CELEX: 62004CJ0411
Apellatsioonkaebus
Konkurents
Kartellikokkulepe
Õmbluseta terastorude turud
Õiglane kohtumenetlus
Anonüümse päritoluga tõendid
Trahv
Koostöö
Võrdne kohtlemine

Apellatsioonkaebusega palub äriühing Salzgitter Mannesmann GmbH, varem Mannesmannröhren-Werke GmbH ja enne seda Mannesmannröhren-Werke AG (edaspidi „Mannesmann” või „hageja”) tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 8. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas
T-44/00: Mannesmannröhren-Werke
vs.
komisjon (EKL 2004, lk II-2223
; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”) selles osas, milles jäeti rahuldamata tema hagi komisjoni 8. detsembri 1999. aasta otsuse 2003/382/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 kohaldamise menetluse kohta (juhtum IV/E-1/35.860-B — õmbluseta terastorud) (
ELT 2003, L 140, lk 1
; edaspidi „vaidlusalune otsus”) peale.
Vaidlusalune otsus
Kartellikokkulepe
Euroopa Ühenduste Komisjon tegi kaheksa õmbluseta terastorusid tootva ettevõtja kohta vaidlustatud otsuse. Asjaomaste ettevõtjate hulgas oli neli Euroopa äriühingut (edaspidi „ühenduse tootjad”): Mannesmann, Vallourec SA (edaspidi „Vallourec”), Corus UK Ltd (endine British Steel Ltd; edaspidi „Corus”) ja Dalmine SpA (edaspidi „Dalmine”). Ülejäänud neli nimetatud otsuse adressaati on Jaapani äriühingud (edaspidi „Jaapani tootjad”): NKK Corp., Nippon Steel Corp., Kawasaki Steel Corp. ja Sumitomo Metal Industries Ltd (edaspidi „Sumitomo”).
Õmbluseta terastorusid kasutatakse nafta- ja gaasitööstuses ja need jagunevad kahte suurde tooterühma.
Esimene rühm hõlmab puuraugutorusid, mille puhul kasutatakse üldist nimetust „Oil Country Tubular Goods” või „OCTG”. Neid torusid võib müüa ilma keermeteta („siledad torud”) või keermestatult. Keermestamise eesmärk on võimaldada OCTG-torude üksteisega ühendamist. Keermestamine võib toimuda vastavalt American Petroleum Institute’i (API) standarditele (selliselt keermestatud torusid nimetatakse edaspidi „OCTG-standardtorudeks”) või teostatakse seda erimenetlusega, mis on üldiselt kaitstud patentidega. Viimasel juhul on keermestus või käesoleval juhul „toruliited”„esmaklassilised” või „kõrge kvaliteediga”. Selle meetodiga keermestatud torusid nimetatakse „OCTG-eritorudeks”.
Teine tooterühm hõlmab nafta- ning gaasimagistraaltorusid (
line pipe
), mille hulgas on standardite kohaselt valmistatud torud ja tellimustööna eriprojektide raames valmistatud torud (edaspidi „projektikohased magistraaltorud”).
Novembris 1994 otsustas komisjon algatada uurimise seoses konkurentsivastase tegevusega, mis puudutab neid tooteid. Sama aasta detsembris korraldas ta kontrolli mitmes ettevõtjas, sealhulgas Mannesmannis. Komisjon korraldas Vallourecis, Dalmines ja Mannesmannis täiendavaid kontrolle 1996. aasta septembrist kuni 1997. aasta detsembrini. 17. septembril 1996 Vallourec’is korraldatud kontrolli ajal tegi Vallourec Oil & Gas’i tegevjuht Verluca teatud avaldused (edaspidi „Verluca avaldused”). 1997. aasta aprillis Mannesmannis toimunud kontrolli käigus tegi ka selle ettevõtja juhataja Becher avaldusi (edaspidi „Becheri avaldused”).
Komisjon esitas nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (
EÜT 1962, 13, lk 204
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 11 alusel ka mitmele ettevõtjale teabenõuded. Kuna Dalmine keeldus esitamast teatavat taotletud informatsiooni, tegi komisjon tema kohta 6. oktoobril 1997 nõukogu määruse nr 17 artikli 11 lõike 5 alusel vastu võetud otsuse C(97) 3036. Dalmine esitas asjaomase otsuse peale tühistamishagi, mille Esimese Astme Kohus tunnistas 24. juuni 1998. aasta määrusega kohtuasjas
T-596/97: Dalmine
vs.
komisjon (EKL 1998, lk II-2383)
ilmselgelt vastuvõetamatuks. Ka Mannesmann keeldus komisjoni poolt taotletud teatava informatsiooni esitamisest. Vaatamata komisjoni poolt selle ettevõtja suhtes 15. mail 1998 vastu võetud otsusele C(98) 1204, mis käsitleb nõukogu määruse nr 17 artikli 11 lõike 5 kohaldamise menetlust (edaspidi „15. mai 1998. aasta otsus”), jäi Mannesmann oma keeldumisele kindlaks. Ta esitas Esimese Astme Kohtule selle otsuse peale hagi. Esimese Astme Kohus tühistas asjaomase otsuse osaliselt 20. veebruari 2001. aasta otsusega kohtuasjas
T-112/98: Mannesmannröhren-Werke
vs.
komisjon (EKL 2001, lk II-729)
ja jättis hagi ülejäänud osas rahuldamata.
Võttes arvesse Verluca ja Becheri avaldusi ning teisi tõendeid, sedastas komisjon vaidlusaluses otsuses, et asjaomase otsuse kaheksa adressaadiks olevat ettevõtjat olid sõlminud lepingu, mille eesmärk oli muu hulgas ettevõtjate siseriiklike turgude vastastikune austamine. Nimetatud lepingu kohaselt kohustus iga ettevõtja keelduma OCTG-standardtorude ja projektikohaste magistraaltorude müümisest teise lepingupoole siseriiklikul turul.
Leping oli sõlmitud ühenduse ja Jaapani tootjate vahelistel koosolekutel, mida tunti nimega „Euroopa-Jaapani klubi”.
Siseriiklike turgude austamise põhimõte on määratletud mõistega „põhireeglid” (
fundamentals
). Komisjon rõhutas, et põhireegleid oli täidetud tõhusalt ja seetõttu avaldas kõnealune leping ühisturule konkurentsivastast mõju.
Leping koosnes kolmest osast, millest esimene kujutab eespool kirjeldatud siseriiklike turgude austamise põhireegleid, mis moodustavad vaidlusaluse otsuse artiklis 1 sedastatud rikkumise, teine sisaldab hindade määramist hangetele ja miinimumhindade määramist „eriturgudele” (
special markets
) ning kolmas sisaldab jagamispõhimõtete (
sharing keys
) alusel muude maailmaturgude jagamist, välja arvatud Kanada ja Ameerika Ühendriigid.
Komisjon põhjendab oma järeldust põhireeglite olemasolu kohta vaidlusaluse otsuse põhjendustes 62–67 loetletud dokumentaalsete tõenditega ja selle otsuse põhjenduses 68 esitatud tabeliga. Sellest tabelist nähtub, et siseriikliku tootja osa oli vaidlusaluse otsuse adressaadiks olevate äriühingute tarnetes Jaapanis ja kõigi nelja ühenduse tootja kodumaisel turul väga kõrge. Sellest järeldas komisjon, et tervikuna võetult austasid lepingupooled siseriiklikke turge tõhusalt.
Euroopa-Jaapani klubi liikmed kogunesid 5. novembril 1993 Tokios, et üritada sõlmida Ladina-Ameerika tootjatega uut turgude jagamise lepingut. Sellel kohtumisel sõlmitud lepingu sisu esineb dokumendis, mille andis komisjonile üle menetlusega mitteseotud teavitaja 12. novembril 1997 ja mis sisaldab muu hulgas „jagamispõhimõtteid” (edaspidi „jagamispõhimõtete dokument”).
Kartellikokkuleppe kestus
Euroopa-Jaapani klubi kogunes alates 1977. aastast kuni 1994. aastani umbes kaks korda aastas.
Komisjon tõdes siiski, et trahvide suuruse määramise eesmärgil tuleb pidada kartellikokkuleppe alguseks 1990. aastat, kui arvestada Euroopa Ühenduse ja Jaapani vahel ajavahemikus 1977–1990 sõlmitud lepinguid ekspordi vabatahtliku piiramise kohta. Komisjoni arvates lõppes konkurentsieeskirjade rikkumine 1995. aastal.
Trahvid
Trahvide suuruse kindlaksmääramisel luges komisjon konkurentsieeskirjade rikkumise väga raskeks sel põhjusel, et lepingu eesmärk oli siseriiklike turgude austamine ja seega kahjustati siseturu nõuetekohast toimimist. Siiski märkis komisjon, et vaidlusaluse otsuse adressaadiks olevate ettevõtjate neljas liikmesriigis toimunud terasest õmbluseta torude müük ulatus vaid umbes 73 miljoni euroni aastas.
Neid asjaolusid silmas pidades määras komisjon rikkumise raskuse alusel kaheksale ettevõtjale trahvi suuruseks 10 miljonit eurot. Kuna kõik asjaomased ettevõtjad on suured, leidis komisjon, et puudus alus erinevate suurustega trahvide määramiseks.
Komisjon leidis, et rikkumise kestus oli keskmine, ja suurendas määratud trahvi iga kartellikokkuleppes osalemise aasta eest 10% rikkumise raskuse alusel määratud suurusest, et määrata igale asjaomasele ettevõtjale trahvi põhisumma. Kuid arvestades seda, et terastorude sektor oli kriisiolukorras olnud väga pikka aega ja et olukord halvenes alates 1991. aastast, vähendas komisjon põhisummasid 10% kergendavate asjaolude tõttu.
Lõpuks vähendas komisjon Vallourecile määratud trahvi 40% ja ka Dalminele määratud trahvi 20% vastavalt komisjoni teatise kartellide puhul trahvide määramatajätmise või vähendamise kohta (
EÜT 1996, C 207, lk 4
; edaspidi „koostööteatis”) punktile D 2, sest mõlemad asjaomased äriühingud tegid haldusmenetluse ajal komisjoniga koostööd.
Vaidlusaluse otsuse resolutiivosa
Vastavalt vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõikele 1 on kaheksa otsuse adressaadiks olevat ettevõtjat „rikkunud EÜ asutamislepingu artikli 81 lõiget 1, osaledes […] lepingus, millega nähakse ette muu hulgas ettevõtjate siseriiklike turgude austamine õmbluseta OCTG […] standardtorude ja [projektikohaste magistraaltorude] puhul”.
Selle otsuse artikli 1 lõige 2 sedastab, et rikkumine on toimunud alates 1990. aastast kuni 1995. aastani äriühingute Mannesmann, Vallourec, Dalmine, Sumitomo, Nippon Steel Corp., Kawasaki Steel Corp. ja NKK Corp. osas. Coruse osas on märgitud, et rikkumine kestis 1990. aastast kuni 1994. aasta veebruarini.
Muud asjakohased vaidlusaluse otsuse resolutiivosa sätted on sõnastatud järgmiselt:
„
Artikkel 2
1.   [Mannesmann], Vallourec […], [Corus] ja Dalmine […] rikkusid EÜ artikli 81 lõiget 1 artiklis 1 nimetatud lepingu sõlmimisega, mille tulemusel jagati siledate OCTG-torude tarned [Corusele] (Vallourecile […] alates 1994. aastast).
2.   [Coruse] rikkumine kestis 24. juulist 1991 kuni 1994. aasta veebruarini. Valloureci […] rikkumine kestis 24. juulist 1991 kuni 30. märtsini 1999. Dalmine […] rikkumine kestis 4. detsembrist 1991 kuni 30. märtsini 1999. [Mannesmanni] rikkumine kestis 9. augustist 1993 kuni 24. aprillini 1997.
[…]
Artikkel 4
Artiklis 1 loetletud ettevõtjatele määratakse nimetatud artiklis sedastatud rikkumise eest järgmised trahvid:
(1)
[Mannesmann]13500000 eurot
(2)
Vallourec […]8100000 eurot
(3)
[Corus]12600000 eurot
(4)
Dalmine […]10800000 eurot
(5)
Sumitomo […]13500000 eurot
(6)
Nippon Steel […]13500000 eurot
(7)
Kawasaki Steel […]13500000 eurot
(8)
NKK […]13500000 eurot”.
Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Kaheksast ettevõtjast seitse, sh Mannesmann, esitasid Esimese Astme Kohtule hagid, milles palusid selle otsuse täielikku või osalist tühistamist ja teise võimalusena neile määratud trahvi tühistamist või selle summa vähendamist.
Vaidlustatud kohtuotsusega Esimese Astme Kohus
—
tühistas vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõike 2, kuna selles tuvastati, et Mannesmann osales nimetatud artiklis süüks arvatud rikkumises enne 1. jaanuari 1991;
—
määras Mannesmannile trahviks 12600000 eurot;
—
jättis ülejäänud osas hagi rahuldamata;
—
jättis kohtukulud iga poole enda kanda.
Menetlus Euroopa Kohtus
Apellatsioonkaebuses palub Mannesmann Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles jäeti rahuldamata vaidlusaluse otsuse peale esitatud hagi;
—
tühistada vaidlusalune otsus;
—
teise võimalusena vähendada vaidlusaluse otsuse artiklis 4 määratud trahvi ja selle otsuse artiklis 5 määratud viivitusintresse;
—
kolmanda võimalusena saata asi Esimese Astme Kohtusse uue otsuse tegemiseks Euroopa Kohtu otsuse põhjal;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja hagejalt.
Apellatsioonkaebus
Mannesmann esitab kolm tühistamisväidet, mis käsitlevad vastavalt seda, et on rikutud õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, EÜ artikli 81 ekslikku kohaldamist vaidlusaluse otsuse artiklile 2 ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist.
Esimene väide: rikutud on õigust õiglasele kohtulikule arutamisele
Poolte argumendid
Mannesmanni sõnul eksis Esimese Astme Kohus selles, et luges käesoleva kohtuotsuse punktis 13 mainitud jagamispõhimõtete dokumendi, millele komisjon vaidlusaluses otsuses ja eeskätt selle põhjenduste punktides 85 ja 86 tugines, vastuvõetavaks kui süüdistava tõendi.
Esimese Astme Kohus rikkus seega õigust õiglasele kohtulikule arutamisele. Kuna selle dokumendi esitas komisjonile menetlusega mitteseotud ja Mannesmannile teadmata isik, siis ei saanud Mannesmann kontrollida dokumendi autentsust ega saanud end tõhusalt kaitsta.
Lisaks kinnitas see menetlusega mitteseotud isik, et ta oli saanud jagamispõhimõtete dokumendi ühe puudutatud ettevõtja kaubandusagendilt, ilma teda tuvastamata, seega ei teadnud ka komisjon, kes oli dokumendi allikas.
Mannesmanni sõnul ilmneb kohtupraktikast, et tõendit ei saa kasutada, kui selle autor ei ole teada. Esimese Astme Kohus ei tõlgendanud õigesti seda kohtupraktikat, mille kohaselt tõendite hindamisel tuleb kontrollida nende päritolu. Sellega seoses märgib Mannesmann, et ei ole välistatud, et menetlusega mitteseotud isikud esitavad võltsitud tõendeid, et isiklikel või ärilistel põhjustel ettevõtjale kahju tekitada. Lisaks peab asjaomane ettevõtja saama võtta seisukohta teavitaja usaldusväärsuse suhtes.
Mannesmann viitab ka Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikale seoses 4. novembril 1950 Roomas allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artiklis 6 esineva õiglase kohtuliku arutamise õiguse valdkonnas. Selle kohtupraktika kohaselt peab kostjatel olema võimalus vaidlustada mitte üksnes anonüümsete avalduste autentsust, vaid ka anonüümsusega kaitstava isiku usaldusväärsust. Lisaks kinnitab see kohtupraktika, et isegi kui anonüümsete avalduste kasutamine on menetluse uurimisfaasis lubatav, siis ei saa neid avaldusi kasutada kohtualuse vastu süüdistava tõendina.
Hageja viitab ka 7. detsembril 2000 Nice’is välja kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (
EÜT C 364, lk 1
, edaspidi „harta”) artiklitele 46 ja 47, mis vastavad EIÕK artiklile 6 ja tagavad õiguse õiglasele kohtulikule arutamisele. Ta rõhutab, et harta artikli 52 lõike 3 alusel peavad kohtud hartat nii tõlgendama, et tagada kaitse, mis ei jääks alla EIÕK-ga pakutud kaitsele.
Mannesmann leiab lisaks, et anonüümsest allikast pärineva tõendi kasutamine ei ole kooskõlas õigusriigi põhimõttega, mis on väljendatud EL artikli 6 lõikes 1. Kui ei ole võimalik kindlaks teha, et nimetatud tõendi esitas komisjonile tõepoolest menetlusega mitteseotud isik, esineb kuritarvitamise ja meelevaldse tegutsemise risk.
Komisjoni sõnul ei ole see väide vastuvõetav, kuna hageja mainib esmakordselt EIÕK rikkumist, kuigi Esimese Astme Kohtus viitas ta üldiselt kaitseõiguse rikkumisele. Lisaks ei saa Mannesmann komisjonile ette heita harta rikkumist, kuna see kuulutati välja alles 7. detsembril 2000, vaidlusalune otsus on aga tehtud 8. detsembril 1999.
Igal juhul ei ole Mannesmanni viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika käesolevas asjas asjakohane, kuna see puudutab anonüümsete ütluste kasutamist kriminaalmenetluses, käesolevas asjas on tegu aga konkurentsiõiguse alusel trahvi määramise menetlusega.
Seejärel väidab komisjon, et kaitseõiguse rikkumine saab arvesse tulla üksnes siis, kui Esimese Astme Kohus hindas niisuguseid tõendeid, mis esitati talle selliste andmete alusel, mille kohta kaitse ei saanud seisukohta võtta. Mannesmann sai võtta seisukoha komisjoni argumentide kohta, mis on esitatud vaidlusaluse otsuse põhjenduste punktides 121 ja 122 kõnealuse dokumendi autentsuse kohta. Lisaks ei takistanud selle dokumendi autori ega dokumendi esitanud menetlusega mitteseotud isiku anonüümsus hagejal kontrollida dokumendi sisu usutavust ja asjakohasust.
Komisjon lisab, et Esimese Astme Kohus luges kõnealuse dokumendi vaid osaliselt usaldusväärseks just nimelt seetõttu, et selle koostamise taust oli suures osas teadmata. Esimese Astme Kohus tunnistas selle dokumendi teatavat tõenduslikku jõudu seetõttu, et dokument sisaldas andmeid, mis kattusid teistes dokumentides esinevate andmetega.
Lõpuks väidab komisjon, et kui ta ei oleks saanud kasutada nimetatud dokumenti süüdistava tõendina, ei oleks see asjaolu kuidagi muutnud vaidlusaluse otsuse artiklites 1 ja 2 kirjeldatud rikkumiste tuvastamist. Komisjoni poolt kaitseõigust rikkudes kasutatud mõnede dokumentide välistamisel oleks tähtsust vaid siis, kui komisjoni esitatud etteheiteid saaks tõendada vaid viitega neile dokumentidele; see ei ole aga nii käesolevas asjas.
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohus on tunnustanud ühenduse õiguse üldpõhimõtet, mille kohaselt on igaühel õigus õiglasele kohtumenetlusele (17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-185/96 P: Baustahlgewebe
vs.
komisjon, EKL 1998, lk I-8417
, punkt 21; 11. jaanuari 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-174/98 P ja C-189/98 P: Madalmaad ja Van der Wal
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I-1
, punkt 17, ja 2. mail 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-341/04: Eurofood IFSC, EKL 2006, lk I-3813
, punkt 65).
Ühtlasi leidis kohus, et selle põhimõtte aluseks on olnud põhiõigused, mis on lahutamatu osa ühenduse õiguse üldpõhimõtetest, mille järgimist Euroopa Kohus tagab, tuginedes liikmesriikide ühistele põhiseaduslikele tavadele ning EIÕK-s esitatud juhistele (eespool viidatud kohtuotsus Eurofood IFSC, punkt 65).
Siiski, nagu komisjon õigustatult väidab, ei ole hageja viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika käesolevas asjas määrav. Nagu kohtujurist märkis oma ettepaneku punktides 54–56, käsitleb see kohtupraktika eeskätt tunnistusi kriminaalmenetluses, käesolevas asjas käsitletakse aga kirjalikku dokumenti EÜ artikli 81 kohaldamise menetluse raames. Ühenduse konkurentsiõigust käsitlevates asjades on tunnistustel teisejärguline roll, kirjalikel dokumentidel aga keskne roll.
Kohtujurist märkis ka oma ettepaneku punktides 57–60, et tõendite esitamist ühenduse konkurentsiõiguse valdkonnas iseloomustab asjaolu, et uuritavates dokumentides esineb tihti ärisaladusi või muid andmeid, mida ei tohi avaldada või võib avaldada üksnes oluliste piirangutega.
Neis konkurentsivastast tegevust puudutavate komisjoni uurimiste erilistes tingimustes ei saa põhimõtet, et igal isikul on õigus õiglasele kohtumenetlusele, tõlgendada nii, et süüdistavaid tõendeid sisaldavad dokumendid tuleb automaatselt tõendina välistada, kui teatud andmed peavad konfidentsiaalseks jääma. See konfidentsiaalsus võib samuti puudutada dokumendi autori isikuandmeid kui ka dokumendi komisjonile edastanud isikuid.
Eelnevaid kaalutlusi silmas pidades leidis Esimese Astme Kohus õigustatult:
„84
[…] seoses jagamispõhimõtete vastuvõetavusega vaidlustatud otsuse artiklis 1 nimetatud rikkumise tõendina, et ühenduse õiguses on ülekaalus tõendite vaba hindamise põhimõte ja ainus kriteerium esitatud tõendite hindamiseks on nende usaldusväärsus […]. Lisaks võib komisjonil olla vaja teavitajate anonüümsust kaitsta […] ja sellest asjaolust ei piisa, et kohustada komisjoni jätta arvestamata tema valduses olev tõend.
Kuigi Mannesmanni argumendid võivad olla asjakohased jagamispõhimõtete dokumendi usaldusväärsuse ja järelikult tõendusjõu hindamisel, ei tule seega järeldada, et see on vastuvõetamatu tõend, mille peaks toimikust kõrvaldama.”
Lisaks ilmneb vaidlustatud kohtuotsusest, et Esimese Astme Kohus võttis jagamispõhimõtete dokumendi usaldusväärsuse hindamisel arvesse selle anonüümset päritolu. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86 leiti, et „selles osas, kus Mannesmann põhjendab asjaomase dokumendi vastuvõetavust käsitlevaid argumente dokumendi usaldusväärsusega, tuleb sedastada, et asjaomase dokumendi usaldusväärsust vähendab kindlasti see, et selle koostamise kontekst on suuresti teadmata ja et komisjoni esitatud kinnitusi selle kohta ei saa kontrollida”.
Lisaks tunnistas Esimese Astme Kohus, et anonüümse päritoluga tõend, nagu jagamispõhimõtete dokument, ei saa iseenesest tõendada ühenduse konkurentsiõiguse rikkumise olemasolu. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87 leiti üksnes, et „kuna jagamispõhimõtete dokument sisaldab erilist teavet, mis on kooskõlas muudes dokumentides, eelkõige Verluca avaldustes sisalduva teabega, tuleb siiski järeldada, et asjaomased üksikasjad võivad üksteist vastastikku tugevdada.” Lisaks rõhutas Esimese Astme Kohus nimetatud kohtuotsuse punktides 81 ja 82, et jagamispõhimõtete dokument oli osa tõendite kogumist ja et see oli üksnes teisejärgulise tähtsusega. See hinnang esineb ka sama kohtuotsuse punktis 94, kus Esimese Astme Kohus leiab, et nimetatud dokumendil on tõenduslik jõud üksnes „et kinnitada komisjoni kasutatud ühtsete tõendite kogumi raames teatavaid Verluca avaldustes sisalduvaid olulisi kinnitusi”.
Arvestades seega Esimese Astme Kohtu poolt jagamispõhimõtete dokumendi tõenduslikule jõule seatud piiridega, tuleb järeldada, et selle dokumendi kui tõendi vastuvõetavuse ja kasulikkuse analüüsis ei ole õigusnormi rikutud.
Lisaks ei ole vaidlust selles, et Mannesmann sai võtta seisukoha jagamispõhimõtete dokumendi kohta ja esitada argumente selle tõendusliku väärtuse vastu seoses selle dokumendi anonüümse päritoluga.
Kõike eelnevat silmas pidades tuleb esimene väide tagasi lükata, ilma et oleks vaja võtta seisukoht küsimuses, kas Mannesmann viitas sisuliselt õigusele õiglasele kohtumenetlusele ka Esimese Astme Kohtus, ja ka küsimuses, kas Mannesmann sai käesolevas asjas viidata hartale, mis kuulutati alles pärast vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist.
Teine väide: EÜ artikli 81 ekslik kohaldamine vaidlusaluse otsuse artiklile 2
Poolte argumendid
Mannesmanni sõnul kinnitas Esimese Astme Kohus vaidlusaluse otsuse artiklis 2 kirjeldatud konkurentsiõiguse rikkumist ekslikult. Komisjon ei tõendanud, et Corusega 1993. aastal tarnelepingut sõlmides oli Mannesmann sõlminud horisontaalse kokkuleppe Valloureci ja Dalminega või algatanud kooskõlastatud tegevuse nende ettevõtjatega. Eeskätt ei olnud komisjon tõendanud, et Mannesmann teadis Coruse ja Valloureci vahel sõlmitud tarnelepingust ning Coruse ja Dalmine vahel sõlmitud tarnelepingust ja Valloureci poolt väidetavalt koostatud tervikplaanist. Esimese Astme Kohus kinnitas selle komisjonipoolse vigase ja ebatäieliku tõendite esitamise.
Esimese Astme Kohus on teinud ka vea, kui ta ei võtnud arvesse, et kõnealuseid tarnelepinguid ei sõlmitud samal ajal, sedastades, et nende suhteliselt pikk kestus tõendas horisontaalse kokkuleppe olemasolu, ja leides, et käesolevas asjas ei saa ühtegi erandit kohaldada.
Selles viimases punktis märgib hageja, et Esimese Astme Kohus lükkas ekslikult tagasi tema argumendid, mis käsitlesid Coruse ja Mannesmanni vahelistele vertikaalsetele suhetele komisjoni 22. detsembri 1999. aasta määruse (EÜ) nr 2790/1999 asutamislepingu artikli 81 lõike 3 kohaldamise kohta vertikaalkokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse liikide suhtes (
EÜT L 336, lk 21
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 364) kohaldamist. Lisaks ei võtnud Esimese Astme Kohus arvesse komisjoni 22. juuni 1983. aasta määrust (EMÜ) nr 1983/83 asutamislepingu artikli [81] lõike 3 kohaldamise kohta ainuõigusliku turustuskokkuleppe liikide suhtes (
EÜT L 173, lk 1
) ja 22. juuni 1983. aasta määrust (EMÜ) nr 1984/83 asutamislepingu artikli [81] lõike 3 kohaldamise kohta ainuõigusliku ostukokkuleppe liikide suhtes (
EÜT L 173, lk 5
) ning ei lükanud nende alusel tagasi EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamist Mannesmanni ja Coruse vahelisele lepingule.
Komisjon leiab, et see väide on vastuvõetamatu, kuna käsitleb faktide hindamist. Isegi kui see väide oleks aga vastuvõetav ja põhjendatud, saab selle tagajärjel vaidlustatud kohtuotsust ja vaidlusalust otsust tühistada üksnes vaidlusaluse otsuse artikli 2 osas.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et apellatsioonkaebuse puhul ei ole Euroopa Kohtul pädevust tuvastada fakte ega põhimõtteliselt uurida tõendeid, millele Esimese Astme Kohus on nende faktide tõendamiseks tuginenud. Juhul kui need tõendid on hangitud õiguspäraselt, kui on järgitud tõendamiskohustuse ning tõendite hankimise suhtes kohaldatavaid õiguse üldpõhimõtteid ja menetlusnorme, on üksnes Esimese Astme Kohus pädev hindama talle esitatud tõendite väärtust (28. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-7/95 P: Deere
vs.
komisjon, EKL 1998, lk I-3111
, punkt 22). Järelikult ei kujuta see hindamine endast — välja arvatud juhul, kui Esimese Astme Kohtule esitatud tõendeid on moonutatud — Euroopa Kohtu kontrollile alluvat õiguslikku küsimust (2. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas
C-53/92 P: Hilti
vs.
komisjon, EKL 1994, lk I-667
, punkt 42, ja 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P: Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I-123
, punkt 49).
Tuleb sedastada, et vaidlusaluse otsuse artiklis 2 kirjeldatud rikkumise olemasolu hindamisel määras Esimese Astme Kohus kindlaks need faktilised asjaolud, mille kontroll ei kuulu apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtu pädevusse. Seetõttu, kui ei ole tõendatud tõendusmaterjali moonutamist, sisulist ebatäpsust või tõendamiskohustust ja tõendite hankimist käsitlevate normide rikkumist, tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata hageja argumendid, mis käsitlesid esiteks küsimust, kas ta sõlmis horisontaalse lepingu või algatas kooskõlastatud tegevuse Valloureci ja Dalminega, ja teiseks küsimust, kas ta oli teadlik teiste ettevõtjate vahel sõlmitud lepingutest või Valloureci koostatud tervikplaanist. Sama kehtib ka tema argumendi kohta, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud erinevalt hindama teatud faktilisi asjaolusid, nagu asjaomaste lepingute kestus ja see, et neid ei sõlmitud samal ajal.
Mis puudutab määruseid nr 1983/83 ja nr 1984/84, siis neile viidati esimest korda alles apellatsiooniastmes. Seetõttu on neile määrustele viitav etteheide vastuvõetamatu.
Niivõrd kuivõrd hageja viitab määrusele nr 2790/1999, siis piisab sedastamisest, et Esimese Astme Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 171 õigesti, et „asjaomast määrust ei saa kohaldada otseselt käesoleval juhul, sest [vaidlusalune] otsus võeti vastu 8. detsembril 1999 ja selle artiklis 2 viidatakse Mannesmanni puhul ajavahemikule 1993–1997 ehk ajavahemikule, mis eelnes määruse nr 2790/1999 asjakohaste sätete jõustumisele 1. juunil 2000”. Sama kohtuotsuse punktis 172 lisas Esimese Astme Kohus õigustatult, et „kui asjaomane määrus võiks käesoleval juhul olla siiski asjakohane abistaval eesmärgil, sest see moodustab komisjoni poolt 1999. aasta detsembris võetud seisukoha vertikaalsete lepingute vähesest kahjulikkusest konkurentsile, tuleb märkida, et asjaomane määrus käsitleb EÜ artikli 81 lõike 3 kohaldamist. Määruse nr 17 artiklist 4 tuleneb, et ettevõtjatevaheliste lepingute suhtes saab anda individuaalse erandi asjaomase sätte alusel vaid siis, kui sellest on komisjoni sel eesmärgil teavitatud, mida käesoleval juhul ei ole tehtud”.
Kõigest eelnevast tulenevalt peab teise väite kui osaliselt vastuvõetamatu ja osaliselt põhjendamatu tagasi lükkama.
Kolmas väide: võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine
Poolte argumendid
Mannesmann väidab, et Esimese Astme Kohus rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna tema trahvi ei vähendatud koostööteatise alusel.
Sellega seoses meenutab Mannesmann, et Becheri avaldustega aitas ta kaasa asjaolude tuvastamisele ja et ta ei vaielnud vastu vastuväiteteatises kindlaks määratud asjaoludele. Ta märgib, et Valloureci trahvi vähendati koostöö alusel 40% võrra, kuna Verluca avaldustega oli ta kaasa aidanud faktide tuvastamisele, ja et Dalmine trahvi vähendati 20%, kuna viimane ei vaielnud asjaoludele vastu. Mannesmanni trahvi vähendamata jätmine kujutab seega ebavõrdset kohtlemist.
Hageja vaidlustab ka Esimese Astme Kohtu hinnangu tema hagi ulatuse kohta, mida mainitakse käesoleva kohtuotsuse punktis 7 ja mis oli suunatud 15. mai 1998. aasta otsuse vastu.
Ta leiab esiteks, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused selle hagi kohta on käesoleva juhtumi seisukohast sobimatud.
Esimese Astme Kohus tegi ka ekslikke järeldusi 15. mai 1998. aasta otsust käsitleva vaidluse lõpetamise kohta. Sellega seoses märgib hageja, et ta nõustus võtma tagasi oma apellatsioonkaebuse Esimese Astme Kohtu otsuse peale nimetatud asjas üksnes pärast komisjoniga kokkuleppe sõlmimist, milles komisjon loobus oma teabenõudest.
Mannesmann meenutab ühtlasi, et 15. mai 1998. aasta otsuse peale esitatud hagi kuulutati osaliselt põhjendatuks. Lõpuks märgib ta, et vastupidi Esimese Astme Kohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 310 märgitule, ei saa talle ette heita seda, et ta jätkuvalt keeldus esitamast taotletud informatsiooni.
Komisjon leiab, et käesolev väide käsitleb faktide hindamist ja ei ole seega vastuvõetav. Sellega seoses rõhutab ta, et hageja ei väitnud, et Esimese Astme Kohus moonutas tõendusmaterjali, sedastades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 309, et Mannesmann ei ole tõendanud, et tema koostöö oleks tegelikult kergendanud komisjoni ülesannet rikkumiste sedastamisel ja rikkumiste karistamisel.
Mis puudutab põhiküsimust, siis märgib komisjon, et Esimese Astme Kohus tuvastas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 302 ja 305 õigustatult, et teavet, mille Mannesmann komisjonile esitas enne vastuväiteteatise saatmist, ei saa võrrelda Valloureci poolt esitatud teabega, ja et erinevalt Dalminest ei väitnud Mannesmann otsesõnu, et ta ei vaidle nendele asjaoludele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et apellatsioonimenetluses ei saa Euroopa Kohus asendada õigluse põhjendusel Esimese Astme Kohtu täieliku pädevuse raames antud hinnangut ettevõtjatele ühenduse õiguse rikkumise eest määratud trahvisummade kohta enda hinnanguga; seevastu ei saa niisugune pädevus nende trahvisummade kindlaksmääramisel kaasa tuua EÜ artikli 81 lõikega 1 vastuolus olevas kokkuleppes või kooskõlastatud tegevuses osalenud ettevõtjate vahelist diskrimineerimist (16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-291/98 P: Sarrió
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I-9991
, punktid 96 ja 97, ja 15. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I-8375
, punkt 617).
Sellegipoolest peab apellatsioonkaebus viitama õiguslikele argumentidele, mis toetavad konkreetselt võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist käsitlevat väidet, sest vastasel juhul on selline väide vastuvõetamatu (eespool viidatud kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, punkt 618).
Tuleb sedastada, et niivõrd kuivõrd hageja vaidlustab Esimese Astme Kohtu hinnangu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 301 põhjustel, mis on esitatud sama kohtuotsuse punktides 297–300 ja mille kohaselt „Becheri avalduse kasulikkus seisneb vaid selles, et see kinnitab teataval määral juba komisjoni käsutuses olevaid Verluca avaldusi ja et järelikult ei ole asjaomane avaldus märkimisväärselt kergendanud komisjoni ülesannet, mistõttu ei ole see piisav, et õigustada trahvi vähendamist koostöö alusel”, tuleb sedastada, et need argumendid on oma laadilt faktilised ja need tuleb seega vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata. Seega ei saa Euroopa Kohus käesoleva apellatsioonkaebuse lahendamisel kontrollida Esimese Astme Kohtu järeldust vaidlustatud kohtuotsuse punktis 302, mille kohaselt „teavet, mille Mannesmann komisjonile esitas enne vastuväiteteatise saatmist, ei saa võrrelda Valloureci poolt esitatud teabega” ja et „[i]gal juhul ei piisa sellest teabest, et õigustada määratud trahvi vähendamist koostööteatise alusel”.
Seoses võrdlusega Dalmine koostööga, leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 303–305, et „selleks, et ettevõtja trahvi vähendataks faktiliste asjaolude vaidlustamata jätmise alusel vastavalt koostööteatise punktile D 2, tuleb ettevõtjal komisjoni teavitada selgelt, et ta ei kavatse vaidlustada faktiliste asjaolude õigsust pärast vastuväiteteatisega tutvumist”. See Esimese Astme Kohtu hinnang on kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga, mille kohaselt tuleb eristada rikkumise sõnaselget tunnistamist ja selle üksnes vaidlustamata jätmist, mis ei aita kaasa komisjoni ülesande lihtsustamisele ühenduse konkurentsireeglite rikkumise avastamise ja lõpetamise osas (14. juuli 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-65/02 P ja C-73/92 P: ThyssenKrupp
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I-6773
, punkt 58). Kuna hageja seda sõnaselgelt ei tunnistanud, siis tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata tema argumendid, et teda on Dalminega võrreldes diskrimineeritud.
Mis puudutab määruse nr 17 artikli 11 lõike 5 alusel tehtud komisjoni otsuse peale Mannesmanni poolt esitatud hagi, siis leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 310 ja 311, et isegi kui „Mannesmanni toimimisviis, mis seisneb 15. mai 1998. aasta otsuse seaduslikkuse vaidlustamises, on ilmselt täiesti seaduslik ning seda ei saa pidada koostöö puudumiseks”, jäeti tema sellekohane hagi siiski suures osas rahuldamata eespool viidatud 20. veebruari 2001. aasta otsusega kohtuasjas Mannesmannröhren-Werke
vs.
komisjon, kuna „komisjon oli taotlenud seaduslikult suure osa sellest informatsioonist, mida Mannesmann keeldus esitamast”.
Neis tingimustes võis Esimese Astme Kohus õigustatult järeldada vaidlustatud kohtuotsuse punktis 312, et „Mannesmanni ebaseadusliku tegevuse tõttu jäi komisjonil alatiseks saamata palju andmeid, mille esitamist oli ta seaduslikult taotlenud haldusmenetluse staadiumis”, ja et „seega ei saa järeldada, et Mannesmanni suhtumine haldusmenetluse staadiumis tervikuna hinnatult oleks käesoleval juhul viidanud käitumisele, mis oli tõhus koostöö”. Seda järeldust ei kõiguta ka asjaolu, et eespool viidatud 20. veebruari 2001. aasta otsuse peale Mannesmanni poolt esialgu esitatud apellatsioonkaebus kustutati registrist pooltevahelise kokkuleppe tagajärjel.
Kõigest eelnevast tulenevalt peab ka kolmanda väite tagasi lükkama.
Kuna ei saa nõustuda hageja esitatud ühegi väitega, tuleb apellatsioonkaebus jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Kui apellatsioonkaebus on põhjendamata, siis Euroopa Kohtu kodukorra artikli 122 esimese lõigu kohaselt otsustab kohtukulude jaotuse Euroopa Kohus ise. Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida sama kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse ka apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Mannesmann on kohtuvaidluse kaotanud, mõistetakse kohtukulud välja Mannesmannilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja äriühingult Salzgitter Mannesmann GmbH.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.