomet, kai to paties tipo pažeidimus padaro labai
skirtingo dydžio įmonės ir taip bendrą atspirties tašką pritaikyti kiekvienos įmonės specifikai (toliau ? konkretus atspirties
taškas) (1 punkto A dalies 6 pastraipa).
228   Remiantis gairėmis, reikia skirti trumpos trukmės pažeidimus (paprastai trunkančius trumpiau nei vienerius metus), kurių atveju
pagal pažeidimo sunkumą apskaičiuota bauda nedidintina, vidutinės trukmės pažeidimus (paprastai trunkančius nuo vienerių iki
penkerių metų), kurių atveju bauda gali būti didinama iki 50 %, ir ilgos trukmės pažeidimus (paprastai trunkančius ilgiau
nei penkerius metus), kurių atveju ši suma už kiekvienus pažeidimo metus gali būti didinama iki 10 % (1 punkto B dalies 1 pastraipa,
pirma ? trečia įtraukos).
229   Gairėse taip pat pateikiamas sunkinančių ir lengvinančių aplinkybių, dėl kurių pagrindinis baudos dydis gali būti didinamas
arba mažinamas, pavyzdinis sąrašas ir nurodomas 1996 m. liepos 18 d. Komisijos pranešimas dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo
kartelių atvejais (OL C 207, p. 4, toliau ? pranešimas dėl bendradarbiavimo).
230   Pridedama bendra pastaba, kad galutinis baudos dydis, apskaičiuotas pagal šį metodą (procentiškai padidinus arba sumažinus
pagrindinę baudą), bet kuriuo atveju negali viršyti 10 % įmonių pasaulinės apyvartos, kaip nustatyta Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalyje (5 punkto a papunktis). Kaip nurodoma gairėse, atsižvelgiant į aplinkybes, atlikus pirmiau minėtus skaičiavimus,
siekiant atitinkamai pakoreguoti baudas, turėtų būti atkreiptas dėmesys, pavyzdžiui, į tokius objektyvius veiksnius: į specifinį
ekonominį kontekstą, bet kokią ekonominę ar finansinę pažeidėjų gautą naudą, specifinius atitinkamų įmonių požymius bei jų
pajėgumą sumokėti baudas, atsižvelgiant į specifinį socialinį kontekstą (5 punkto b papunktis).
231   Iš to išplaukia, kad baudų dydžiai apskaičiuojami pagal gairėse aprašytą metodą vadovaujantis abiem Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalyje nurodytais pažeidimo sunkumo laipsnio ir trukmės kriterijais, atsižvelgiant į ten nustatytą viršutinę ribą priklausomai
nuo kiekvienos įmonės apyvartos.
232   Todėl negalima daryti prielaidos, kad gairės peržengia minėtose nuostatose įtvirtintų teisinių sankcijų skyrimo taisyklių
ribas.
233   Priešingai nei teigia ieškovė, gairėms pakeitus ligšiolinę Komisijos administracinę praktiką nebuvo iškreipta teisinė skirtinų
baudų apskaičiavimo schema ir todėl nebuvo pažeisti EŽTK 7 straipsnio 1 punkte įtvirtinti principai.
234   Pirma, ankstesnė Komisijos sprendimų praktika pati savaime nėra teisine baudų skyrimo konkurencijos srityje tvarka, nes ji
yra reglamentuota vien Reglamente Nr. 17.
235   Antra, Komisijos įvestas naujas baudų apskaičiavimo metodas, net jeigu dėl to kai kuriais atvejais gali būti skiriamos didesnės,
tačiau Reglamente Nr. 17 nustatytos viršutinės ribos neviršijančios baudos, atsižvelgiant į Komisijai šiuo reglamentu suteiktą
diskreciją, negali būti vertinamas kaip teisėtų veiksmų reikalavimą arba teisinio tikrumo principą pažeidžiantis Reglamento
Nr. 17 15 straipsnyje teisiškai reglamentuotų baudų sugriežtinimas atgaline data.
236   Tad argumentas, kad baudų apskaičiavimas pagal gairėse aprašytą metodą, visų pirma, atspirties tašku laikant sumą, iš esmės
priklausančią nuo pažeidimo sunkumo, gali paskatinti Komisiją skirti didesnes baudas nei pagal ankstesnę jos praktiką, nėra
svarbus. Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, pažeidimo sunkumo laipsnis turi būti įvertinamas vadovaujantis daugybe
kriterijų, prie kurių, be kita ko, priskiriamos ypatingos bylos aplinkybės, jos kontekstas, atgrasinantis baudos poveikis,
nesant privalomo arba baigtinio kriterijų, į kuriuos būtina atsižvelgti kiekvienu atveju, sąrašo (Teisingumo teismo 1996 m.
kovo 25 d. nutarties
SPO ir kt. prieš Komisiją
, C‑137/95 P, Rink. p. I‑1611, 54 punktas; Teisingumo Teismo 1997 m. liepos 17 d. sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
, C‑219/95 P, Rink. p. I‑4411, 33 punktas; taip pat žr. Pirmosios instancijos teismo 1998 m. gegužės 14 d. sprendimą
Buchmann prieš Komisiją
, T‑295/94, Rink. p. II‑813, 163 punktą). Be to, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisija, nustatydama baudos dydį,
pagal Reglamentą Nr. 17 naudojasi diskrecija, kad paskatintų įmones laikytis konkurencijos taisyklių (Pirmosios instancijos
teismo 1995 m. balandžio 6 d. sprendimo
Martinelli prieš Komisiją
, T‑150/89, Rink. p. II‑1165, 59 punktas, 1996 m. gruodžio 11 d. sprendimo
Van Megen Sports prieš Komisiją
, T‑49/95, Rink. p. II‑1799, 53 punktas ir 1997 m. spalio 21 d. sprendimo
Deutsche Bahn prieš Komisiją
, T‑229/94, Rink. p. II‑1689, 127 punktas).
237   Iš nusistovėjusios teismų praktikos taip pat išplaukia, kad ta aplinkybė, jog Komisija anksčiau už tam tikro pobūdžio pažeidimus
skirdavo tam tikro dydžio baudas, nekliudo jai Reglamento Nr. 17 nustatytose ribose padidinti baudų lygį, jei to reikia Bendrijos
konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti (minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
109 punktas, minėto 1992 m. kovo 10 d. sprendimo
Solvay prieš Komisiją
309 punktas ir Pirmosios instancijos teismo 1998 m. gegužės 14 d. sprendimo
Europa Carton prieš Komisiją
, T‑304/94, Rink. p. II‑869, 89 punktas). Veiksmingas Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymas veikiau reikalauja, kad Komisija
galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų lygį politikos poreikiams (sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
109 punktas).
238   Dėl visų šių priežasčių argumentas dėl tariamo galiojimo atgal draudimo pažeidimo yra atmestinas.

B
?
Dėl teisėtų lūkesčių principo pažeidimo
1. Šalių argumentai
239   Ieškovė teigia, kad naujos baudų apskaičiavimo politikos taikymas po to, kai ji savo noru pateikė prieš ją nukreiptus įrodymus,
prieštarauja teisėtų lūkesčių principui. Ji turėjo teisę pasitikėti kreipimosi į Komisiją metu egzistavusia baudų apskaičiavimo
praktika. Esant tokioms aplinkybėms, Komisijos diskreciją apriboja tai, kad ieškovė bendradarbiavo su Komisija remdamasi 1994 m.
liepos 13 d. Komisijos sprendime 94/601/EB procedūroje pagal EB sutarties 85 straipsnį (IV/C/33.833 ? Kartonas) (OL L 243,
p. 1, toliau – „Kartono“ sprendimas) ir Komisijos pranešimo dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais projekte (OL C 341,
1995, p. 13, toliau ? pranešimo dėl bendradarbiavimo projektas) nurodytu baudų apskaičiavimo metodu.
240   Atsakovė tvirtina, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, konkurencijos taisykles pažeidusios įmonės neturi „teisės“
į tam tikrą baudos lygį. Ieškovė taip pat negali argumentuoti tuo, kad ji, apsisprendusi perduoti dokumentus Komisijai, pasikliovė
pranešimu apie bendradarbiavimą, o vėliau suprato, kad baudų skyrimo politiką pakeitė naujos gairės. Komisija 30 % sumažindama
baudos dydį visiškai atsižvelgė į šio pranešimo tekstą ir dvasią. Kadangi pranešime nekalbama apie pagrindinį baudos dydį,
šis dokumentas negalėjo suinteresuotoms įmonėms sukelti lūkesčių dėl baudos lygio iki jos sumažinimo pagal pranešimą.
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
241   Komisija, skirdama baudas už konkurencijos taisyklių pažeidimą, vykdo savo įgaliojimus Reglamentu Nr. 17 jai suteiktos diskrecijos
ribose. Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, ūkio subjektai negali tikėtis, kad susiklosčiusi situacija, kuri Bendrijos
institucijoms naudojantis savo diskrecija gali būti keičiama, nepasikeis (žr. Teisingumo Teismo 1982 m. liepos 15 d. sprendimo
Edeka Zentrale prieš Komisiją
, 245/81, Rink. p. 2745, 27 punktą ir 1990 m. vasario 14 d. sprendimo
Delacre ir kt. prieš Komisiją
, C‑350/88, Rink. p. I‑395, 33 punktą).
242   Komisija netgi yra įpareigota pakelti baudų lygį Reglamento Nr. 17 nustatytose ribose, jei to reikia Bendrijos konkurencijos
politikos įgyvendinimui užtikrinti (žr. 237 punkte nurodytą teismų praktiką).
243   Iš to išplaukia, kad į administracinį procesą, kuriame gali būti skiriama bauda, įtrauktos įmonės negali tikėtis, kad Komisija
neviršys iki tol taikyto baudų lygio.
244   Kalbant apie su „Kartono“ sprendimu, kuriuo ieškovė remiasi visų pirma turėdama omeny baudos sumažinimą dėl jos bendradarbiavimo
administraciniame procese, susietus lūkesčius, konstatuotina, kad vien tik iš aplinkybės, jog Komisija savo ankstesniuose
sprendimuose dėl tam tikrų veiksmų tam tikra dalimi sumažino baudą, negalima daryti išvados, kad Komisija įpareigota vertinant
panašius veiksmus atitinkamai sumažinti baudą vėlesniame administraciniame procese (apie lengvinančias aplinkybes žr. Pirmosios
instancijos teismo 1998 m. gegužės 14 d. sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
, T‑347/94, Rink. p. II‑1751, 368 punktą).
245   Šioje byloje Komisija bet kuriuo atveju negalėjo taikyti „Kartono“ sprendimo priėmimo metu galiojusios politikos todėl, kad
per tą laiką buvo priimtas jos 1996 m. liepos 18 d. paskelbtas pranešimas dėl bendradarbiavimo. Taip Komisija sukėlė teisėtus
įmonių lūkesčius, kad bus taikomi pranešime išvardyti kriterijai, kurie dabar ją įpareigoja jais vadovautis.
246   Ieškovė kreipimosi į Komisiją metu negalėjo daryti prielaidos, kad Komisija jos atveju taikys pranešimo dėl bendradarbiavimo
projekte paskelbtą metodą, kadangi iš šio
Oficialiajame Leidinyje
paskelbto dokumento aiškiai matyti, kad tai yra projektas. Komisija prie šio dokumento pridėjo paaiškinimą, kuriame sakoma,
kad ji ketina priimti pranešimą apie baudų neskyrimą arba sumažinimą įmonėms, kurios su ja bendradarbiavo tiriant ar persekiojant
pažeidimus, ir kad ji visus suinteresuotus subjektus ragina pateikti savo pastabas dėl šio projekto. Toks projektas galėjo
atkreipti suinteresuotų įmonių dėmesį tik į tai, kad Komisija šiuo klausimu ketina priimti pranešimą.
247   Ta apimtimi, kuria ieškovė argumentuoja tuo, kad Komisija nesilaikė pranešimo dėl bendradarbiavimo, jos argumentai prilygsta
argumentams dėl neteisingo šio pranešimo taikymo.
248   Todėl argumentas yra atmestinas ta apimtimi, kuria jis susijęs su teisėtų lūkesčių principo pažeidimu.

C
?
Dėl vienodo požiūrio ir proporcingumo principų pažeidimo bei gairių teisėtumo
1. Šalių argumentai
249   Ieškovė pateikia keletą argumentų, pagrindžiančių jos teiginį, kad Komisija jai skyrė per didelę ir diskriminuojančią baudą
ir taip pažeidė vienodo požiūrio ir proporcingumo principus.
250   Pirma, ieškovės teigimu, Komisija, apskaičiuodama baudą abstrakčių sumų pagrindu vien tik pagal pažeidimo sunkumo laipsnį,
diskriminavo mažas ir vidutines įmones. Komisija suskirstė įmones pagal jų dydį į keturias grupes. Kadangi konkretus atspirties
taškas, kurį Komisija pasirinko pirmai įmonių grupei priskirtos
ABB
atveju, sudarė mažiau nei 10 % šios įmonės apyvartos, apskaičiavimo metodas nustatant galutinį baudos dydį leido atsižvelgti
į visus svarbius veiksnius. Tačiau ieškovės ir kitų antros ir trečios grupės už
ABB
mažesnių įmonių atveju konkretus atspirties taškas buvo toks didelis, kad minėtų veiksnių dėl Reglamento Nr. 17 nuostatos,
kad 10 % riba negali būti viršyta, nebuvo paisoma.
251   Taip Komisija diskriminavo mažas ir vidutines įmones, nors jos bendroji politika orientuota į tai, kad įmonės, veikiančios
vien tik sektoriuje, kuriame buvo padarytas pažeidimas, būtų vertinamos ne taip griežtai kaip tarptautinės įmonės, tuo pačiu
metu veikiančios keliuose sektoriuose. Komisijos veiksmai taip pat prieštarauja EB sutarties 130 straipsnio 1 daliai (dabar
EB sutarties 157 straipsnio 1 dalis), kuri Komisiją įpareigoja skatinti palankios aplinkos įmonių, ypač mažųjų ir vidutinių,
iniciatyvai ir plėtrai kūrimą.
252   Antra, Komisijos taikytas apskaičiavimo metodas lėmė, kad antros ir trečios grupės įmonėms buvo apskaičiuotos pagrindinės
baudos sumos, viršijusios Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nurodytą 10 % ribą. Šios viršutinės ribos negalima viršyti
nė vienoje apskaičiavimo stadijoje. Jei būtų leidžiama Komisijai baudą apskaičiuoti pagal 10 % viršutinę ribą viršijantį pagrindinį
baudos dydį, bet koks baudos dydžio pakoregavimas būtų visiška iliuzija ir neturėtų poveikio galutiniam baudos dydžiui, kuris
bet kuriuo atveju sudarytų 10 % bendros apyvartos.
253   Triplike ieškovė priduria, kad, remiantis gairių 5 punkto a papunkčiu, „galutinis baudos dydis, apskaičiuotas pagal šį metodą
(pagrindinis dydis yra didinamas arba mažinamas procentiniu pagrindu)“ niekada negali viršyti 10 % įmonės apyvartos. Tad pačios
gairės užkerta kelią tokiems skaičiavimams, kurių rezultatas viršija viršutinę 10 % apyvartos ribą.
254   Kad apskaičiuodama baudą atsižvelgiant į lengvinančias aplinkybes, bet dar prieš sumažindama baudą dėl bendradarbiavimo, neviršytų
viršutinės 10 % apyvartos ribos, antros ir trečios grupės įmonėms Komisija sumažino baudas iki maksimalaus teisiškai leistino
lygio. Ieškovės atveju jai skirta bauda iki ją sumažinant dėl bendradarbiavimo sudarė 12 700 000 ekiu, t. y. lygiai 10 % jos
apyvartos.
255   Trečia, Komisija nustatė tokį baudų lygį, kuris neatspindi tikro įmonės dydžio. Anksčiau Komisija visų pirma orientuodavosi
į prekių, kurios buvo pažeidimo objektu, apyvartą, o šiuo konkrečiu atveju Komisija ieškovei skirtą baudą prilygino 10 % bendros
jos apyvartos. Tačiau Komisija yra įpareigota apskaičiuojant baudą atsižvelgti į abu šiuos apyvartos rodiklius, kad tinkamai
įvertintų konkrečios įmonės dydį ir jos svorį skirtingose rinkose.
256   Be to, Komisija klaidingai įvertino faktinę ieškovės situaciją, kadangi priskyrė ją prie įmonių, kurios iš esmės specializuojasi
nagrinėjamo produkto gamyboje, o iš tikrųjų ieškovės apyvarta atitinkamoje rinkoje sudaro tik 36,8 % bendros apyvartos. Taip
klaidingai įvertinus ieškovės situaciją, jai buvo skirta bauda, neproporcinga jos apyvartai atitinkamoje rinkoje. Taikytas
apskaičiavimo metodas sąlygojo ieškovės diskriminaciją trečios grupės įmonių atžvilgiu, nes šioms įmonėms ir ieškovei skirtų
baudų skirtumas neproporcingas skirtingam šių įmonių dydžiui.
257   Ketvirta, Komisija, apskaičiuodama baudų dydį didesnių už teisiškai leistinų sumų pagrindu, negalėjo atsižvelgti į veiksnius,
svarbius pažeidimo sunkumo laipsniui įvertinti. Tokiu būdu Komisija baudų dydį apskaičiavo ne pagal kiekvienos įmonės atitinkamoje
rinkoje gautą pelną, nors į šį veiksnį turėjo būti atsižvelgta, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika ir
XXI konkurencijos politikos pranešime
aptariama savarankiška Komisijos praktika. Komisija neatsižvelgė į tai, kad ieškovė tariamo pažeidimo metu negavo didesnio
nei įprasta pelno. Neaišku, kiek kiti veiksniai, į kuriuos Komisija orientavosi apskaičiuodama baudos dydį, galėjo atspindėti
teorinį kiekvienos įmonės pelną, kaip teigia atsakovė.
258   Galiausiai bauda neproporcinga todėl, kad Komisija neatsižvelgė į tai, ar ieškovė pajėgi sumokėti baudą, ir paskyrė ją tokią
didelę, kad iškilo pavojus ieškovės egzistencijai. Ankstesniais atvejais Komisija dėl finansinių konkrečių įmonių sunkumų
ne kartą skyrė mažesnę baudą nei įprastai. Be to, Komisija gairėse teigia, kad numatytas baudas ji nori pritaikyti faktinėms
įmonių galimybėms sumokėti baudas jų socialiniame kontekste. Šis ketinimas sukėlė teisėtus įmonių lūkesčius. 1997 ir 1998 m.
ieškovė patyrė didelius nuostolius, kurie kartu su bauda viršija jos nuosavo kapitalo vertę. Siekdama išvengti bankroto ir
gauti lėšų baudai sumokėti, ieškovė turėjo parduoti didesnę dalį savo gamybos ir prekybos pajėgumų bei pavadinimą
Løgstør Rør
. Nors ieškovė vis dar egzistuoja kaip juridinis asmuo, tačiau dėl minėtų priežasčių ji jau pasitraukė iš nagrinėjamos rinkos.
259   Komisijos skirtos baudos turėtų turėti atgrasantį poveikį ir neturėtų išstumti įmonės iš atitinkamos rinkos, taip neigiamai
įtakojant konkurenciją nagrinėjamame sektoriuje. Tačiau dėl tokių didelių baudų iš rinkos gali pasitraukti du didžiausi
ABB
konkurentai ? ieškovė ir
Tarco
.
260   Naujos gairės, kurių pagrindu Komisija skyrė per dideles ir diskriminuojančias baudas, prieštarauja EB sutarties 184 straipsniui
(dabar EB sutarties 241 straipsnis). Gairėse Komisija numatė tokius didelius pagrindinius baudos dydžius, kad pati atėmė iš
savęs Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje jai suteiktą diskreciją vertinti visus svarbius veiksnius, įskaitant ir galimas
lengvinančias aplinkybes.
261   Atsakovė visų pirma nurodo, kad teiginys, jog ji, nustatydama baudų apskaičiavimui reikalingas sumas, taikė diskriminacines
priemones, yra nepagrįstas.
262   Vienoda 20 milijonų ekiu suma kaip atspirties taškas, skiriant baudas visiems pažeidėjams, negali būti vertinama kaip diskriminuojanti,
nes kiekvieno pažeidėjo atveju ši suma pakoreguota pagal subjektų dalyvavimo atliekant pažeidimą sunkumo laipsnį. Komisija
atsižvelgė į skirtingą aptariamų įmonių dydį ir ekonominį pajėgumą, ypač padidindama pagrindinę
ABB
skirtinos baudos sumą. 8,9 milijonų ekiu ieškovei skirta bauda tikrai nėra didžiausia leistina suma, ji yra mažesnė už Reglamente
Nr. 17 nurodytą leistiną viršutinę ribą.
263   Net jei
ABB
ieškovės atžvilgiu buvo neteisingai padaryta nuolaidų, dėl to ieškovei neturėtų būti mažinama bauda, kadangi niekas savo
naudai negali remtis kitų atžvilgiu padarytu teisės pažeidimu. Be to, ieškovė negali būti priskiriama prie vidutinio dydžio
įmonių. Kalbant apie EB sutarties 130 straipsnį pasakytina, kad atsižvelgiant į bendrą jo prigimtį vargu ar galima manyti,
kad priemonė turi būti panaikinama dėl to, kad prieštarauja šiai nuostatai.
264   Taip pat neteisinga tai, kad baudų apskaičiavimui naudojamos sumos nė vienu momentu negali viršyti 10 % apyvartos. Reglamento
Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatyta viršutinė riba taikoma tik galutiniam apskaičiuotos baudos dydžiui, o ne apskaičiuojant
baudą gaunamoms sumoms. Be to, Komisija galėjo pasirinkti už 10 % apyvartą žemesnį atspirties tašką, kuris būtų lėmęs tokį
patį galutinės baudos dydį. Jei taikant gairių kriterijus gaunama viršutinę ribą viršijanti suma, Komisija gali šią sumą sumažinti
tiksliai iki šios viršutinės ribos dar prieš pradėdama taikyti pranešime apie bendradarbiavimą išvardytus kriterijus. Ta apimtimi,
kuria ieškovė savo triplike remiasi gairių 5 punkto a papunkčiu, šis argumentas yra naujas ir nepriimtinas pagal Pirmosios
instancijos teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį.
265   Be to, ieškovės taikomas 10 % apyvartos viršutinės ribos aiškinimas yra nepagrįstas, nes Komisija būtų priversta pradėti skaičiuoti
baudą nuo neproporcingai žemo lygio, kad nė vienu apskaičiavimo momentu neviršytų šios ribos; dėl to galėtų būti nustatytas
toks atspirties taškas, kuris nebeatitiktų gairėse nustatytų kriterijų. Pagal šį metodą reikėtų visiškai pakeisti visą skaičiavimo
procedūrą, o atspirties taškas išaiškėtų tik atlikus skaičiavimus. Toks metodas būtų savavališkas ir verstų Komisiją neatsižvelgti
į ypatingas kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybes.
266   Komisija turi teisę skirti baudą, neviršijančią 10 % bendros įmonės apyvartos. Nors apskaičiuodama baudas ji dažnai atspirties
tašku pasirinkdavo apyvartą atitinkamoje rinkoje, tačiau neprivalėjo laikytis ankstesnės praktikos. Apskaičiuojant baudą reikia
atsižvelgti į daugybę aspektų, o apyvartai neturėtų būti teikiama pernelyg didelė reikšmė. Bet kuriuo atveju Komisijos ankstesnė
praktika nebūdavo vienoda, kadangi baudos būdavo apskaičiuojamos pagal kitą apyvartą nei apyvartą atitinkamoje rinkoje arba
pagal pažeidėjo gautą naudą.
267   Sprendime nurodžius, kad ieškovė specializuojasi vieno produkto gamyboje, nebuvo pasakyta, kad ji gamina tik vieną produktą.
Teiginys, kad ieškovė yra daugiausiai vieno produkto gamyboje besispecializuojanti įmonė, nėra klaidingas, nes jos pačios
pateiktais duomenimis tyrimo metu maždaug 80 % bendros ieškovės apyvartos sudarė šiluminiai vamzdžiai. Beje, Komisija, norėdama
atskirti ieškovę nuo
ABB
ir jai skirtos baudos atspirties tašką sumažinti nuo 20 iki 10 milijonų ekiu, vadovavosi tik šiuo kriterijumi.
268   Komisija taip pat nėra įpareigota atsižvelgti į iš pažeidimo gautą naudą. Apskritai sunku nustatyti, kokią naudą kiekviena
įmonė gavo dalyvaudama pažeidime; tai ypač pasakytina apie šį atvejį. Kiti kriterijai, į kuriuos ji orientavosi, bet kuriuo
atveju turėtų atspindėti teorinę kiekvienos įmonės gautą naudą. Sunkus ir tyčinis EB sutarties 85 straipsnio pažeidimas gali
būti kvalifikuojamas kaip toks sunkus pažeidimas, kad Komisija neprivalo teikti ypatingai didelės reikšmės faktiniam pelnui.
269   Komisija taip pat nėra įpareigota skiriant baudą atsižvelgti į sunkią įmonės finansinę padėtį, jei bauda neviršija Reglamento
Nr. 17 viršutinės ribos. Šiuo atveju ieškovė neįrodė, kad bauda kelia grėsmę jos egzistencijai ir kad baudai sumokėti ji turėjo
parduoti savo aktyvus. Tokios priemonės galima imtis dėl įvairių priežasčių ir ji bet kuriuo atveju negali būti prilyginta
įmonės išstūmimui iš atitinkamos rinkos.
270   Kadangi bauda nėra nei per didelė, nei diskriminuojanti, ieškovė neturi pagrindo kvestionuoti gairių teisėtumo. Teiginys,
kad Komisija, priimdama gaires, tam tikra prasme užkirto kelią galimybei atsižvelgti į lengvinančias aplinkybes ir kiekvieno
kartelio dalyvio vaidmenį, yra neteisingas.
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
271   Ieškovė savo argumentus dėl vienodo požiūrio ir proporcingumo principų pažeidimo susiejo su prieštaravimu dėl gairių teisėtumo
pagal EB Sutarties 184 straipsnį, kurį ji grindžia tuo, kad Komisija, priimdama šias gaires, užkirto kelia Reglamento Nr. 17
jai suteiktai diskrecijai atsižvelgti visų pirma į atitinkamos įmonės dydį ir kiekvienos įmonės vaidmenį darant pažeidimą.
Pirmiausia reikia įvertinti prieštaravimą dėl gairių teisėtumo.
–       Dėl prieštaravimo dėl gairių teisėtumo
272   Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, EB sutarties 184 straipsnis išreiškia bendrą principą, kuris garantuoja teisę kiekvienai
šaliai, siekiant tiesiogiai ir konkrečiai su ja susijusio sprendimo panaikinimo, užginčyti ankstesnių Bendrijos institucijų
aktų galiojimą, kurie ? net jei tai nėra reglamentas ? sudaro teisinį ginčijamo sprendimo pagrindą, jei ši proceso šalis neturėjo
teisės pagal EB sutarties 173 straipsnį tiesiogiai pateikti ieškinį dėl šių veiksmų, o dabar patiria šių veiksmų pasekmes,
negalėdama reikalauti jų panaikinimo (Teisingumo Teismo 1979 m. kovo 6 d. sprendimo
Simmenthal prieš Komisiją
, 92/78, Rink. p. 777, 39 ir 40 punktai).
273   Kadangi EB sutarties 184 straipsniu nesiekiama vienai šaliai leisti pareikšti bet kokį ieškinį dėl bendro pobūdžio teisės
akto netaikymo, bendro pobūdžio teisės aktas, kurio teisėtumas ginčijamas, turi tiesiogiai arba netiesiogiai būti susijęs
su ginčo dalyku, o tarp ginčijamo konkretaus sprendimo ir atitinkamo teisės akto turi būti tiesioginis teisinis sąryšis (Teisingumo
Teismo 1965 m. kovo 31 d. sprendimas
Macchiorlati Dalmas e Figli prieš Vyriausiąją Valdybą
, 21/64, Rink. p. 227, 245 ir 1966 m. liepos 13 d. sprendimas
Italija prieš Tarybą ir Komisija
, 32/65, Rink. p. 563, 594; Pirmosios instancijos teismo 1993 m. spalio 26 d. sprendimo
Reinarz prieš Komisiją
, 6/92 ir 52/92, Rink. p. II‑1047, 57 punktas).
274   Pirmose gairių pastraipose Komisija teigia: „Čia aprašyti principai turėtų užtikrinti Komisijos sprendimų skaidrumą bei nešališkumą
įmonių ir Teisingumo Teismo požiūriu, kartu išlaikant atitinkamų teisės aktų įtvirtintą Komisijos diskreciją nustatyti baudas
iki 10 % bendrosios įmonės apyvartos. <…> Naujasis baudos dydžio nustatymo metodas bus grindžiamas toliau aprašyta schema
<…>“. Tad gairėse ? nors jos nesudaro ginčijamo sprendimo, kuris remiasi Reglamento Nr. 17 3 straipsniu ir 15 straipsnio 2 dalimi,
teisinio pagrindo ? įtvirtinamas bendras ir abstraktus tvarkos, kurią Komisija nusistatė sprendime numatytoms baudoms nustatyti,
reglamentavimas, suteikiantis įmonėms teisinio tikrumo.
275   Be to, neginčytina, kad Komisija baudą ieškovei apskaičiavo pagal bendrą metodą, kurį numatė savo gairėse (žr. šio sprendimo
222 punktą).
276   Tad šiuo konkrečiu atveju egzistuoja tiesioginis teisinis ryšys tarp ginčijamo sprendimo ir bendro pobūdžio teisės akto, t. y.
gairių. Kadangi ieškovė negalėjo reikalauti panaikinti gaires kaip bendro pobūdžio teisės aktą, jos gali būti prieštaravimo
dėl teisėtumo dalyku.
277   Šiame kontekste pastebėtina, kaip buvo pažymėta šio sprendimo 223–232 punktuose, kad Komisija savo gairėse paskelbdama, kokį
metodą ji ketina taikyti baudoms pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį apskaičiuoti, neperžengė šia nuostata nubrėžtų
teisinių ribų.
278   Priešingai nei teigia ieškovė, Komisija, nustatydama baudos dydį pagal nagrinėjamo pažeidimo sunkumo laipsnį ir trukmę, neprivalo
baudos apskaičiuoti pagal sumas, paremtas konkrečios įmonės apyvarta, arba tuo atveju, kai skiriama bauda kelioms tą patį
pažeidimą padariusioms įmonėms, užtikrinti, kad galutinės šioms įmonėms skirtos baudos atspindėtų visus su jų bendra apyvarta
arba apyvarta atitinkamoje produkto rinkoje susijusius skirtumus.
279   Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, pažeidimo sunkumo laipsnis nustatomas vadovaujantis daugybe kriterijų, kuriems,
be kita ko, priskiriamos ypatingos bylos aplinkybės, jų sąryšis ir baudų atgrasinantis poveikis, kurių privalomas arba baigtinis
sąrašas neegzistuoja, bet į kuriuos kiekvienu atveju būtina atsižvelgti (žr. 236 punkte nurodytą teismų praktiką).
280   Kriterijais vertinant pažeidimo sunkumą gali būti prekių, kurios buvo pažeidimo objektu, kiekis ir vertė, įmonės dydis ir
ekonominė galia ir, pagaliau, įtaka, kurią ji pajėgė daryti rinkoje. Iš to išplaukia, kad, viena vertus, baudos nustatymo
tikslu yra leidžiama atsižvelgti į įmonės bendrą apyvartą, kuri, nors ir apytiksliai ir nepakankamai, rodo įmonės dydį ir
jos ekonominę galią, ir į prekių, esančių pažeidimo objektu, apyvartos dalį, kuri rodo pažeidimo mastą. Kita vertus, darytina
išvada, kad nė vienam iš šių dydžių negalima teikti per daug reikšmės kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu, kad tinkamo baudos
dydžio nustatymas nesiremtų paprastu apskaičiavimu nuo bendros apyvartos. (minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 120 ir 121 punktas; Pirmosios instancijos teismo 1994 m. liepos 14 d. sprendimo
Parker Pen prieš Komisiją
, T‑77/92, Rink. p. II‑549, 94 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 176 punktas).
281   Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisija turi teisę apskaičiuoti baudą pagal pažeidimo sunkumo laipsnį, neatsižvelgdama
į įvairius konkrečios įmonės apyvartos rodiklius. Bendrijos teismai pripažino leistinu tokį skaičiavimo metodą, kai Komisija
visų pirma apskaičiuoja bendrą skirtinos baudos dydį, kurį po to padalina susijusioms įmonėms pagal jų veiklą nagrinėjamame
sektoriuje (Teisingumo Teismo 1983 m. lapkričio 8 d. sprendimo
IAZ ir kt. prieš Komisiją
, 96/82?102/82, 104/82?105/82, 108/82 ir 110/82, Rink. p. 3369, 48–53 punktai) arba jų dalyvavimo mastą, vaidmenį kartelyje
ir atitinkamą reikšmę rinkoje, skaičiuojant pagal vidutinę rinkos dalį referenciniu laikotarpiu.
282   Tad Komisija, pateikdama baudų apskaičiavimo metodą gairėse, kuris nėra paremtas konkrečios įmonės apyvartos rodikliais, nenukrypsta
nuo Reglamento Nr. 17 15 traipsnio išaiškinimo teismų praktikoje.
283   Net jei gairės nenumato, kad baudos apskaičiuojamos pagal bendrą konkrečios įmonės apyvartą arba apyvartą atitinkamoje rinkoje,
jos neužkerta kelio į šiuos rodiklius atsižvelgti įvertinant baudos dydį, kad būtų laikomasi bendrų Bendrijos teisės principų
ir jei to reikalauja aplinkybės.
284   Taikant gaires, konkrečios įmonės apyvarta gali būti svarbi, jei reikia atsižvelgti į faktinį ekonominį pažeidėjų pajėgumą
padaryti pastebimos žalos kitiems ūkio subjektams ir reikalavimą užtikrinti pakankamai atgrasantį baudos poveikį arba jei
reikia atsižvelgti į tai, kad didelės įmonės dažniausiai disponuoja pakankamais teisinių ir ekonominių žinių resursais, kurie
padeda joms lengviau atpažinti pažeidimus savo veikloje ir suvokti iš to kylančias konkurencijos teisėje nusakomas pasekmes.
(žr. šio sprendimo 226 punktą). Suinteresuotų įmonių apyvarta gali būti svarbi įvertinant kiekvienos įmonės pažeidimo specifinę
svarbą ir tikrąją pažeidimo įtaką konkurencijai ypač tuomet, kai skiriasi to paties tipo pažeidimus darančių įmonių dydis
(žr. šio sprendimo 227 punktą). Be to, įmonės apyvarta gali būti atspirties tašku nustatant galimai gautą ekonominę arba finansinę
naudą arba kitus ypatingus pažeidimo subjektų požymius, į kuriuos turėtų būti atsižvelgiama priklausomai nuo aplinkybių (žr.
šio sprendimo 230 punktą).
285   Be to, remiantis gairėmis, vienodos bausmės už tokį pat elgesį principas tam tikrais atvejais gali lemti, kad atitinkamoms
įmonėms bus skirtos skirtingos baudos, ir ši diferenciacija nepriklausys nuo konkrečių aritmetinių skaičiavimų (1 punkto A dalies
7 pastraipa).
286   Priešingai nei teigia ieškovė, gairės neperžengia Reglamente Nr. 17 numatytų ribų. Ieškovė teigia, kad gairės suteikė Komisijai
galimybę atsižvelgiant į pažeidimo sunkumo laipsnį nustatyti tokį didelį baudos apskaičiavimo atspirties tašką, kad, atsižvelgiant
į tai, kad pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį bauda negali viršyti 10 % konkrečios įmonės apyvartos viršutinės ribos,
kiti veiksniai – kaip pažeidimo trukmė arba lengvinančios ar sunkinančios aplinkybės – nebeturi jokios įtakos baudos dydžiui.
287   Remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi, numatančia, kad Komisija gali paskirti ne didesnę kaip 10 % kiekvienos
iš pažeidime dalyvaujančių įmonių praėjusių verslo metų metinės apyvartos baudą, įmonei skirta bauda yra sumažintina, jei
ji viršija 10 % įmonės apyvartos, neatsižvelgiant į tarpines sumas, kurios turėtų atspindėti pažeidimo sunkumo laipsnį ir
trukmę.
288   Tad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis nedraudžia Komisijai apskaičiuojant baudą gauti tarpinę sumą, viršijančią 10 %
konkrečios įmonės apyvartos, jei galutinė įmonei paskirta bauda neviršija šios viršutinės ribos.
289   Tą numato ir gairės, kuriose sakoma: „Reikia pažymėti, kad galutinis baudos dydis, apskaičiuotas pagal šį metodą (procentiškai
padidinus arba sumažinus pagrindinę baudą), bet kuriuo atveju negali viršyti 10 % įmonių pasaulinės apyvartos, kaip nustatyta
Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje.“ (5 punkto a papunktis).
290   Todėl tuo atveju, kai Komisija, apskaičiuodama baudą, gauna tarpinę sumą, viršijančią 10 % konkrečios įmonės apyvartos, Komisija
negali būti kaltinama tuo, kad tam tikri apskaičiuojant baudą jos taikyti veiksniai neturi įtakos galutiniam baudos dydžiui,
nes tai yra Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje įtvirtinto draudimo viršyti 10 % konkrečios įmonės apyvartos pasekmė.
291   Todėl ieškovės prieštaravimas yra atmestinas ta apimtimi, kuria ji teigia, kad gairės prieštarauja Reglamentui Nr. 17.
–       Dėl vienodo vertinimo principo pažeidimo
292   Ieškovė kaltina Komisiją tuo, kad ši jai ir kitoms mažoms ir vidutinėms įmonėms skyrė baudą, kuria lyginant su
ABB
skirta bauda nepakankamai atsižvelgia į ieškovės apyvartą ir dydį.
293   Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, vienodo vertinimo principo pažeidimas konstatuojamas tik tada, kai panašios aplinkybės
vertinamos skirtingai arba skirtingos aplinkybės ? vienodai, jei toks diferencijavimas nėra objektyviai pagrįstas (Teisingumo
Teismo 1984 m. gruodžio 13 d. sprendimo
Sermide
, 106/83, Rink. p. 4209, 28 punktas ir 1990 m. birželio 28 d. sprendimo
Hoche
, C‑174/89, Rink. p. I‑2681, 25 punktas; Pirmosios instancijos teismo 1998 m. gegužės 14 d. sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
, T‑311/94, Rink. p. II‑1129, 309 punktas).
294   Komisijos nuomone, šiuo konkrečiu atveju galima kalbėti apie labai sunkų pažeidimą, už kurį paprastai skiriama 20 milijonų
ekiu bauda (sprendimo 165 konstatuojamoji dalis).
295   Komisija, siekdama atsižvelgti į skirtingą pažeidime dalyvavusių įmonių dydį, suskirstė jas pagal jų svarbą Bendrijos rinkoje
į keturias kategorijas ir atliko korekcijas, kad atsižvelgtų į būtinybę užtikrinti veiksmingą atgrasantį poveikį (sprendimo
166 konstatuojamosios dalies antra – ketvirta pastraipos). Iš sprendimo 168–183 konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad kiekvienai
kategorijai pagal dydį buvo parinkti konkretūs 20 milijonų, 10 milijonų, 5 milijonų ir 1 milijono ekiu baudų apskaičiavimo
atspirties taškai.
296   Komisija, atsakydama į Pirmosios instancijos teismo klausimą dėl atspirties taškų parinkimo kiekvienai šių kategorijų, paaiškino,
kad šios sumos atspindėjo kiekvienos įmonės svarbą centralizuoto šildymo sektoriuje, atsižvelgiant į jų dydį ir svorį
ABB
atžvilgiu ir kartelyje. Komisija atsižvelgė ne tik į įmonių apyvartą nagrinėjamoje rinkoje, bet ir santykinę reikšmę, kurią
kartelio nariai, kaip matyti iš pranešimo apie kaltinimus 60 priede pateiktų kartelio sutartų kvotų ir pranešimo apie kaltinimus
169–171 prieduose pateiktų 1995 m. planuojamų ir pasiektų rodiklių, teikė vieni kitiems.
297   Be to,
ABB
atveju Komisija, siekdama atsižvelgti į jos kaip vieno didžiausių pramonės koncernų Europoje vaidmenį, baudos apskaičiavimo
atspirties tašką padidino iki 50 milijonų ekiu (sprendimo 168 konstatuojamoji dalis).
298   Šiame kontekste, atsižvelgiant į visus konkretaus atspirties taško nustatymui taikytus svarbius veiksnius, laikytina, kad
ieškovei ir
ABB
parinktų atspirties taškų skirtumas yra objektyviai pagrįstas. Kadangi Komisija neprivalo užtikrinti, kad galutinis konkrečioms
įmonėms jos apskaičiuotų baudų dydis atspindėtų įmonių apyvartos skirtumus, ieškovė negali kaltinti Komisijos tuo, kad jai
parinktas atspirties taškas lėmė tokį apskaičiuotos baudos dydį, kuris lyginant su bendra jos apyvarta buvo didesnis nei
ABB
atveju.
299   Ta apimtimi, kuria Komisija šiuo konkrečiu atveju apskaičiuodama baudą remiasi įmonės apyvarta konkrečioje rinkoje, Pirmosios
instancijos teismas jau yra nusprendęs, kad Komisija, vertindama pažeidimo sunkumo laipsnį, nėra įpareigota atsižvelgti į
bendros įmonės apyvartos ir prekių, su kuriuo susijęs pažeidimas, apyvartos santykį (minėto sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
184 punktas). Esant tokiai situacijai, kai Komisija nusprendė įvertinant pažeidimo sunkumo laipsnį ir trukmę, o visų pirma,
nustatant baudos apskaičiavimo atspirties tašką atsižvelgti į daugybę veiksnių, ji tikrai neprivalo baudos dydį apskaičiuoti
pagal bendrą konkrečios įmonės apyvartą.
300   Kadangi ieškovei parinktas atspirties taškas objektyviai skiriasi nuo
ABB
parinkto atspirties taško, negalima Komisijos kaltinti tuo, kad tam tikri apskaičiuojant baudą taikyti veiksniai neturėjo
įtakos galutiniam ieškovei skirtos baudos dydžiui, nes tai yra Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje įtvirtinto draudimo
viršyti 10 % konkrečios įmonės apyvartos pasekmė (žr. šio sprendimo 290 punktą). Apskritai kalbant apie mažesnį ieškovės vaidmenį
darant pažeidimą palyginus su
ABB
, konstatuotina, kad, remiantis sprendimo 171 konstatuojamąja dalimi, dėl ypatingo
ABB
vaidmens, t. y. sunkinančios aplinkybės, jai buvo padidinta bauda.
301   Ieškovė taip pat neįrodė, kad Komisija, skirdama baudą
ABB
arba apskritai, diskriminavo mažas ir vidutines įmones tokios didelės įmonės kaip
ABB
atžvilgiu.
–       Dėl proporcingumo principo pažeidimo
302   Kalbant apie proporcingumo principo pažeidimą, pasakytina, kad ieškovė visų pirma kaltina Komisiją nepakankamai atsižvelgus
į jos apyvartą atitinkamoje rinkoje ir taip jai skyrus diskriminuojančią baudą lyginant su kitomis trečios kategorijos įmonėmis.
303   Šiame kontekste pakanka nurodyti, kad Komisija ? kaip išplaukia iš Komisijos sprendimo ir po Pirmosios instancijos teismo
rašytinio klausimo pateiktų paaiškinimų ? nustatydama baudų apskaičiavimo atspirties tašką atsižvelgė į daugybę veiksnių,
atspindinčių kiekvienos įmonės vaidmenį centralizuoto šildymo sektoriuje, kuriems priskiriama ir apyvarta atitinamoje rinkoje.
Vien tik iš to, kad Komisija rėmėsi ne vien tik kiekvienos įmonės apyvarta rinkoje, bet atsižvelgė ir į kitus su įmonių vaidmeniu
šioje rinkoje susijusius veiksnius, negalima daryti išvados, kad Komisija skyrė neproporcingą baudą. Remiantis teismų praktika,
nei bendrai įmonės apyvartai, nei jos apyvartos, gautos iš su pažeidimu susijusių prekių, daliai negalima teikti per daug
reikšmės kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu (žr. šio sprendimo 280 punktą).
304   Šiame kontekste ieškovei skirta bauda negali būti vertinama kaip neproporcinga, nes jai skirtos baudos atspirties taškas pagal
Komisijos taikytus kiekvienos įmonės svarbos atitinkamoje rinkoje vertinimo kriterijus yra pagrįstas. Atsižvelgiant į ieškovei
kartelio paskirtą kvotą ir siektinus rezultatus, kaip matyti iš pranešimo su kaltinimais 60, 169 ir 171 priedų, Komisija turėjo
teisę parinkti ieškovei mažiausiai dvigubai didesnį atspirties tašką nei trečios kategorijos įmonėms.
305   Šiuo atžvilgiu ieškovė negali argumentuoti tuo, kad Komisija savo sprendimo 175 konstatuojamoje dalyje ją įvardijo kaip „vieną
produktą gaminančią įmonę“. Iš šios dalies išplaukia, kad tai tik pagrindžia, kodėl ieškovės baudos atspirties taškas mažesnis
už
ABB
atspirties tašką. Ieškovė nesugebėjo įrodyti, kokia apimtimi toks jos kvalifikavimas, jei jis buvo neteisingas, ją diskriminavo.
306   Ta apimtimi, kuria ieškovė kaltina Komisiją taikant Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje numatytą 10 % apyvartos viršutinę
ribą neatsižvelgus į jos apyvartą atitinkamoje rinkoje, nurodytina į nusistovėjusią teismų praktiką, pagal kurią apyvarta,
minima Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje, suprantama kaip bendra konkrečios įmonės apyvarta, kadangi tik tokia apyvarta
parodo apytikrį atspirties tašką šios įmonės dydžiui ir įtakai rinkoje įvertinti (minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
119 punktas, Pirmosios instancijos teismo 1995 m. balandžio 6 d. sprendimo
Cockerill-Sambre prieš Komisiją
, T‑144/89, Rink. p. II‑947, 98 punktas ir 1994 m. liepos 7 d. sprendimo
Dunlop Slazenger prieš Komisiją
, T‑43/92, Rink. p. II‑441, 160 punktas). Šios Reglamento Nr. 17 nuostatos nubrėžtose ribose Komisija gali laisvai pasirinkti
apyvartą, kurią ji atsižvelgiant į geografinę teritoriją ir konkretų produktą pasitelkia kaip baudos apskaičiavimo pagrindą.
307   Antra, proporcingumo principo pažeidimo ieškovė negali kildinti iš to, kad Komisija jai skirtą baudą apskaičiavo ne pagal
ieškovės atitinkamoje rinkoje gautą pelną. Nors pelnas, kurį įmonės gauna iš savo veiksmų, priskiriamas prie veiksnių, svarbių
įvertinant pažeidimo sunkumo laipsnį (minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
129 punktas ir minėto sprendimo
Deutsche Bahn prieš Komisiją
127 punktas), o Komisija gali paskirti pelną viršijančią baudą, jei gali pelną laikyti neteisėtu, tačiau, remiantis nusistovėjusia
teismų praktika, pažeidimų sunkumo laipsnis įvertintinas vadovaujantis daugybe kriterijų, prie kurių, be kita ko, priskiriamos
ypatingos bylos aplinkybės, jos kontekstas, atgrasinantis baudos poveikis, nesant privalomo arba baigtinio kriterijų, į kuriuos
būtina atsižvelgti kiekvienu atveju, sąrašo (žr. šio sprendimo 236 punktą). Komisija savo gairėse taip pat nurodė, kad pažeidimo
subjektų galimai gauta ekonominė arba finansinė nauda priskiriama prie objektyvių veiksnių, į kuriuos būtų galima atsižvelgti
„priklausomai nuo aplinkybių“ siekiant pakoreguoti apskaičiuotos baudos dydį (žr. šio sprendimo 230 punktą). Kadangi Komisija
ieškovei skirtinos baudos atspirties tašką nustatė pasitelkdama ieškovės vaidmenį rinkoje atspindinčių veiksnių kompleksą,
negalima teigti, kad ji nepakankamai atsižvelgė į naudą, kurią ieškovė galėjo gauti iš nagrinėjamo pažeidimo.
308   Kalbant apie ieškovės galimybę sumokėti baudą, pakanka nurodyti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisija nėra
įpareigota apskaičiuojant baudą atsižvelgti į sunkią konkrečios įmonės finansinę padėtį, kadangi tokios pareigos pripažinimas
reikštų, jog prasčiausiai prie rinkos sąlygų prisitaikiusiai įmonei būtų suteikiamas nepagrįstas pranašumas konkurencinėje
kovoje (minėto sprendimo
IAZ ir kt. prieš Komisiją
54 ir 55 punktai, Pirmosios instancijos teismo 1998 m. gegužės 14 d. sprendimo
Fiskeby Board prieš Komisiją,
T‑319/94, Rink. p. II‑1331, 75 ir 76 punktai ir sprendimo
Enso Española prieš Komisiją
, T‑348/94, Rink. p. 1875, 316 punktas). Gairės taip pat numato galimybę atsižvelgti į „pajėgumą sumokėti baudas, atsižvelgiant
į specifinį socialinį kontekstą“, siekiant pakoreguoti numatytą baudą su išlyga, kad tai bus daroma „atsižvegiant į aplinkybes“
(žr. šio sprendimo 230 punktą).
309   Todėl ieškovės prieštaravimas taip pat yra atmestinas ta apimtimi, kuria ieškovė remiasi proporcingumo principo pažeidimu.
310   Dėl šių priežasčių argumentas dėl vienodo vertinimo ir proporcingumo principų bei gairių neteisėtumo yra atmestinas visa apimtimi.

D
?
Dėl neteisingo pažeidimo trukmės įvertinimo
1. Šalių argumentai
311   Ieškovės nuomone, Komisija neturėjo teisės padauginti iš 1,4 tarpinės baudos sumos už tariamą penkerių metų kartelio gyvavimą,
nes ieškovė Danijos kartelio, iš kurio išėjo 1993 m., ir didesnio tik kelis mėnesius egzistavusio kartelio iki kartelio narių
bendradarbiavimas galutinai žlugo, nare buvo santykinai trumpą laiką. Ieškovės pažeidimo trukmės apskaičiavimui negali būti
svarbu tai, kad
ABB
pripažino, jog pažeidimas buvo tęsiamas.
312   Be to, vertinant kartelio trukmę turėjo būti atsižvelgta į tai, kad „iš pradžių veiksmai buvo neišbaigti ir turėjo ribotą
poveikį už Danijos rinkos ribų“.
313   Atsakovė nurodo, kad ieškovės argumentais siekiama paneigti jos dalyvavimą tęsiamame kartelyje. Atsakovė savo sprendimo 170 konstatuojamoje
dalyje nurodydama penkerių metų pažeidimo trukmę atsižvelgė į tai, kad iš pradžių veiksmai už Danijos rinkos ribų buvo neišbaigti.
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
314   Kaip jau buvo nurodyta 99–109 punktuose, Komisija teisingai apskaičiavo ieškovei inkriminuojamo pažeidimo trukmę.
315   Kalbant apie tai, kad iš pradžių kartelio veiksmai buvo neišbaigti ir turėjo ribotą poveikį už Danijos rinkos ribų, pakanka
konstatuoti, kad Komisija, vertindama ieškovei inkriminuojamo pažeidimo trukmę, į tai tinkamai atsižvelgė.
316   Todėl argumentas yra atmestinas.

E
?
Dėl neteisingo sunkinančių aplinkybių taikymo
1. Šalių argumentai
317   Ieškovė prieštarauja tam, kad Komisija dėl sunkinančių aplinkybių, ypač dėl tolesnio sąmoningo dalyvavimo darant pažeidimą
visų pirma po Komisijos atliktų patikrinimų ir dėl jos tariamai aktyvaus vaidmens taikant atsakomąsias priemones
Powerpipe
padidino pagrindinį baudos dydį 30 % Be to, Komisija neįrodė savo gairių 2 punkte išvardytų sunkinančių aplinkybių.
318   Komisija neteisingai padidino baudą dėl pažeidimo tęsimo po patikrinimų. Tolesnis nagrinėjamų praktikų taikymas Komisijai
pradėjus patikrinimus būdingas kiekvienam pažeidimui ir todėl negali būti vertinamas kaip sunkinanti aplinkybė. Tą patvirtina
ir aplinkybė, kad, remiantis Komisijos sprendimų praktika ir jos gairėmis, pažeidimo nutraukimas kvalifikuojamas kaip lengvinanti
aplinkybė. Jei pirmalaikis pažeidimo nutraukimas kvalifikuojamas kaip lengvinanti aplinkybė, nėra pagrindo pažeidimo tęsimo
pradėjus patikrinimus vertinti kaip sunkinančią aplinkybę.
319   Ieškovė, kalbėdama apie pakartotinius suderintus veiksmus prieš
Powerpipe
, pakartoja, kad ji nedalyvavo jokiuose prieš
Powerpipe
nukreiptuose baudžiamuosiuose veiksmuose.
320   Atsakovė nurodo, kad gairėse pateiktas sunkinančių aplinkybių sąrašas nėra baigtinis. Todėl pažeidimo tęsimą ji galėjo kvalifikuoti
kaip sunkinančią aplinkybę, juo labiau, kad pažeidimas buvo toks sunkus, kad joks protingas asmuo tokio elgesio negali laikyti
teisėtu. Galiausiai ieškovės atsakomybė už suderintus veiksmus prieš
Powerpipe
sprendime buvo įrodyta.
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
321   Pirma, kalbant apie gairėse pateiktą sunkinančių aplinkybių sąrašą, konstatuotina, kad šios gairės aiškiai nurodo, kad sąrašas
yra tik pavyzdinis.
322   Dėl aktyvaus ieškovės vaidmens imantis atsakomųjų veiksmų prieš
Powerpipe
, pakanka nurodyti, kad, remiantis 139–164 punktuose konstatuotais faktais, buvo įrodyta, kad ieškovė dar 1993 m. liepos mėnesį
užmezgė kontaktus su
ABB
, siekdama pakenkti
Powerpipe
verslui, kad 1993 m. ieškovė sutarė su
ABB
dėl svarbaus šios įmonės darbuotojo perviliojimo ir kad po 1995 m. kovo 24 d. susitikimo ji mėgino paskatinti vieną iš savo
tiekėjų uždelsti tiekimus
Powerpipe
. Esant tokioms aplinkybėms Komisija turėjo teisę aktyvų ieškovės vaidmenį imantis atsakomųjų veiksmų prieš
Powerpipe
kvalifikuoti kaip sunkinančią aplinkybę, o be to,
ABB
vadovaujantis vaidmuo šiame reikale jau buvo pripažintas.
323   Antra, ieškovė neneigia, kad po Komisijos patikrinimų tęsė pažeidimą.
324   Tai, kad į pažeidimo nutraukimą Komisijai pradėjus pirmuosius veiksmus galima atsižvelgti kaip į lengvinančią aplinkybę, nereiškia,
priešingai nei teigia ieškovė, kad pažeidimo tęsimas tokioje situacijoje negali būti vertinamas kaip sunkinanti aplinkybė.
Įmonės reakciją į pradedamą jos veiklos tyrimą galima vertinti tik atsižvelgiant į specifinį konkretaus atvejo kontekstą.
Todėl, kadangi Komisija iš esmės neprivalo pažeidimo tęsimo kvalifikuoti kaip sunkinančios aplinkybės, o pažeidimo nutraukimo
? kaip lengvinančios aplinkybės, galimybė pažeidimo nutraukimą konkrečiu atveju vertinti kaip lengvinančią aplinkybę neatima
iš Komisijos teisės kitu atveju vertinti pažeidimo tęsimą kaip sunkinančią aplinkybę.
325   Todėl argumentui negali būti pritarta.

F
?
Dėl lengvinančių aplinkybių nepaisymo
1. Šalių argumentai
326   Ieškovė kaltina Komisiją tuo, kad ji neatsižvelgė į tam tikrus veiksnius, kurie anksčiau nuolat buvo laikomi lengvinančiomis
aplinkybėmis; jiems buvo priskiriamas vienos įmonės spaudimas kitai įmonei arba įmonės pradėta taikyti konkurencijos teisės
laikymosi politika.
327   Pirma, Komisija turėjo atsižvelgti į tai, kad ieškovė yra vidutinė šeimos verslo įmonė ir todėl nedisponuoja koncernui priklausančios
įmonės kapitalu, dėl ko apribotos jos galimybės sumokėti baudą.
328   Antra, ji nuolat patyrė
ABB
, įtakingos ir turinčios viešpatavimui sektoriuje reikalingus išteklius įmonės, spaudimą.
ABB
niekada neslėpė, kad jos ilgalaikis tikslas pradėti kontroliuoti ieškovę arba pakenkti jai dėl jos grėsmę keliančių pigesnių
technologijų. Todėl ieškovė buvo labiau suinteresuota nenuteikti
ABB
prieš save nei dalyvauti jos vadovaujamame kartelyje. Tad
ABB
ieškovei darytas spaudimas turėjo būti kvalifikuojamas kaip lengvinanti aplinkybė ieškovės naudai.
329   Priešingai nei teigia atsakovė, nepakanka į šias aplinkybes atsižvelgti įvertinant
ABB
pažeidimo sunkumo laipsnį. Komisija, ieškovės nuomone, privalėjo, įvertindama kiekvieną įmonę, patikrinti faktinį
ABB
daryto spaudimo poveikį įmonių, o tuo pačiu ir ieškovės elgesiui. Sprendime bet kuriuo atveju turėjo būti atsižvelgta į tai,
kad ieškovė lyginant su kartelio lydere
ABB
vaidino antraeilį vaidmenį.
330   Trečia, Komisija turėjo atsižvelgti į tai, kad ieškovė disponuoja veiksmingesnėmis technologijomis, leidžiančiomis mažinti
kainas. Todėl ieškovė nuolat buvo labiau suinteresuota padidinti savo dalį rinkoje nei įšaldyti situaciją rinkoje.
EuHP
kartelyje ji tapo priešinimosi taikyti naujas gamybos technologijas auka.
331   Atsakovės argumentai, kad tokios situacijos ji negalėjo kvalifikuoti kaip lengvinančios aplinkybės, nes ieškovė nepateikė
dėl to skundo, prieštarauja pranešimo dėl bendradarbiavimo turiniui.
332   Ketvirta, ieškovės dalyvavimas kartelyje turėjo minimalios įtakos rinkai, nes jos dalis Danijos rinkoje 1991 ir 1992 m. buvo
daug didesnė už jai priskirtas dalis. Taip ieškovė teismo praktikoje reikalaujama apimtimi atsiribojo nuo kitų įmonių taikomo
kvotų mechanizmo. Be to, būtent ieškovė dar 1993 m. balandžio mėnesį nutraukė pirmojo kartelio Danijoje veiklą.
333   Penkta, 1997 m. ieškovė pasitraukė iš
EuHP
kartelio. Bendradarbiavimas
EuHP
kartelyje buvo sprendimu persekiojamų veiksmų dalis. Komisija, skirdama baudą, turėjo atsižvelgti į tai, kas sąlygojo jos
apsisprendimą pasitraukti iš
EuHP
.
334   Galiausiai 1997 m. pavasarį ieškovė parengė vidinę Bendrijos teisės laikymosi programą, kurią įgyvendinat buvo išdalinta „teisės
laikymosi vadovai“ šiuo klausimu ir surengti pokalbiai su jos darbuotojais Danijoje ir Vokietijoje.
335   Atsakovė teigia, kad nė viena iš ieškinio pareiškime išvardytų aplinkybių neturėjo būti kvalifikuojama kaip lengvinanti aplinkybė.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
336   Šiuo atveju Komisija turėjo teisę manyti, kad ieškovės atveju nebuvo lengvinančių aplinkybių.
337   Pirmiausia vien iš to, kad Komisija savo ankstesnėje sprendimų priėmimo praktikoje apskaičiuojant baudą tam tikrus kriterijus
kvalifikavo kaip lengvinančias aplinkybes, negali būti daroma išvada, kad Komisija privalėjo tą daryti ir vėliau (minėto sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
368 punktas).
338   Be to, aplinkybė, kad ieškovė yra vidutinė šeimos verslo įmonė, nėra lengvinanti aplinkybė. Net jei tarp įmonės akcininkų
giminystės ryšių ir įmonės mokumo būtų tam tikras ryšys, kas nebuvo įrodyta, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisija
nėra įpareigota atsižvelgti į sunkią finansinę įmonės padėtį, kadangi tokios pareigos pripažinimas reikštų, jog prasčiausiai
prie rinkos sąlygų prisitaikiusiai įmonei būtų suteikiamas nepagrįstas pranašumas konkurencinėje kovoje (žr. šio sprendimo
308 punktą).
339   Dėl
ABB
ieškovei darytą spaudimo pasakytina, kad ieškovė apie tai galėjo informuoti atsakingą instituciją ir pagal Reglamento Nr. 17
3 straipsnį pateikti Komisijai skundą, o ne dalyvauti kartelyje. (žr. šio sprendimo 142 punktą). Bet kuriuo atveju Komisijos
negalima kaltinti tuo, kad ji neatsižvelgė į ieškovei darytą spaudimą, nes apskaičiuojant
ABB
skirtinos baudos dydį, jos kitoms įmonėms darytas spaudimas, siekiant paskatinti jas prisijungti prie kartelio, lėmė baudos
padidinimą.
340   Tas pats pasakytina ir apie spaudimą, kurį, ieškovės teigimu, kitos į
EuHP
kartelį susijungusios įmonės jai darė dėl ieškovės naudojamų naujų technologijų. Būtent todėl, kad ieškovė disponavo naujomis
taupesnėmis technologijomis, ji turėjo didesnes galimybes pasipriešinti kartelio veiksmams ir, jei kartelis jai būtų trukdęs
naudotis šiomis technologijomis, pateikti Komisijai skundą.
341   Be to, nei pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, nei pagal gaires, nesant skundo dėl konkurentų spaudimo, į tokį spaudimą
nereikalaujama atsižvelgti kaip į lengvinančią aplinkybę.
342   Galiausiai ieškovė negali remtis tuo, kad ji būdama Danijos kartelio nare ne visuomet laikėsi kartelio sutartos kvotų paskirstymo
schemos. Šiuo klausimu sprendimo 36 ir 37 konstatuojamose dalyse sakoma, kad ieškovė nors ir grasino pasitraukti iš kartelio,
tačiau savo narystės jame nenutraukė ir tokiu būdu bandė gauti didesnę kvotą. Ieškovė pripažino, kad tuo metu pati pateikė
pasiūlymų dėl rinkos pasidalijimo pataisų (ieškovės atsakymas į pranešimą apie kaltinimus). Kalbant apie ieškovės pasitraukimą
iš Danijos kartelio 1993 m. balandžio mėnesį, reikia nurodyti į sprendimo 75–77 konstatuojamosiose dalyse konstatuotus faktus,
kuriais remiantis, žlugus Danijos karteliui, ieškovė dar dalyvavo derybose dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo.
343   Esant tokioms aplinkybėms, Komisija turėjo pagrindo manyti, kad ieškovės veiksmuose kartelyje nebuvo lengvinančių aplinkybių.
344   Dėl ieškovės pasitraukimo iš
EuHP
1997 m., pakanka nurodyti, kad Komisija ieškovės bendradarbiavimo su
EuHP
nevertino kaip sudėtinės pažeidimo dalies ir, be to, darė prielaidą, kad 1996 m. pavasarį pažeidimas buvo nutrauktas, ir
todėl neturėjo laikyti lengvinančia aplinkybe tai, kad pasibaigus pažeidimo laikotarpiui ieškovė pasitraukė iš
EuHP
.
345   Galiausiai Komisijos negalima kaltinti tuo, kad ieškovės parengtos vidinės Bendrijos konkurencijos teisės laikymosi programos
ji nekvalifikavo kaip lengvinančios aplinkybės. Žinoma, svarbu, kad ieškovė, siekdama ateityje užkirsti kelią pakartotiniams
Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimams, savo darbuotojų atžvilgiu ėmėsi atitinkamų priemonių, tačiau tai nekeičia fakto,
kad buvo konstatuotas pažeidimas (minėto 1991 m. gruodžio 17 d. sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
357 punktas). Be to, remiantis teismų praktika, nors Bendrijos konkurencijos teisės laikymosi programos parengimas liudija
apie tai, kad aptariama įmonė siekia užkirsti kelią būsimiems pažeidimams, ir tai palengvina Komisijos darbą, kurio vienas
iš tikslų konkurencijos srityje yra taikyti EB sutartyje įtvirtintus principus ir skatinti tą daryti įmones, tačiau vien tai,
kad Komisija savo ankstesnėje sprendimų priėmimo praktikoje kai kuriais atvejais tokios programos įgyvendinimą vertino kaip
lengvinančią aplinkybę, nereiškia, kad kitais atvejais ji privalo elgtis taip pat (Pirmosios instancijos teismo 1998 m. gegužės
14 d. sprendimo
Fiskeby Board prieš Komisiją
83 punktas ir minėto sprendimo
Mooch Domsjö prieš Komisiją
, T‑352/94, Rink. p. II‑1989, 417 punktas). Tai ypač pasakytina apie tuos atvejus, kai nagrinėjamas pažeidimas kaip šiuo atveju
yra akivaizdus EB sutarties 85 straipsnio 1 dalies a ir c punktų pažeidimas.
346   Dėl šių priežasčių argumentas yra atmestinas.

G
?
Dėl neteisingo pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo
1. Šalių argumentai
347   Ieškovė pirmiausia teigia, kad sumažinant baudą 30 % pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo D punktą nepakankamai atsižvelgiama
į jos bendradarbiavimo su Komisija laipsnį. Antra, Komisija jos atveju turėjo taikyti pranešimo dėl bendradarbiavimo projekte
pateiktus principus, o ne galutinės šio pranešimo redakcijos nuostatas. Trečia, dėl po patikrinimų įvykusių įvykių jai neturėjo
būti skiriama bauda.
348   Pirma, Komisija turėjo atsižvelgti į tai, kad ieškovė buvo pirmoji įmonė, informavusi spaudą apie savo būsimą bendradarbiavimą
su Komisija šiai atliekant tyrimus. Ji pirma pateikė Komisijai informaciją ir įrodymus, be kita ko, patvirtinančius tolesnį
kartelio egzistavimą po patikrinimų, apie ką Komisija nežinojo. Sistemingai bendradarbiaudama su Komisija, ieškovė elgėsi
lanksčiai, atsisakydama savo teisės susipažinti su dokumentais ir teisės nenaudoti įrodymų prieš save. Komisija negali savo
atsisakymo dar labiau sumažinti baudą pagrįsti vien tuo, kad ieškovė pradėjo bendradarbiauti tik praėjus ilgam laikui po tyrimo
pradžios, nes pranešimo dėl bendradarbiavimo D punktas reikalauja pradėti bendradarbiauti dar prieš pranešant apie kaltinimus.
349   Dėl bendradarbiavimo bauda turėjo būti sumažinta daugiau kaip 30 %, kadangi ieškovė neapsiribojo vien tuo, kad neneigė faktinių
aplinkybių, dėl ko, pavyzdžiui „Kartono“ sprendime bauda buvo sumažinta 33 % Šiuo atveju
KE KELIT
skirta bauda buvo sumažinta 20 % vien dėl to, kad nebuvo neigiamos faktinės aplinkybės.
350   Ieškovė turėjo teisę tikėtis, kad bauda jai bus sumažinta kaip ir „Kartono“ sprendimo atveju, ką nurodė Komisija pirmo kontakto
su ieškovu metu. 1998 m. sausio 21 d. Komisijos sprendime 98/247/EAPB procedūroje pagal EAPB sutarties 65 straipsnį (byla
IV/35.814 ? Priemoka už lydinį) (OL L 100, p. 55, toliau ? „Priemokos už lydinį“ sprendimas) bauda už pateiktus įrodymus buvo
sumažinta 40 %, o pirmai įrodymus pateikusiai įmonei bauda apskritai nebuvo skirta.
351   Antra, Komisija turėjo taikyti pranešimo dėl bendradarbiavimo projekte, o ne galutinėje šio pranešimo redakcijoje išdėstytus
principus. Kadangi galutinė redakcija dar nebuvo paskelbta, ieškovė, remdamasi pranešimo dėl bendradarbiavimo projektu ir
ankstesne Komisijos praktika, nusprendė bendradarbiauti su Komisija. Be to, Komisija pranešimo dėl bendradarbiavimo projekte
teigė suvokianti, kad pranešimas sukels teisėtus lūkesčius, kuriais įmonės, pranešdamos Komisijai apie kartelį, gali pasitikėti.
352   Remiantis pranešimo dėl bendradarbiavimo projektu, bauda sumažintina ne mažiau kaip 50 %, jei įmonė, atlikus patikrinimus,
išpildo tris kriterijus: ji turi būti pirma su Komisija pradėjusi bendradarbiauti įmonė, ji turi suteikti Komisijai išsamią
informaciją ir būti pasirengusi nepertraukiamam bendradarbiavimui su Komisija ir ji turi būti nevertusi kitų įmonių dalyvauti
kartelyje arba nevaidinusi kartelyje pirmaeilio vaidmens. Tad pranešimo dėl bendradarbiavimo projekte nėra galutinėje šio
dokumento redakcijoje nurodytos sąlygos, kad patikrinimai nesuteikė pakankamai pagrindo pradėti sprendimo priėmimo procedūrą.
Pranešimo dėl bendradarbiavimo projektas atspindi tuometinę Komisijos praktiką, kurią visų pirma iliustruoja „Kartono“ sprendimas,
pagal kurią įmonėms skirtos bausmės buvo sumažinamos dviem trečdaliais už tai, kad jos pateikė įrodymus, kurie sumažino Komisijai
būtinybę remtis netiesioginiais įrodymais ir turėjo įtakos įmonėms, kurios galbūt ir toliau būtų neigusios pažeidimą.
353   Net jei Komisija būtų buvusi įpareigota vadovautis galutine pranešimo redakcija ir taikyti ieškovei šio pranešimo D punktą,
nėra aišku, kodėl bauda jai nebuvo sumažinta 50 %
354   Trečia, po atliktų tyrimų ieškovei negalėjo būti skiriama bauda už neteisėtus veiksmus, nes ji informavo Komisiją apie tokius
veiksmus, apie kuriuos Komisija jos pačios duomenimis iki tol nebuvo žinojusi. Tiek pranešimo dėl bendradarbiavimo projektas,
tiek jo galutinė redakcija B punkte numato, kad įmonė, pranešusi Komisijai apie nežinomą kartelį, turi teisę gauti ženkliai
sumažintą baudą arba net, kaip sakoma pranešimo projekte, būti visiškai atleista nuo baudos.
355   Šiuo konkrečiu atveju bauda buvo sumažinta nežymiai, kadangi Komisijos sužinotos aplinkybės jau lėmė, kad bauda pirmą kartą
buvo padidinta už ilgesnę pažeidimo trukmę, o antrą kartą ? 30 % iš esmės už pažeidimo sunkumo laipsnį.
356   Atsakovė tvirtina, kad, taikydama pranešimą, ji leistinai ir tinkamai pasinaudojo jai priklausančia diskrecija. Remiantis
pranešimo D punktu, bauda už ieškovės suteiktą pagalbą pagrįstai gali būti sumažinama tik 30 %, kadangi bendradarbiauti ji
nepradėjo prieš gaudama prašymą pateikti informaciją. Ieškovė taip pat neįrodė, kad turėjo būti taikomi šio pranešimo B ir
C punktai. Bet kuriuo atveju Komisija negali nukrypti nuo galutinės savo pranešimo redakcijos, kadangi ji privalo laikytis
savo pačios viešai paskelbtos politikos.
357   Kadangi Komisija, atsižvelgiant į daugybę paisytinų veiksnių, disponuoja plačia diskrecija, ieškovė negalėjo teisėtai tikėtis,
kad bauda bus sumažinta kaip ankstesniais atvejais, pavyzdžiui, „Kartono“ sprendime. Ieškovės atvejo taip pat negalima lyginti
su įmonėmis, kurioms „Priemokos už lydinį“ sprendime bauda buvo sumažinta 40 % Argumentas, kad
KE KELIT
bauda buvo sumažinta 20 %, galbūt galėtų lemti tik tai, kad šiai įmonei skirta bauda bus padidinta.
358   Ieškovė bet kuriuo atveju negali remtis pranešimo dėl bendradarbiavimo B punktu, siekdama neliečiamumo dėl pažeidimų, padarytų
pradėjus tyrimą. Pažeidimo tęsimas susiklosčius tokioms aplinkybėms sukėlė tokį pasipiktinimą, kad Komisija buvo priversta
atgrasymo tikslais baudą padidinti.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
359   Komisija savo pranešime dėl bendradarbiavimo numatė, kokiomis sąlygomis kartelio tyrimo metu su ja bendradarbiaujančiai įmonei
gali būti neskiriama arba sumažinama (žr. pranešimo dėl bendradarbiavimo A 3 punktą).
360   Pranešimo dėl bendradarbiavimo E 3 punkte sakoma, kad Komisijai apie kartelį norinčioms pranešti įmonėms jis sukėlė lūkesčius,
kuriais įmonės gali remtis. Atsižvelgiant į teisėtus lūkesčius, kuriuos iš šio dokumento gali kildinti bendradarbiauti su
Komisija pasirengusios įmonės, Komisija privalėjo vadovautis pranešimu, įvertindama ieškovės bendradarbiavimą baudos apskaičiavimo
metu.
361   Tačiau ieškovė negali tvirtinti, kad Komisija jai privalėjo taikyti pranešimo projekte nurodytus kriterijus. Kaip nustatyta
šio sprendimo 246 punkte, šio dokumento projektas, kuriuo buvo atkreiptas įmonių dėmesys į tai, kad Komisija ketina priimti
pranešimą dėl įmonių bendradarbiavimo, tiriant arba persekiojant pažeidimus, pats savaime negalėjo sukelti lūkesčių, jog jame
pateikti kriterijai iš tikrųjų bus priimti ir vėliau taikomi. Kitokia išvada turėtų nepageidautinų pasekmių, kad Komisija
nebeskelbtų pranešimų projektų, siekdama sulaukti suinteresuotų ūkio subjektų nuomonių.
362   Kalbant apie pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymą ieškovei, konstatuotina, kad ieškovės atvejis nepatenka nei į pranešimo
B punkto taikymo sritį, kuris reglamentuoja tuos atvejus, kai įmonė praneša Komisijai apie slaptus susitarimus, dar prieš
jai pradedant patikrinimus (tais atvejais bauda sumažinama ne mažiau kaip 75 %), nei į pranešimo C punkto taikymo sritį, kuris
taikomas įmonei, pranešusiai apie slaptą susitarimą, Komisijai jau pradėjus patikrinimą, kuris nesuteikė pakankamai pagrindų
tyrimui, po kurio turi būti priimtas sprendimas, pradėti (tokiu atveju bauda gali būti sumažinama 50–75 %).
363   Pranešimo dėl bendradarbiavimo D punktas numato: „Jei įmonė bendradarbiauja su Komisija, nors neįvykdytos visos B ir C skyrių
sąlygos, bauda, kuri jai būtų skirta, jei nebūtų bendradarbiavusi su Komisija, sumažinama 10–50 %“. Toliau nustatyta:
„Taip visų pirma yra tuomet, kai:
–       iki išsiunčiant pranešimą apie kaltinimus įmonė suteikė Komisijai informacijos, pateikė dokumentus ar kitus įrodymus, padedančius
atskleisti padarytą pažeidimą,
–       gavusi pranešimą apie kaltinimus, įmonė informuoja Komisiją, kad ji neginčija faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija grindžia
savo kaltinimus.“
364   Konstatuotina, kad ieškovė neįrodė, jog Komisija ? kuri pripažino, kad ieškovė jai savo noru pateikė dokumentus, labai padėjusius
tirti svarbius bylos aspektus, ypač faktą, kad dalyviai nutarė nenutraukti kartelio ir pradėjus tyrimą, ką Komisija įtarė,
tačiau neturėjo jokių įrodymų (sprendimo 177 konstatuojamoji dalis) ? jai skirtą baudą turėjo sumažinti daugiau nei 30 %
365   Kaip teigia Komisija savo sprendimo 177 konstatuojamoje dalyje, prašymas pateikti informaciją suteikė ieškovei galimybę pateikti
pažeidimo įrodymus. Iš sprendimo taip pat išplaukia, kad Komisija
ABB
pasiūlyto bendradarbiavimo klausimu laikėsi nuomonės, kad
ABB
bauda negalės būti sumažinta 50 %, kaip numatyta D punkte, kadangi ji pareiškė pasirengusi bendradarbiauti tik Komisijai
išsiuntus išsamius prašymus pateikti informaciją (174 konstatuojamosios dalies trečia ir ketvirta pastraipa). Todėl Komisija
nebuvo pasiryžusi sumažinti baudą 50 % aptariamai įmonei nepateikus jai informacijos dar prieš gaunant prašymą pateikti informaciją.
Neginčijama, kad ieškovė dokumentus Komisijai pateikė tik gavusi prašymą pateikti informaciją.
366   Lyginant šį atvejį su ankstesne Komisijos praktika, konstatuotina, kad vien iš to, jog Komisija ankstesniuose sprendimuose
už tam tikrą elgesį baudą sumažindavo tam tikra dalimi, negalima daryti išvados, kad vėlesniame administraciniame procese
Komisija vertindama panašų elgesį privalo atitinkamai sumažinti baudą (žr. šio sprendimo 244 punktą).
367   Ieškovė taip pat negali remtis tuo, kad
KE KELIT
bauda buvo sumažinta 20 % už tai, kad ji neneigė jai inkriminuojamo pažeidimo. Net jei būtų galima manyti, kad Komisija šiai
įmonei skirtą baudą sumažino per daug, atkreiptinas dėmesys į tai, jog deramai turi būti laikomasi vienodo vertinimo principo
ir reikalavimo teisėtai elgtis, kurie numato, kad niekas savo naudai negali remtis kitų atžvilgiu padarytu teisės pažeidimu
(minėto sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
160 punktas ir minėto sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
334 punktas).
368   Ieškovė negali reikalauti dar labiau sumažinti baudą ir už laikotarpį po tyrimo pradžios, per kurį pažeidimas buvo tęsiamas,
o ieškovė Komisijai pateikė tą patvirtinančius įrodymus. Kadangi kartelio tęsimas yra neatsiejamas pažeidimo aspektas, pažeidimas,
taikant pranešimą dėl bendradarbiavimo, gali būti vertinamas tik kaip visuma. Kadangi ieškovė neišpildė B ir C šio pranešimo
punkte nurodytų sąlygų, jos elgesys turėjo būti vertinamas pagal D punktą.
369   Galiausiai Komisija turėjo ne tik atsižvelgti į pažeidimo tęsimą apskaičiuodama pažeidimo trukmę, bet ir vertinti tai kaip
sunkinančią aplinkybę, kadangi toks elgesys liudija apie kartelio dalyvių pasiryžimą tęsti pažeidimą nepaisant sankcijų pavojaus.
370   Esant tokioms aplinkybėms Komisija, taikydama pranešimą dėl bendradarbiavimo, nepadarė teisės arba faktinių klaidų. Todėl
argumentas yra atmestinas.

IV
?
Dėl ketvirto ieškinio pagrindo, susijusio su pareiga motyvuoti apskaičiuojant baudą pažeidimu
A ? Šalių argumentai
371   Ieškovė kaltina Komisiją pažeidus pareigą motyvuoti, kadangi ji, taikydama baudos apskaičiavimo metodą, neužtikrino skaidrumo.
Ji nepaaiškino, kad bauda buvo apskaičiuota absoliučių, nuo įmonių apyvartos nepriklausančių ir teisiškai leistiną viršutinę
ribą viršijančių pradinių sumų pagrindu. Ji nepaaiškino, kaip įvertino mažų ir vidutinių įmonių pažeidimo sunkumo laipsnį.
Visų pirma ji nenurodė, kodėl nesilaikė savo ankstesnės praktikos skirti baudą proporcingai apyvartai atitinkamoje rinkoje.
372   Be to, atsakovė pažeidė pareigą motyvuoti, atgaline data taikydama savo naujas baudų apskaičiavimo gaires, to nepagrįsdama.
373   Ši pareiga taip pat buvo pažeista, nes Komisija nukrypo nuo savo ankstesnės nuolaidesnės praktikos ir pranešimo dėl bendradarbiavimo
projekto, kuriame, be kita ko, parodomas nuolaidumas, ir taikė kitą galutinėje pranešimo dėl bendradarbiavimo versijoje įtvirtintą
politiką.
374   Be to, Komisija, neatsižvelgdama į visas ieškovės nurodytas lengvinančias aplinkybes, pažeidė savo pareigą motyvuoti. Net
jei Komisija neprivalėjo atsižvelgti į ieškovės išvardytas aplinkybes, ji turėjo paaiškinti, kodėl į šiuos veiksnius neatsižvelgė.
375   Atsakovė atkreipia dėmesį į tai, kad ieškovė su pareiga motyvuoti susijusiame ieškinio pagrinde tik kitu aspektu nurodo argumentus,
kuriais ji grindė tariamą diskriminaciją.
376   Ieškovės argumentai dėl tariamai nepakankamo pagrindimo nepagrįsti tiek kalbant apie naujų gairių taikymą „atgaline data“,
tiek apie skundžiamą Komisijos nukrypimą nuo pranešimo dėl bendradarbiavimo projekto. Galiausiai, kadangi Komisija nebuvo
įpareigota atsižvelgti į tam tikras aplinkybes kaip į lengvinančias aplinkybes, šiuo klausimu ji neturėjo pateikti jokio pagrindimo.
B ? Pirmosios instancijos teismo vertinimas
377   Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, EB sutarties 190 straipsnyje (dabar EB sutarties 253 straipsnis) įtvirtinta pareiga
motyvuoti numato, kad Bendrijos institucija, priėmusi skundžiamą teisės aktą, turi taip aiškiai ir vienareikšmiškai nurodyti
jo priėmimo motyvus, kad suinteresuoti asmenys galėtų suprasti teisės akto priėmimo priežastis, o kompetentingas teismas galėtų
vykdyti kontrolės funkciją. Pareiga motyvuoti vertintina atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes, visų pirma į teisės
akto turinį, nurodytų priežasčių pobūdį ir galimą teisės akto adresatų arba kitaip tiesiogiai ir konkrečiai su teisės aktu
susijusių asmenų suinteresuotumą gauti paaiškinimus (Teisingumo Teismo 1998 m. balandžio 2 d. sprendimo
Komisija prieš Sytraval
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktas).
378   Jei tai yra sprendimas, kuriuo kelioms įmonėms už Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą buvo skirtos baudos, įvertinant
pareigos motyvuoti apimtį, reikia atsižvelgti į tai, kad pažeidimo sunkumo laipsnis turi būti nustatomas vadovaujantis daugybe
kriterijų, prie kurių, be kita ko, priskiriamos ypatingos bylos aplinkybės, jos kontekstas, atgrasinantis baudos poveikis,
nesant privalomo arba baigtinio kriterijų, į kuriuos būtina atsižvelgti kiekvienu atveju, sąrašo (minėtos nutarties
SPO ir kt. prieš Komisiją
54 punktas).
379   Šiuo konkrečiu atveju Komisija savo sprendime pirmiausia pateikia bendras pastabas dėl nagrinėjamo pažeidimo sunkumo laipsnio
ir specifinius kartelio aspektus, kuriais remdamasi ji priėjo prie išvados, kad tai labai sunkus pažeidimas, už kurį gali
būti skiriama ne mažesnė kaip 20 milijonų ekiu bauda (sprendimo 164 ir 165 konstatuojamosios dalys). Ji taip pat teigia, kad
ši suma turi būti pakoreguota, atsižvelgiant į efektyvų ekonominį pažeidėjo pajėgumą padaryti didelę žalą konkurencijai ir
reikalavimą skirti pakankamai atgrasančią baudą (sprendimo 166 konstatuojamoji dalis). Toliau ji nuodo, kad skirdama baudą
atsižvelgs į sunkinančias arba lengvinančias aplinkybes ir apsvarstys, ar konkrečioms įmonėms galės būti taikomas pranešimas
dėl bendradarbiavimo (sprendimo 167 konstatuojamoji dalis).
380   Komisija, kalbėdama apie ieškovei skirtiną baudą, atkreipia dėmesį į tai, kad dėl pažeidimo sunkumo laipsnio, turint omeny
jos kaip antro pagal dydį Europoje izoliuotų vamzdžių gamintojos vaidmenį, ir dėl to, kad ieškovė iš esmės yra vieną produktą
gaminanti įmonė, jai skirtinos baudos atspirties taškas pakoreguotinas iki 10 milijonų ekiu (sprendimo 175 konstatuojamosios
dalies pirma ir antra pastraipos). Toliau ji nurodo, kaip ieškovės baudą reikia diferencijuoti atsižvelgiant į pažeidimo trukmę
(sprendimo 175 konstatuojamosios dalies trečia pastraipa).
381   Toliau Komisija teigia, kad pagrindinis ieškovės baudos dydis turi būti padidintas dėl tokios labai sunkinančios aplinkybės
kaip sąmoningo dalyvavimo toliau darant pažeidimą atlikus patikrinimus ir kitos sunkinančios aplinkybės ? aktyvaus dalyvavimo
(nors jo negalima prilyginti
ABB
vaidmeniui) taikant atsakomąsias priemones prieš
Powerpipe
(sprendimo 176 konstatuojamosios dalies pirma ir antra pastraipos). Lengvinančių aplinkybių nėra; nors gali būti, kad ieškovė
patyrė
ABB
spaudimą, tačiau ieškovė gerokai perdėjo, teigdama, kad buvo įtraukta į kartelį prieš savo norą (sprendimo 176 konstatuojamosios
dalies trečia pastraipa). Kadangi, remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi galutinė pagal šią schemą apskaičiuota
bauda negali viršyti 10 % bendros ieškovės apyvartos, skirtina 12 700 000 ekiu bauda (sprendimo 176 konstatuojamosios dalies
ketvirta pastraipa).
382   Galiausiai ieškovei skirta bauda, priėmus pranešimą dėl bendradarbiavimo, turi būti sumažinta 30 %, nes ji savo noru pateikė
dokumentus, labai padėjusius tirti svarbius bylos aspektus, ypač faktą, kad dalyviai nutarė nenutraukti kartelio ir pradėjus
tyrimą, ką Komisija įtarė, tačiau neturėjo jokių įrodymų (sprendimo 177 konstatuojamoji dalis).
383   Aiškinant sprendimą, atsižvelgiant į kiekvienam adresatui inkriminuojamą pažeidimą, sprendimo 164–167 ir 175–177 konstatuojamosiose
dalyse pateikiama išsami ir dalykinė informacija apie kriterijus, taikytus vertinant ieškovės padaryto pažeidimo sunkumą ir
trukmę (žr. Teisingumo Teismo 2000 lapkričio 16 d. sprendimo
KNB BT prieš Komisiją
, C‑248/98 P, Rink. p. I‑9641, 43 punktą).
384   Esat tokioms aplinkybėms, Komisija negali būti kaltinama tuo, kad ji tiksliau nepagrindė pagrindinio ieškovės baudos dydžio
ir jai skirtos galutinės baudos dydžio arba jos sumažinimo dėl bendradarbiavimo laipsnio, juo labiau, kad tuo klausimu nurodomas
bendradarbiavimo laipsnis pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo D punktą.
385   Net jeigu būtų daroma prielaida, kad sprendime baudos lygis buvo gerokai padidintas lyginant su ankstesniais sprendimais,
Komisija visiškai aiškiai išsakė savo motyvus, paskatinusius ją skirti ieškovei tokio dydžio baudą (žr. Teisingumo Teismo
1975 m. lapkričio 26 d. sprendimo
Groupement des fabricants de papiers de Belgique ir kt. prieš Komisiją
, 73/74, Rink. p. 1491, 31 punktas).
386   Ieškovė negali kaltinti Komisijos ir tuo, kad ji nepagrindė apskaičiuotos baudos, vadovaudamasi ieškovės nurodytomis lengvinančiomis
aplinkybėmis.
387   Kadangi Komisija savo sprendime nurodo, kad ieškovės atveju ji į lengvinančias aplinkybes neatsižvelgė, ji pateikė visus reikalingus
duomenis, iš kurių ieškovė galėjo matyti, ar sprendimas yra pagrįstas ar turi trūkumų, kuriuos galima apskųsti.
388   Be to, nors remiantis EB sutarties 190 straipsniu, Komisija sprendimo motyvuose privalo nurodyti dalykinius aspektus, nuo
kurių priklauso sprendimo teisėtumas, ir priežastis, paskatinusias ją priimti šį sprendimą, tačiau ši nuostata neįpareigoja
jos aptarti sprendime visus fakto ir teisės klausimus, kurie buvo nagrinėjami administraciniame procese (minėto sprendimo
Michelin prieš Komisiją
14 ir 15 punktai ir sprendimo
Fiskeby Board prieš Komisiją
127 punktas).
389   Kalbėdama apie ieškovei darytą spaudimą, Komisija sprendimo 176 konstatuojamosios dalies trečioje pastraipoje išvardijo priežastis,
dėl kurių ji spaudimo nekvalifikavo kaip baudą mažinančios aplinkybės.
390   Galiausiai Komisija negali būti kaltinama tuo, kad nepabrėžė teisinių šio atvejo, o visų pirma naujų gairių arba pranešimo
dėl bendradarbiavimo taikymo aspektų. Pagrindime neturi būti išvardinti visi faktiniai ir teisiniai aspektai, kadangi klausimas,
ar teisės akto pagrindimas atitinka EB sutarties 190 straipsnio reikalavimus, sprendžiamas atsižvelgiant ne tik į jo tekstą,
bet ir jo kontekstą bei visus kitus tos srities teisės aktus (minėto sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
63 punktas). Kadangi Komisijai paskelbus savo gaires ir pranešimą dėl bendradarbiavimo, ji yra įpareigota jo laikytis apskaičiuojant
baudą už konkurencijos taisyklių pažeidimą (žr. šio sprendimo 245 ir 274 punktus), ji neprivalo nurodyti, ar ir dėl kokių
priežasčių ji tą darė apskaičiuodama ieškovei baudą.
391   Todėl ieškinio pagrindas dėl pareigos motyvuoti pažeidimo yra atmestinas.

V
?
Dėl penkto ieškinio pagrindo, susijusio su per didelėmis baudos palūkanomis
A ? Šalių argumentai
392   Ieškovė tvirtina, kad sprendimo 4 straipsnyje nustatyti per dideli 7,5 % delspinigiai ? Europos centrinio banko sandoriams
ekiu pirmą mėnesio dieną, kurią buvo priimtas sprendimas, galiojusios palūkanos, pridėjus 3,5 % Toks palūkanų dydis daro ieškovei
neproporcingą spaudimą, siekiant ją priversti greitai sumokėti baudą, nors, ieškovės manymu, ji turi pakankamų teisinių priežasčių
šį sprendimą apskųsti. Todėl palūkanos turėtų būti sumažinamos iki tinkamo lygio.
393   Generalinis advokatas N. Fennely savo išvadose Teisingumo Teismo 2000 m. kovo 16 d. sprendimui
Compagnie Maritime Belge ir kt. prieš Komisiją
(C‑395/96 P ir 396/96 P, Rink. p. I‑1365, p. I‑1371) nurodė, kad palūkanos negali būti tokio dydžio, kad verstų įmonę iš
karto sumokėti baudą, o 3,5 % be jokio paaiškinimo pridėti prie ir taip didelių palūkanų yra nepriimtini.
394   Atsakovė nurodo, kad ji turi teisę pasirinkti tokį didelį palūkanų koeficientą, kad įmonės susilaikytų nuo delsimo sumokėti
baudą. Atsižvelgiant į šiuo metu galiojančias komercinių bankų palūkanas, 7,5 % norma yra tinkama ir neperžengia Komisijos
diskrecijos ribų.
B ? Pirmosios instancijos teismo vertinimas
395   Delspinigių skyrimas įmonėms, kurios tyčia arba aplaidžiai pažeidė EB sutarties 85 straipsnį, užtikrina praktinį EB sutarties
veiksmingumą. Šios palūkanos sustiprina Komisijos įgaliojimus vykdyti EB sutarties 89 straipsniu (po pakeitimo ? EB sutarties
85 straipsnis) jai pavestą užduotį prižiūrėti konkurencijos taisyklių įgyvendinimą ir užtikrina, kad EB sutarties nuostatos
nebūtų apeinamos vienašaliais įmonių, delsiančių sumokėti nustatytas baudas, veiksmais. Jei Komisija neturėtų teisės reikalauti
sumokėti ne tik baudą, bet ir delspinigius, įmonės, delsiančios sumokėti baudą, įgytų privalumų prieš laiku skirtą baudą sumokėjusias
įmones (Pirmosios instancijos teismo 1995 m. liepos 14 d. sprendimo
CB prieš Komisiją
, T‑275/94, Rink. p. II‑2169, 48 ir 49 punktai).
396   Jei Bendrijos teisė neleistų taikyti priemonių naudai, kurią gali gauti įmonės, pavėluotai sumokėjusios baudą, kompensuoti,
tuomet ji suteiktų pretekstą kelti akivaizdžiai nepagrįstus ieškinius, kuriais būtų siekiama vienintelio tikslo ? delsti sumokėti
baudą (minėto sprendimo
AEG prieš Komisiją
141 punktas).
397   Šiame kontekste konstatuotina, kad Komisija, nustatydama 7,5 % palūkanas ? Europos centrinio banko sandoriams ekiu pirmą mėnesio
dieną, kurią buvo priimtas sprendimas, galiojusios palūkanos, pridėjus 3,5 % ? neperžengė jai priklausančios diskrecijos pasirinkti
delspinigių dydį ribas.
398   Palūkanos negali būti tokios didelės, kad verstų įmones iš karto sumokėti baudą, net jei jos mano, kad turi pagrindo ginčyti
Komisijos sprendimo teisėtumą, tačiau Komisija gali pasirinkti referencinį koeficientą, didesnį už įprastas vidutines rinkos
palūkanas, jei to reikia užkirsti kelią delsimo praktikai (generalinio advokato N. Fennely išvados byloje
Compagnie Maritime Belge ir kt. prieš Komisiją
190 punktas).
399   Kadangi Komisija, nustatydama delspinigių normą, neperžengė diskrecijos ribų, ieškinio pagrindas dėl per didelių palūkanų
yra atmestinas.
400   Dėl šių priežasčių ieškinys yra atmestinas visa apimtimi.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
401   Remiantis Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalimi, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti
išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal Komisijos
pateiktą prašymą.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
nusprendžia:
1)
Atmesti ieškinį.
2)
Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Mengozzi
Tiili
Moura Ramos
Paskelbta 2002 m. kovo 20 d. viešajame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
H. Jung

P. Mengozzi
Turinys
Bylos aplinkybės
Procesas ir šalių prašymai
Dėl bylos esmės
I – Dėl pirmo ieškinio pagrindo, susijusio su fakto klaida taikant EB sutarties 85 straipsnio 1 dalį
A – Dėl Danijos kartelio kompensacinio mechanizmo
1. Šalių argumentai
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
B – Dėl tolesnio kartelio egzistavimo nuo 1990 iki 1996 m.
1. Dėl dalyvavimo kartelyje už Danijos rinkos ribų nuo 1990 iki 1993 m.
– Šalių argumentai
– Pirmosios instancijos teismo vertinimas
2. Dėl dalyvavimo kartelyje nutraukimo 1993 m. ir dalyvavimo kartelyje nuo 1994 m.
– Šalių argumentai
– Pirmosios instancijos teismo vertinimas
3. Dėl ieškovei inkriminuojamo pažeidimo trukmės ir tęstinumo
– Šalių paaiškinimai
– Pirmosios instancijos teismo vertinimas
C  Dėl dalyvavimo Europos kartelyje Italijos rinkoje
1. Šalių paaiškinimai
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
D  Dėl bendradarbiavimo nustatant kokybės normas
1. Šalių paaiškinimai
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
E  Dėl suderintų veiksmų prieš Powerpipe
1. Šalių argumentai
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
F  Dėl ABB spaudimo
1. Šalių argumentai
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
II  Dėl antro ieškinio pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu
A  Dėl susipažinimo su dokumentais
1. Šalių argumentai
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
B  Dėl teisės būti išklausytam dėl naujų įrodymų naudojimo pažeidimo
1. Šalių argumentai
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
C  Dėl teisės būti išklausytam taikant baudų nustatymo metodo gaires pažeidimo
1. Šalių argumentai
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
III  Dėl trečio ieškinio pagrindo, susijusio su  bendrųjų teisės principų pažeidimu ir fakto klaida apskaičiuojant baudų dydį
A Dėl negaliojimo atgal draudimo pažeidimo
1. Šalių argumentai
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
B  Dėl teisėtų lūkesčių principo pa˛eidimo
1. Šalių argumentai
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
C  Dėl vienodo požiūrio ir proporcingumo principų pažeidimo bei gairių teisėtumo
1. Šalių argumentai
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
– Dėl prieštaravimo dėl gairių teisėtumo
– Dėl vienodo vertinimo principo pažeidimo
– Dėl proporcingumo principo pažeidimo
D  Dėl neteisingo pažeidimo trukmės įvertinimo
1. Šalių argumentai
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
E  Dėl neteisingo sunkinančių aplinkybių taikymo
1. Šalių argumentai
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
F  Dėl lengvinančių aplinkybių nepaisymo
1. Šalių argumentai
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
G  Dėl neteisingo pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo
1. Šalių argumentai
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
IV  Dėl ketvirto ieškinio pagrindo, susijusio su pareiga motyvuoti apskaičiuojant baudą pažeidimu
A  Šalių argumentai
B  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
V  Dėl penkto ieškinio pagrindo, susijusio su per didelėmis baudos palūkanomis
A  Šalių argumentai
B  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba. anglų