CELEX: 62005TJ0456
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Euroopan teollisuuslankamarkkinat
Päätös, jolla EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen todetaan
Sakot
Rikkomisen vakavuus
Konkreettinen vaikutus markkinoihin
Rikkomisen kesto
Lieventävät olosuhteet
Yhteistyö hallinnollisessa menettelyssä
Oikeasuhteisuus
Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat

Asian tausta
1.
Oikeudenkäynnin kohde
Euroopan komissio totesi [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/38.337 – PO/Lanka)
14.9.2005 tehdyssä päätöksessään K(2005) 3452 (jäljempänä riidanalainen päätös), sellaisena kuin se on muutettuna 13.10.2005
tehdyllä komission päätöksellä K(2005) 3765, jonka tiivistelmä julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 26.1.2008
(EUVL C 21, s. 10), että kantajat Gütermann AG (jäljempänä Gütermann) ja Zwicky & Co. AG (jäljempänä Zwicky) olivat osallistuneet
sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen teollisuusasiakkaiden käyttöön tarkoitetun langan markkinoilla
Benelux-maissa ja Pohjoismaissa, Gütermann tammikuusta 1990 syyskuuhun 2001 ja Zwicky tammikuusta 1990 marraskuuhun 2000.
Komissio määräsi Gütermannille 4,021 miljoonan euron sakon ja Zwickylle 0,174 miljoonan euron sakon, koska ne olivat osallistuneet
teollisuuslankakartelliin Benelux-maissa ja Pohjoismaissa.
2.
Hallinnollinen menettely
Komissio teki 7. ja 8.11.2001 tarkastuksia useiden ompelulangan valmistajien tiloissa neuvoston asetuksen N:o 17, [EY 81]
ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus (EYVL 1962, 13, s. 204), 14 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Nämä tarkastukset
tehtiin The English Needle & Tackle Co. Ltd:n elokuussa 2000 toimittamien tietojen johdosta.
Coats Viyella plc (jäljempänä Coats) jätti 26.11.2001 sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa
asioissa annetun komission tiedonannon (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) nojalla lievennystä koskevan
hakemuksen, johon oli liitetty asiakirjoja, joilla oli tarkoitus näyttää toteen seuraavien kartellien olemassaolo: ensiksi
kartelli autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla Euroopan talousalueella (ETA), toiseksi kartelli teollisuuslankamarkkinoilla
Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja kolmanneksi kartelli teollisuuslankamarkkinoilla Benelux-maissa sekä Tanskassa, Suomessa,
Norjassa ja Ruotsissa (jäljempänä kaikki yhdessä Pohjoismaat).
Komissio lähetti maaliskuussa ja elokuussa 2003 kyseisille yrityksille tietojensaantipyyntöjä tarkastuksissa löydettyjen asiakirjojen
ja Coatsin toimittamien asiakirjojen perusteella asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaisesti.
Komissio laati 15.3.2004 väitetiedoksiannon, jonka se osoitti useille yrityksille, koska ne olivat osallistuneet yhteen tai
useampaan edellä 4 kohdassa luetelluista kartelleista, joihin sisältyy kartelli teollisuuslankamarkkinoilla Benelux-maissa
ja Pohjoismaissa.
Kaikki väitetiedoksiannon vastaanottajina olleet yritykset toimittivat kirjallisia huomautuksia. Gütermann vastasi omasta
puolestaan ja Zwickyn puolesta.
Kuulemistilaisuus pidettiin 19. ja 20.7.2004.
Asianosaisille myönnettiin 24.9.2004 mahdollisuus tutustua väitetiedoksiantoon annettujen vastausten ja asianosaisten suullisessa
käsittelyssä esittämien huomautusten versioon, johon ei sisältynyt luottamuksellisia tietoja, ja niille asetettiin määräaika
muiden huomautusten esittämiseksi.
Komissio teki riidanalaisen päätöksen 14.9.2005.
3.
Riidanalainen päätös

Kyseessä olevien markkinoiden määritteleminen
Tuotemarkkinat
Komissio ilmoittaa riidanalaisessa päätöksessä, että lankamarkkinat voidaan jakaa kahteen ryhmään eli yhtäältä lankoihin,
joita käytetään teollisuudessa erilaisten vaatteiden tai muiden tuotteiden, kuten nahkatuotteiden, autojen tekstiilipäällysteiden
ja patjojen ompeluun ja kirjontaan, ja toisaalta kotitalouslankoihin, joita käytetään yksityisesti ompelu- tai korjaustöihin
ja vapaa-ajan toimintaan.
Teollisuuslankojen ryhmä voidaan jakaa kolmeen osaan lankojen käyttötarkoituksen mukaan: ompelulanka, joka on tarkoitettu
vaateteollisuudelle ja jota käytetään erityyppisissä vaatteissa, kirjontalanka, jota käytetään teollisissa, tietokoneohjatuissa
kirjontakoneissa vaatteiden, urheilujalkineiden ja kodintekstiilien koristeluun, ja erikoislanka, jota käytetään erilaisilla
aloilla, kuten jalkine-, nahkatuote- ja autoteollisuudessa.
Komission mukaan tarjonnan näkökulmasta voidaan katsoa, että teollisuuslanka muodostaa yhdet tuotemarkkinat, koska lopullisen
käyttötarkoituksen ja langan kuidun ja/tai rakenteen välillä ei ole tarkkaa vastaavuutta.
Komissio erottelee kuitenkin toisistaan yhtäältä autoteollisuudessa käytettävän langan ja toisaalta muussa teollisuudessa
kuin autoteollisuudessa käytettävän langan. Vaikka näiden kahden lankatyypin tuotantomenetelmät ovat samankaltaisia tai helposti
toisiinsa vaihdettavia, se katsoo, että autoteollisuuden kysynnästä vastaavat suuret asiakkaat, jotka vaativat korkeampaa
tasoa tietyiltä käyttämiltään tuotteilta – esimerkiksi turvavöissä käytettävältä langalta – ja jotka pyrkivät käyttämään yhdenmukaisia
tuotteita eri maissa, joissa niillä on tuotantoa.
Käsiteltävissä asioissa tuotemarkkinat, joiden osalta kantajien syyksi luettua kilpailusääntöjen rikkomista on tutkittu, ovat
teollisuuslankojen markkinat lukuun ottamatta autoteollisuudessa käytettävää lankaa (jäljempänä teollisuuslanka).
Maantieteelliset markkinat
Komissio toteaa riidanalaisessa päätöksessä, että asianosaisten toimittamien tietojen mukaan kyseessä olevat teollisuuslankojen
maantieteelliset markkinat ovat laajuudeltaan alueelliset. Se lisää, että alue voi kattaa tapauksittain useampia ETA:n maita,
esimerkiksi Benelux-maat tai Pohjoismaat, tai yhden ainoan maan, esimerkiksi Yhdistyneen kuningaskunnan.
Käsiteltävissä asioissa maantieteelliset markkinat, jotka ovat kyseessä kantajien syyksi luetussa kilpailusääntöjen rikkomisessa,
ovat Benelux-maat ja Pohjoismaat.

Kyseessä olevien markkinoiden koko ja rakenne
Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että teollisuuslangan myynnin arvo Benelux-maissa ja Pohjoismaissa oli noin 50 miljoonaa
euroa vuonna 2000 ja noin 40 miljoonaa euroa vuonna 2004.
Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee myös, että 1990-luvun lopulla johtavat teollisuuslangan toimittajat Benelux-maissa ja
Pohjoismaissa olivat etenkin Gütermann, Zwicky, Amann und Söhne GmbH & Co. KG (jäljempänä Amann), Barbour Threads Ltd ennen
kuin Coats osti sen, Belgian Sewing Thread NV (jäljempänä BST) ja Coats.

Kilpailusääntöjä rikkovan toiminnan kuvaus
Komissio toteaa riidanalaisessa päätöksessä, että Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoita koskevaan kartelliin
liittyvät tapahtumat koskevat vuosia 1990–2001.
Komission mukaan kyseessä olevat yritykset tapasivat vähintään kerran vuodessa, ja näitä kokouksia järjestettiin kahdessa
osassa, joista ensimmäisessä käsiteltiin Benelux-maiden markkinoita ja toisessa Pohjoismaiden markkinoita, ja kokousten päätarkoituksena
oli hintatason pitäminen korkeana näillä molemmilla markkinoilla.
Komission mukaan osapuolet olivat vaihtaneet hinnastoja ja tietoja alennuksista, hinnastohintojen korottamisesta, alennusten
pienentämisestä ja tiettyihin asiakkaisiin sovellettavien erityishintojen korottamisesta. Samoin oli tehty sopimuksia tulevista
hinnastoista, enimmäisalennuksista, alennusten pienentämisestä ja tiettyihin asiakkaisiin sovellettavien erityishintojen korottamisesta
sekä sopimuksia, joiden päämääränä oli välttää hintakilpailu vakiintuneen toimittajan hyväksi ja jakaa asiakkaat (riidanalaisen
päätöksen 99–125 perustelukappale).

Riidanalaisen päätöksen päätösosa
Komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdassa, että kahdeksan yritystä, joihin kuuluivat Gütermann ja
Zwicky, olivat rikkoneet EY 81 artiklaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen
kokonaisuuteen Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla, Gütermann osaltaan tammikuusta 1990 syyskuuhun
2001 ja Zwicky osaltaan tammikuusta 1990 marraskuuhun 2000.
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan ensimmäisessä kohdassa on määrätty Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoita
koskeneesta kartellista seuraavat sakot erityisesti seuraaville yrityksille:
–        Coats: 15,05 miljoonaa euroa
–        Amann: 13,09 miljoonaa euroa
–        BST: 0,979 miljoonaa euroa
–        Gütermann: 4,021 miljoonaa euroa
–        Zwicky: 0,174 miljoonaa euroa.
Komissio määräsi riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa, että siinä lueteltujen yritysten on lopetettava heti harjoittamansa
kilpailusääntöjen rikkominen, mikäli näin ei ole vielä tapahtunut. Se velvoitti ne myös pidättymään vastedes harjoittamasta
riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa kuvattua toimintaa ja toteuttamasta toimia tai käytäntöjä, joilla on vastaavia tavoitteita
tai vaikutuksia.

Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantajat nostivat käsiteltävänä olevat kanteet unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 30.12.2005 jättämillään kannekirjelmillä.
Gütermann vaatii asiassa T-456/05, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan siltä osin kuin komissio toteaa, että se on rikkonut EY 81 artiklaa ja ETA-sopimuksen
53 artiklaa Suomen, Norjan ja Ruotsin markkinoilla ajanjaksolla tammikuusta 1990 syyskuuhun 2001 ja toissijaisesti ajanjaksolla
tammikuusta 1990 joulukuuhun 1993
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen 2 artiklan siltä osin kuin komissio määrää sille 4,021 miljoonan euron sakon tai toissijaisesti
kohtuullistaa tämän sakon määrää
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa Gütermannin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Zwicky vaatii asiassa T-457/05, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan siltä osin kuin komissio toteaa, että se on rikkonut EY 81 artiklaa ja ETA-sopimuksen
53 artiklaa Suomen, Norjan ja Ruotsin markkinoilla ajanjaksolla tammikuusta 1990 marraskuuhun 2000 ja toissijaisesti ajanjaksolla
tammikuusta 1990 joulukuuhun 1993
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen 2 artiklan siltä osin kuin komissio määrää sille 0,174 miljoonan euron sakon tai toissijaisesti
kohtuullistaa tämän sakon määrää
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen 3 artiklan kantajaa koskevilta osin
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa Zwickyn korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Unionin yleisen tuomioistuimen viidennen jaoston puheenjohtaja päätti 9.12.2008 antamallaan määräyksellä asianosaisia kuultuaan
yhdistää asiat T-456/05 ja T‑457/05 suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen
50 artiklan mukaisesti.

Oikeudellinen arviointi
Ensiksi kantajat vetoavat kahteen kilpailusääntöjä rikkovaa toimintaa koskevaan kanneperusteeseen. Aluksi ne esittävät kanneperusteen,
joka liittyy [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston
asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 7 artiklan 1 kohdan rikkomiseen. Zwicky vetoaa tämän jälkeen kanneperusteeseen,
joka liittyy rikkomisen lopettamista ja sen jatkamisesta pidättymistä koskevien määräysten epäoikeudenmukaisuuteen.
Toiseksi kantajat vetoavat sarjaan kanneperusteita, joiden tavoitteena on sakon poistaminen tai alentaminen. Yhtäältä Zwicky
moittii komissiota siitä, että tämä määräsi sille sakon, jonka määrä ylittää enimmäismäärän, joka on kymmenen prosenttia sen
liikevaihdosta. Toisaalta kantajat vetoavat viiteen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen liittyy rikkomisen vakavuuden virheelliseen
arviointiin sen vaikutusten osalta, toinen rikkomisen keston virheelliseen arviointiin, kolmas tiettyjen lieventävien olosuhteiden
huomioon ottamatta jättämiseen, neljäs yhteistyötiedonannon virheelliseen soveltamiseen ja viides sakon suhteettomuuteen.
1.
Kanneperusteet, joilla riitautetaan kilpailusääntöjä rikkovan toiminnan olemassaolo ja määräykset sen lopettamisesta ja sen
jatkamisesta pidättymisestä

Kanneperuste, johon Gütermann ja Zwicky vetoavat ja joka liittyy asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdan rikkomiseen
Asianosaisten lausumat
Kantajien mukaan komissio on rikkonut asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohtaa, jossa säädetään, että ”jos komissio toteaa
kantelun perusteella tai omasta aloitteestaan, että [EY] 81 tai [EY] 82 artiklaa rikotaan, se voi päätöksellään määrätä asianomaiset
yritykset ja yritysten yhteenliittymät lopettamaan todetun rikkomisen”. Kun komissio on lukenut kantajien syyksi EY 81 artiklan
ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisen, koska ne ovat osallistuneet sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin
Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla Gütermannin tapauksessa tammikuusta 1990 syyskuuhun 2001 ja Zwickyn
tapauksessa tammikuusta 1990 marraskuuhun 2000, se ei ole ottanut huomioon sitä seikkaa, että ETA-sopimus tuli voimaan vasta
1.1.1994 eikä tämän sopimuksen määräyksiä näin ollen sovellettu Suomessa, Norjassa ja Ruotsissa ennen tätä päivämäärää. Koska
Suomi ja Ruotsi myös liittyivät Euroopan yhteisöön vasta 1.1.1995, EY 81 artiklaa voitiin soveltaa välittömästi vasta tuosta
ajankohdasta alkaen.
Kantajat esittävät lisäksi, että komissio on perustellusti katsonut, että niiden toiminta saattoi tarkoittaa kilpailusääntöjen
rikkomista termin oikeudellisessa merkityksessä, eli EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomista, Suomen, Norjan
ja Ruotsin osalta vasta 1.1.1994 alkaen. Komissio on näin ollen tehnyt virheen, kun se on oikeudelliselta kannalta katsonut,
että oli kyse vain laajentuneesta kilpailusääntöjen rikkomisesta. Komissio ei erotellut toisistaan aineellista arviointia
kantajien toiminnasta yhtenä kokonaisuutena pidettävässä jatketussa kartellissa tammikuusta 1990 syyskuuhun 2001 Gütermannin
tapauksessa ja tammikuusta 1990 marraskuuhun 2000 Zwickyn tapauksessa ja oikeudellista arviointia tämän toiminnan luonteesta
kilpailusääntöjen rikkomisena näiden kahden ajanjakson aikana.
Lisäksi kantajat katsovat, että niiden asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdan rikkomisesta esittämä kanneperuste on otettava
tutkittavaksi. Komissio vetoaa nimittäin virheellisesti tämän kanneperusteen tutkimatta jättämiseen sillä perusteella, että
kantajat eivät tuo esille ilmeistä arviointivirhettä niiden toiminnan luokittelussa yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi
kartelliksi. Ne eivät kiistä tämän kanneperusteen yhteydessä komission tosiseikkojen kannalta tekemää luokittelua niiden toiminnasta
yhtenä kokonaisuutena pidettävässä jatketussa kartellissa. Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohta sisältää sitä vastoin
virheellisen oikeudellisen arvioinnin, koska yhtäältä Zwicky ei osallistunut Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoille ja
koska toisaalta Suomen, Norjan ja Ruotsin osalta ei voinut olla kyse kilpailusääntöjen rikkomisesta tammikuun 1990 ja joulukuun
1993 välisenä aikana.
Komissio vetoaa ensisijaisesti tämän kantajien esittämän kanneperusteen tutkimatta jättämiseen ja toissijaisesti kiistää sen
perusteltavuuden.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdan rikkomista koskevan kanneperusteen perusteltavuutta
on arvioitava tarvitsematta tutkia sen tutkittavaksi ottamista.
Ensiksi on korostettava, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdan g ja h alakohdassa komissio toteaa, että kantajat
ovat rikkoneet EY 81 artiklaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa, koska ne ovat osallistuneet Gütermannin tapauksessa tammikuusta
1990 syyskuuhun 2001 ja Zwickyn tapauksessa tammikuusta 1990 marraskuuhun 2000 yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin Benelux-maiden
ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla.
On todettava, että erikseen tarkasteltuna tämä artikla voitaisiin ymmärtää siten, että komissio on katsonut kantajien syyllistyneen
rikkomiseen, koska ne ovat osallistuneet yhdenmukaisiin menettelytapoihin Suomen, Norjan ja Ruotsin teollisuuslankamarkkinoilla
tammikuun 1990 ja joulukuun 1993 välisenä aikana, eli ennen ETA-sopimuksen voimaantuloa. On selvää, ettei tämän ajanjakson
aikana ollut olemassa minkäänlaista oikeudellista perustaa, jonka nojalla komissio olisi voinut todeta kantajien syyllistyneen
tällaiseen rikkomiseen.
Oikeuskäytännöstä seuraa kuitenkin, että tietyn päätöksen päätösosa ja perustelut liittyvät erottamattomasti toisiinsa siten,
että päätöstä tulkittaessa on tarvittaessa otettava huomioon päätöksen tekemiseen johtaneet syyt (asia C-355/95 P, TWD v.
komissio, tuomio 15.5.1997, Kok., s. I-2549, 21 kohta ja yhdistetyt asiat T-204/97 ja T-270/97, EPAC v. komissio, tuomio 13.6.2000,
Kok., s. II-2267, 39 kohta).
Riidanalaisen päätöksen 246, 295–298 ja 331 perustelukappaleesta ilmenee selvästi, että siltä osin kuin kartelli koski Suomea,
Norjaa ja Ruotsia, se koski yhteisön kilpailusääntöjen ja ETA-sopimuksen kilpailua koskevien sääntöjen rikkomista vasta 1.1.1994
alkaen, jolloin ETA-sopimus tuli voimaan. Näin ollen riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdan g ja h alakohtaa on luettava
tämän selvän ja yksiselitteisen perustelun valossa. Näin ollen on todettava, että riidanalaisen päätöksen päätösosaa on luettava
siten, että yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen oli Suomen, Norjan ja Ruotsin osalta kyseessä
vasta 1.1.1994 alkaen.
Toiseksi kantajat vetoavat turhaan väitettyyn komission riidanalaisessa päätöksessä tekemään erotteluun yhtäältä EY 81 artiklan
ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisen oikeudellisen arvioinnin ja toisaalta riidanalaisen päätöksen 264–277 perustelukappaleessa
esitetyn kantajien toiminnan katsomista yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi koskevan
aineellisen arvioinnin välillä. Ne katsovat, joskin virheellisesti, että koska Suomen, Norjan ja Ruotsin osalta on voinut
olla kysymys rikkomisesta ”termin oikeudellisessa merkityksessä” vasta 1.1.1994 alkaen, komissio on tehnyt virheen, kun se
on todennut, että on kyse laajentuneesta rikkomuksesta.
Ensimmäiseksi on korostettava, että kantajat eivät ole millään tavalla kyseenalaistaneet yhtenä kokonaisuutena pidettävää
jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla.
Tämän jälkeen on muistutettava, että EY 81 artiklan 1 kohdan rikkominen voi perustua paitsi yksittäiseen toimenpiteeseen,
myös useiden toimenpiteiden kokonaisuuteen taikka jatkuvaan toimintaan. Tätä tulkintaa ei voida kyseenalaistaa sillä perusteella,
että tällaisten useiden toimenpiteiden tai tällaisen jatkuvan toiminnan yhtä tai useampaa osa-aluetta voitaisiin itsessään
ja yksin tarkasteltuna pitää kyseisen määräyksen rikkomisena (asia C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999,
Kok., s. I-4125, 81 kohta ja asia T-279/02, Degussa v. komissio, tuomio 5.4.2006, Kok., s. II-897, 155 kohta).
Näin ollen yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen sisältää usein useita toimenpiteitä, jotka
seuraavat toisiaan ajallisesti ja joita voidaan itsessään, sillä hetkellä kun ne toteutetaan, pitää kilpailusääntöjen rikkomisena.
Näiden toimenpiteiden erityinen luonne perustuu siihen, että ne sisältyvät kokonaisuutena pidettävään toimintasuunnitelmaan.
Komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 264–277 perustelukappaleessa tällä tavoin Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankakartelleista.
Vastoin kantajien väitettä edellä mainituissa riidanalaisen päätöksen perustelukappaleissa esitetyt toteamukset eivät koostu
ainoastaan pelkästä tosiseikkojen toteamisesta, vaan niissä ilmoitetaan objektiiviset syyt, joiden nojalla komission on täytynyt
katsoa, että kilpailusääntöjen rikkominen Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla on muodostanut Benelux-maiden teollisuuslankamarkkinoilla
tapahtuneen rikkomisen kanssa yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen.
Vastaavasti sillä seikalla ei ole merkitystä, että oikeudellinen perusta, johon komissio on nojautunut todetakseen kilpailusääntöjen
rikkomisen Suomen, Norjan ja Ruotsin teollisuuslankamarkkinoilla, on tullut voimaan vasta rikkomisen aloittamisen jälkeen,
koska kantajien toiminta näillä markkinoilla on otettu huomioon vasta 1.1.1994 alkaen, kuten riidanalaisen päätöksen perusteluista
ilmenee.
Toiseksi Zwickyn esittämä väite siitä, ettei se toiminut Pohjoismaiden markkinoilla, on hylättävä. Kuten edellä 44 kohdassa
on muistutettu, Zwicky on vahvistanut, ettei se kyseenalaista kartellin luokittelua yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi
kilpailusääntöjen rikkomiseksi Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla.
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että yritys, joka on osallistunut sille ominaisella käyttäytymisellään yhtenä kokonaisuutena pidettävään
ja monitahoiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen EY 81 artiklassa tarkoitetulla kilpailua rajoittavalla sopimuksella tai yhdenmukaistetulla
menettelytavalla, jolla pyritään myötävaikuttamaan kilpailusääntöjen rikkomisen toteuttamiseen kokonaisuudessaan, voi olla
vastuussa myös muiden yritysten käyttäytymisestä saman kilpailusääntöjen rikkomisen osalta koko siltä ajalta, jolloin se osallistui
kyseiseen rikkomiseen, jos kyseisen yrityksen näytetään tienneen muiden osallistujien lainvastaisesta käyttäytymisestä tai
voineen kohtuullisesti ennakoida sen ja olleen valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin (edellä 45 kohdassa mainittu asia
komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 203 kohta ja asia T-15/99, Brugg Rohrsysteme v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok.,
s. II-1613, 73 kohta).
Käsiteltävässä asiassa Zwicky ei ole kiistänyt osallistuneensa säännöllisesti kokouksiin, joissa käsiteltiin Pohjoismaiden
teollisuuslankamarkkinoita, ei ole millään tavalla kyseenalaistanut komission toteamusta, jonka mukaan se oli ollut aktiivinen
näillä Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla ennen yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen
aloittamista, ei ole kiistänyt osallistuneensa rikkovaan toimintaan Benelux-maiden teollisuuslankamarkkinoilla, eikä myöskään
ole kiistänyt, että mainitut rikkovat toimenpiteet sisältyivät kokonaisuutena pidettävään toimintasuunnitelmaan ja että ne
näin ollen olivat vain tiettyjä osia yhtenä kokonaisuutena pidettävässä jatketussa kilpailusääntöjen rikkomisessa Benelux-maiden
ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla.
Tällä perusteella pelkästään se, ettei Zwicky osallistunut Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoille yhtenä kokonaisuutena
pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen aikana, ei voi poistaa sen vastuuta toimenpiteistä, joita muut rikkomiseen
osallistuneet yritykset harjoittivat näillä maantieteellisillä markkinoilla.
Jos Zwickyn väitteen on ymmärrettävä tarkoittavan, että vain yritykset, jotka toimivat Pohjoismaiden maantieteellisillä markkinoilla
kilpailijoina, hyödykkeiden tarjoajina tai niiden kysyjinä, voivat yhdenmukaistaa toimintaansa kilpailusääntöjä rikkovina
yrityksinä tai niiden tekijäkumppaneina, on korostettava, että yritys voi rikkoa EY 81 artiklan 1 kohdassa määrättyä kieltoa,
kun sen toiminnalla, yhteensovitettuna muiden yritysten toiminnan kanssa, on tarkoitus rajoittaa kilpailua yhteismarkkinoiden
tietyillä merkityksellisillä markkinoilla, ilman että yrityksen välttämättä edellytetään itse toimivan näillä merkityksellisillä
markkinoilla (ks. analogisesti asia T-99/04, AC-Treuhand v. komissio, tuomio 8.7.2008, 122 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Kun otetaan huomioon edellä 51 kohdassa esitetty, Zwicky ei voi pätevästi kyseenalaistaa sitä, että myös se on tekijäkumppanin
ominaisuudessa vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta Pohjoismaiden markkinoiden teollisuuslankakartellin vuoksi.
Tästä seuraa, että asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdan rikkomista koskeva kanneperuste on hylättävä.

Zwickyn esittämä kanneperuste, joka koskee rikkomisen lopettamista ja sen jatkamisesta pidättymistä koskevien määräysten epäoikeudenmukaisuutta
Asianosaisten lausumat
Zwicky esittää, että komissio on riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa määrännyt, että kyseisten yritysten on lopetettava heti
kilpailusääntöjen rikkominen, mikäli näin ei ole vielä tapahtunut, ja pidättäydyttävä tulevaisuudessa harjoittamasta todettuihin
rikkomuksiin liittyvää toimintaa ja toteuttamasta toimenpiteitä, joilla on vastaava tavoite.
Zwicky väittää, ettei se ainoastaan ollut enää toiminut riidanalaisessa päätöksessä tarkoitetuilla markkinoilla marraskuusta
2000 alkaen, vaan lisäksi se oli luopunut kaikesta liiketoiminnastaan ja tyytynyt vastedes hoitamaan kiinteistöasioita. Se
katsoo, että edellä mainitut määräykset loukkaavat suhteellisuusperiaatetta ja väittää, että riidanalaisen päätöksen 3 artikla
on lainvastainen. Zwickyn mukaan komissiolla ei ollut oikeutettua intressiä antaa määräystä siltä osin kuin sillä oli ollut
mahdollisuus lisätarkastuksia tekemättä todeta, että Zwicky oli lopettanut rikkomisen ja ettei ollut mitään jatkamisvaaraa.
Zwicky vetoaa tältä osin asiassa 7/82, GVL vastaan komissio, 2.3.1983 annettuun tuomioon (Kok., s. 483, 24 kohta ja sitä seuraavat
kohdat).
Komissio vaatii, että tämä kanneperuste hylätään.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että Zwicky vaatii tässä kanneperusteessaan, että riidanalaisen päätöksen päätösosan 3 artikla kumotaan sitä
koskevilta osin.
On todettava, että riidanalaisen päätöksen päätösosan 3 artikla sisältää itse asiassa kaksi määräystä.
Ensimmäiseksi tässä artiklassa vaaditaan, että kyseessä olevat yritykset lopettavat heti riidanalaisen päätöksen päätösosan
1 artiklassa mainitun kilpailusääntöjen rikkomisen, mikäli näin ei ole vielä tapahtunut. Koska Zwicky ei enää toiminut teollisuuslanka-alalla
riidanalaista päätöstä tehtäessä, tätä artiklaa koskevat väitteet ovat selvästi perusteettomia. Nimittäin vaikka Zwicky kuuluu
päätöksen 1 artiklassa lueteltuihin yrityksiin, se oli toimintansa lopettamisen vuoksi jo lopettanut kilpailusääntöjen rikkomisen,
eikä kyseessä oleva määräys näin ollen tosiasiallisesti koskenut sitä (ks. tältä osin yhdistetyt asiat T-305/94–T-307/94,
T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, Kok.,
s. II-931, 1247 kohta). Tämän vuoksi myös Zwickyn väitteet, joiden mukaan suhteellisuusperiaatetta on loukattu, ovat vaikutuksettomia
(ks. tältä osin asia T-410/03, Hoechst v. komissio, tuomio 18.6.2008, 196 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Toiseksi riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa vaaditaan, että 1 artiklassa luetellut yritykset pidättyvät vastedes harjoittamasta
riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa kuvattua toimintaa ja toteuttamasta toimenpiteitä, joilla on vastaavia tavoitteita tai
vaikutuksia.
On huomautettava, että sovellettaessa asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohtaa yritystä voidaan kieltää jatkamasta tiettyjä
lainvastaisiksi todettuja toimintoja, menettelytapoja tai tilanteita mutta myös kieltää toimimasta samalla tavalla myöhemmin.
Tällaiset yrityksille asetetut velvoitteet eivät kuitenkaan saa ylittää sitä, mikä on asianmukaista ja tarpeellista tavoitellun
päämäärän saavuttamiseksi (ks. analogisesti yhdistetyt asiat T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95,
T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio
15.3.2000, Kok., s. II-491, 4704 ja 4705 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Komission on käytettävä määräysten antamista
koskevaa toimivaltaa rikkomisen luonteen mukaan (yhdistetyt asiat 6/73 ja 7/73, Istituto Chemioterapico Italiano ja Commercial
Solvents v. komissio, tuomio 6.3.1974, Kok., s. 223, Kok. Ep. II, s. 229, 45 kohta; asia T-228/97, Irish Sugar v. komissio,
tuomio 7.10.1999, Kok., s. II-2969, 298 kohta ja asia T-128/98, Aéroports de Paris v. komissio, tuomio 12.12.2000, Kok., s.
II-3929, 82 kohta).
Käsiteltävässä asiassa komissio on riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todennut, että Zwicky oli muiden yritysten kanssa
rikkonut EY 81 artiklaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa, kun se osallistui, kaiken lisäksi hyvin pitkän ajanjakson aikana, Benelux-maiden
ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoita koskeviin sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joiden yhteydessä
se ja muut yritykset olivat sopineet tulevista hinnastoista, enimmäisalennuksista, alennusten pienennyksistä ja tietyiltä
asiakkailta veloitettavien erityishintojen nostamisesta sekä kilpailun välttämisestä hinnoilla, jotka alittavat vakiintuneen
toimittajan hinnat, ja asiakkaiden jakamisesta. Zwicky ei kiistä riidanalaisen päätöksen toteamuksia tältä osin.
Kun komissio on näissä olosuhteissa määrännyt, että kyseessä olevien yritysten on pidätyttävä vastedes toteuttamasta Benelux-maiden
ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla toimenpiteitä, joilla on vastaavia tavoitteita tai vaikutuksia, se ei ole käyttänyt
väärin sille asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdassa myönnettyä toimivaltaa (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 61
kohdassa mainittu asia Hoechst v. komissio, tuomion 199 kohta).
Sillä seikalla, ettei Zwicky enää harjoittanut toimintaa teollisuuslanka-alalla riidanalaisen päätöksen tekemispäivänä, ei
voida kyseenalaistaa tätä toteamusta. Sellainen määräys, joka on kyseessä esillä olevassa asiassa, on nimittäin luonteensa
vuoksi ennalta ehkäisevä, eikä riipu kyseessä olevien yritysten tilanteesta riidanalaisen päätöksen tekemispäivänä.
Komissiolla on ollut oikeus sisällyttää tämä määräys riidanalaisen päätöksen päätösosaan varsinkin sen vuoksi, ettei Zwicky
ollut sitoutunut olemaan toistamatta kilpailunvastaista käyttäytymistään (ks. vastaavasti asia T-141/94, Thyssen Stahl v.
komissio, tuomio 11.3.1999, Kok., s. II-347, 678 kohta).
Edellä 57 kohdassa mainitussa asiassa GVL vastaan komissio annetulla tuomiolla, johon Zwicky vetoaa, ei ole merkitystä käsiteltävänä
olevassa asiassa. Nimittäin sen seikan lisäksi, että olosuhteet tuossa asiassa olivat erilaiset kuin esillä olevassa asiassa,
edellä 60–67 kohdassa on todettu yhtäältä, ettei määräys lopettaa heti riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa mainittu rikkominen
koskenut Zwickyä, ja toisaalta, että komissiolla oli täysin oikeutettu intressi määrätä, että sen on pidätyttävä vastedes
harjoittamasta todettuihin rikkomuksiin liittyvää toimintaa ja toteuttamasta toimenpiteitä, joilla on vastaava tavoite.
Edellä esitetyillä perusteilla tämä kanneperuste on hylättävä.
2.
Kanneperusteet, joilla riitautetaan sakko ja sen määrä

Kanneperuste, johon Zwicky vetoaa ja joka liittyy enimmäismäärän, joka on kymmenen prosenttia liikevaihdosta, ylittämiseen
Asianosaisten lausumat
Sen jälkeen kun Zwicky ilmoitti lopettaneensa teollisuuslankaan liittyvän liiketoimintansa marraskuussa 2000, se väittää etenkin,
että komissio on perustanut enimmäismäärää, joka on kymmenen prosenttia liikevaihdosta, koskevan laskelmansa Gütermannin liikevaihtoon.
Viimeksi mainittu yritys oli nimittäin vain ottanut haltuunsa osan Zwickyn toiminnasta eikä ollut sen valvonnan alainen. Ainoastaan
Zwickyn liikevaihto on näin ollen merkityksellinen. Koska Zwickyllä ei ole ollut liikevaihtoa vuodesta 2001 alkaen, sille
ei voida määrätä sakkoa asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla. Asetuksessa N:o 1/2003 tarkoitetaan nimittäin päätöksen
tekemistä edeltävän tilikauden kokonaisliikevaihtoa. Sakon liittäminen tähän viimeksi mainittuun lukuun mahdollistaa yrityksen
koon ja vaikutuksen markkinoihin huomioon ottamisen. Merkityksellinen on näin ollen yritysten ajankohtainen tilanne niiden
liikevaihdon suhteen. Yrityksellä, jolla ei enää ole liikevaihtoa, ei ole vaikutusta markkinoihin, eikä sille vastaavasti
voida määrätä sakkoja.
Zwicky esittää seuraavaksi, että asiassa T-33/02, Britannia Alloys & Chemicals vastaan komissio, 29.11.2005 annettua tuomiota
(Kok., s. II-4973), johon komissio vetoaa, on tulkittava siten, että muun liikevaihdon kuin päätöksen tekemistä edeltävän
tilikauden liikevaihdon huomioon ottaminen on mahdollista, jos kyseessä oleva yritys on lopettanut liiketoimintansa taikka
vääristänyt liikevaihtoaan välttääkseen raskaat sakot. Näin ei ole esillä olevassa asiassa. Zwicky esittää tältä osin, että
se myi toimintansa kilpailutilanteensa huonontumisen vuoksi vuotta ennen komission tarkastuksia.
Zwicky korostaa lisäksi, että käsiteltävässä asiassa Gütermann on hankkinut sen liiketoiminnan varallisuuden hankinnan (asset
deal) yhteydessä ja että uudelleen aloitettuun toimintaan liittyvien tulojen on näin ollen täytynyt siirtyä Gütermannille
ja niiden on täytynyt nostaa sen liikevaihtoa, joka otetaan huomioon asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa sovellettaessa.
Lisäksi se väittää, että sen toiminnan myynti Gütermannille ei ole pelkästään yrityksen sisäistä uudelleenjärjestelyä.
Lopuksi se seikka, että kantajat lähettivät yhden ainoan asiakirjan vastauksena väitetiedoksiantoon, selittyy sillä, että
Gütermann jatkoi toimintaa teollisuuslanka-alalla, ja että Zwickyn hallintoneuvoston puheenjohtaja oli nimetty Gütermannin
hallintoneuvoston jäseneksi tämän toimen seurauksena. Tämä ei kuitenkaan muuta millään tavalla sitä, että Zwicky on riippumaton
Gütermannista ja ettei Gütermannista ole tullut Zwickyn osakkeenomistajaa.
Komissio esittää, että vaikka Zwickyn väite pitäisikin paikkansa, tämä kanneperuste on tehoton siltä osin kuin komissio määritteli
sakon enimmäismäärän edeltävän tilikauden liikevaihdon perusteella, kuten se oli jo tehnyt muissa asioissa. Se toteaa, että
Zwickyn kokonaisliikevaihto vuodelta 1999 oli 4,5 miljoonaa euroa, eikä määrältään 0,174 miljoonan euron suuruinen sakko ylitä
millään tavalla enimmäismäärää, joka on kymmenen prosenttia liikevaihdosta.
Toissijaisesti komissio esittää aluksi, että se otti huomioon – vaikka Gütermann ostikin marraskuussa 2000 Zwickyn toiminnan,
jota teollisuuslankamarkkinoiden kartelli koskee –, että Zwicky osallistui kymmenen vuoden ajan rikkomiseen, josta seuraamus
asetettiin, ja katsoi, että Zwickyn olemassaolon jatkuminen oikeudellisesti ”tyhjän kuoren” muodossa sen jälkeen, kun se myi
liiketoimintansa, on toimenpide, joka toteutettiin nimenomaisessa tarkoituksessa välttää kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättäviä
seuraamuksia. Se toteaa lisäksi, ettei Zwicky ole kiistänyt oikeuskäytäntöä, jonka mukaan yritystä silloin, kun kilpailusääntöjä
rikottiin, johtaneen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön on lähtökohtaisesti vastattava kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Se lisää, että koska Zwickyn hallintoneuvoston puheenjohtaja oli läsnä Gütermannin hallinnossa ja koska hänellä oli näin ollen
tarkat tiedot näiden kahden yrityksen osallistumisesta kartelliin, voidaan helposti ymmärtää ne syyt, joiden vuoksi tehtiin
päätös Zwickyn olemassaolon säilyttämisestä.
Komissio katsoo seuraavaksi, että Zwickyn tulkinta asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisesta virkkeestä ei sovi yhteen
tehokkuusperiaatteen kanssa, koska tämän tulkinnan mukaan yritykset voisivat kiertää velvollisuutensa pelkästään sisäisten
uudelleenjärjestelytoimien avulla. Tämä oli unionin yleisen tuomioistuimen kanta edellä 71 kohdassa mainitussa asiassa Britannia
Alloys & Chemicals vastaan komissio annetussa tuomiossa.
Komissio väittää lopuksi, että Zwickyn ja Gütermannin väliset läheiset siteet ilmenevät yhteisen vastauksen laatimisesta väitetiedoksiantoon
ja siitä, että niitä edustavat unionin yleisessä tuomioistuimessa samat asianajajat.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaan komissio voi määrätä yrityksille
sakon, joka on enintään kymmenen prosenttia niiden päätöksen tekemistä edeltävän tilikauden liikevaihdosta. Tämän kymmenen
prosentin enimmäismäärän tarkoituksena on välttää se, että sakot olisivat suhteettomia yrityksen kokoon verrattuna, ja erityisesti
se, että määrättäisiin sakkoja, joiden osalta on ennalta selvää, etteivät yritykset kykene suorittamaan niitä. Koska ainoastaan
kokonaisliikevaihto on todellinen mittari, jonka avulla on mahdollista saada likimääräistä tietoa tältä osin, tämä prosenttiluku
on ymmärrettävä siten, että siinä viitataan kokonaisliikevaihtoon (yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique diffusion française
ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 119 kohta).
On myös todettava, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan tarkoituksena on
antaa komissiolle toimivalta määrätä sakkoja, jonka avulla sen on mahdollista täyttää sille yhteisön oikeudessa annettu valvontatehtävä
(edellä 78 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomion 105 kohta ja asia T-224/00,
Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok., s. II-2597, 105 kohta). Tämä
tehtävä sisältää velvollisuuden selvittää yksittäisiä kilpailusääntöjen rikkomisia ja määrätä niistä seuraamuksia, kuten myös
velvollisuuden noudattaa sellaista yleistä politiikkaa, jolla pyritään kilpailuasioiden osalta soveltamaan perustamissopimuksessa
vahvistettuja periaatteita ja ohjaamaan yritysten käyttäytymistä näiden periaatteiden mukaisesti. Tämän johdosta komission
on huolehdittava sakkojen ehkäisevästä vaikutuksesta (em. asia Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
v. komissio, tuomion 105 ja 106 kohta).
Lisäksi on todettava, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa
tarkoitettu ”edellinen tilikausi” tarkoittaa lähtökohtaisesti jokaisen kyseessä olevan yrityksen viimeistä täyttä tilikautta
päätöksen tekemispäivään nähden (asia C-76/06 P, Britannia Alloys & Chemicals v. komissio, tuomio 7.6.2007, Kok., s. I-4405,
32 kohta).
Koska käsiteltävässä asiassa riidanalainen päätös tehtiin 14.9.2005, edellinen tilikausi oli 1.7.2004–30.6.2005. Zwicky oli
kuitenkin luovuttanut teollisuuslanka-alan toimintansa Gütermannille marraskuussa 2000. Vastaavasti komissio katsoi, ettei
sillä ollut riidanalaisen päätöksen tekemishetkellä tiedossa Zwickyn liikevaihtoa, joka olisi edustanut sen edellisen tilikauden
aikana harjoittamaa liiketoimintaa. Se nojautui muun muassa riidanalaisen päätöksen 383 perustelukappaleessa väitettyyn emoyhtiön
ja tytäryhtiön väliseen yhteyteen Gütermannin ja Zwickyn välillä, koska Zwicky oli luovuttanut teollisuuslanka-alan toimintansa
Gütermannille, ja katsoi voivansa tukeutua Gütermannin liikevaihtoon soveltaessaan kymmenen prosentin enimmäismäärää.
Zwickyn esittämistä väitteistä on erotettava kaksi osaa: yhtäältä komission valinta ottaa huomioon Gütermannin liikevaihto
ja toisaalta Zwickyn liikevaihdon jättäminen huomioon ottamatta 30.6.2005 päättyneeltä tilikaudelta, vaikka se oli nolla.
Zwickyn esittämien väitteiden ensimmäisen osan osalta on myönnettävä, että komissio on virheellisesti viitannut Gütermannin
liikevaihtoon määritelläkseen enimmäismäärän eli kymmenen prosenttia liikevaihdosta, jota ei saa ylittää Zwickylle määrättävää
sakkoa laskettaessa.
Gütermann on nimittäin vain aloittanut marraskuussa 2000 uudelleen Zwickyn toiminnan teollisuuslanka-alalla. Zwicky selitti
suullisessa käsittelyssä, että toiminnan luovuttaminen toteutettiin kahdella tavalla, yhtäältä tekemällä Sveitsissä varojen,
kuten varastojen ja koneiden, siirtosopimus ja toisaalta myymällä toiminta Saksassa.
Komissio väitti suullisessa käsittelyssä, ettei Gütermann ollut millään tavoin ottanut haltuunsa Zwickyä ja että näin ollen
ensiksi mainitusta ei ollut tullut toisen omistajaa. Teollisuuslankaan liittyvän toiminnan luovuttamisella ei näin ollen ollut
mitään vaikutusta Zwickyn oikeudelliseen ja taloudelliseen itsenäisyyteen.
Väitteet, joiden mukaan Zwickyn hallintoneuvoston puheenjohtajasta on tullut Gütermannin hallituksen jäsen, nämä kaksi yritystä
käyttävät samaa asianajajaa ja ne ovat toimittaneet yhteisen vastauksen väitetiedoksiantoon, eivät voi esillä olevassa asiassa
olla sellaisinaan perusteita komission kannalle, jonka mukaan näiden kahden yrityksen välillä on emoyhtiön ja tytäryhtiön
suhde.
Komissio ei ole myöskään millään tavalla osoittanut, kuinka tiedot, jotka Zwicky toimitti sille vastauksena sen tietojensaantipyyntöön,
joka koski Zwickyn toiminnan luovuttamista ja siteitä Gütermanniin, olisivat johtaneet sitä harhaan.
Tällä perusteella komissio on viitatessaan Gütermannin liikevaihtoon tehnyt arviointivirheen, mistä on tehty johtopäätöksiä
jäljempänä 104 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa.
Zwickyn esittämien väitteiden toisen osan, eli sen, ettei sen väitetystä liiketoiminnasta riidanalaista päätöstä edeltävän
vuoden aikana seurannutta liikevaihtoa, joka oli nolla, otettu huomioon, osalta on tarkasteltava sitä tapaa, jolla komission
on määriteltävä käsite ”edellinen tilikausi” niissä tapauksissa, joissa kyseisen yrityksen taloudellisessa tilanteessa on
tapahtunut olennaisia muutoksia kilpailusääntöjen rikkomisajanjakson lopun ja komission sakon määräämisestä tekemän päätöksen
välisenä aikana.
Mainitun käsitteen ”edellinen tilikausi” osalta on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön oikeuden säännöksen
tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut
päämäärät, jonka osa tämä säännös tai määräys on (ks. asia C‑17/03, VEMW ym., tuomio 7.6.2005, Kok., s. I‑4983, 41 kohta;
asia C‑391/05, Jan De Nul, tuomio 1.3.2007, Kok., s. I-1793, 20 kohta ja edellä 80 kohdassa mainittu asia Britannia Alloys
& Chemicals v. komissio, tuomio 7.6.2007, 21 kohta).
Tältä osin on todettava, kuten edellä 79 kohdassa on muistutettu, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen
N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan tarkoituksena on antaa komissiolle toimivalta määrätä sakkoja, jonka avulla sen on mahdollista
täyttää sille yhteisön oikeudessa annettu valvontatehtävä. Tämä tehtävä sisältää myös velvollisuuden määrätä seuraamuksia
lainvastaisesta toiminnasta ja ehkäistä sen uusiminen (asia 41/69, ACF Chemiefarma v. komissio, tuomio 15.7.1970, Kok., s.
661, Kok. Ep. I, s. 455, 173 kohta).
On lisättävä, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan mukaan komission on
otettava huomioon kyseessä olevan rikkomisen vakavuus ja kesto.
Nämä tekijät huomioon ottaen asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa
alakohdassa säädetyn liikevaihdosta laskettavan enimmäismäärän tarkoituksena on estää se, että komission määräämät sakot olisivat
suhteettomia kyseessä olevan yrityksen kokoon nähden (edellä 78 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique diffusion française
ym. v. komissio, tuomion 119 kohta).
Edellä todetuista seikoista seuraa, että käsitteen ”edellinen tilikausi” määrittämiseksi komission on kussakin yksittäistapauksessa
ja asiayhteyden sekä asetuksella N:o 17 ja asetuksella N:o 1/2003 käyttöön otetun seuraamusjärjestelmän tavoitteet huomioon
ottaen arvioitava kyseessä olevalle yritykselle tavoiteltua vaikutusta erityisesti sen liikevaihdon perusteella, joka kuvastaa
yrityksen tosiasiallista taloudellista tilannetta aikana, jona rikkomiseen on syyllistytty (ks. edellä 80 kohdassa mainittu
asia Britannia Alloys & Chemicals v. komissio, tuomio 7.6.2007, 25 kohta).
Sekä sen järjestelmän tavoitteista, jonka osia asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2
kohdan toinen alakohta ovat, että edellä 80 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että kymmenen prosentin
enimmäismäärän soveltaminen edellyttää yhtäältä, että komissiolla on tiedossaan päätöksen tekoajankohtaa edeltäneen tilikauden
liikevaihto, ja toisaalta, että nämä tiedot koskevat normaalin taloudellisen toiminnan täyttä tilikautta 12 kuukauden ajalta
(ks. edellä 71 kohdassa mainittu asia Britannia Alloys & Chemicals v. komissio, tuomio 29.11.2005, 38 kohta).
Jos siten tilikausi on päättynyt ennen päätöksen tekemistä, mutta kyseisen yrityksen vuotuista tilinpäätöstä ei ole vielä
tehty tai vielä ilmoitettu komissiolle, tällä on oikeus ja jopa velvollisuus käyttää aikaisemman tilikauden liikevaihtoa asetuksen
N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan soveltamiseksi. Samoin on niin,
että jos yritys on kirjanpitokäytäntöjen uudelleen organisoimiseksi tai muuttamiseksi esittänyt edellisen tilikauden osalta
tilejä, jotka koskevat alle 12 kuukauden ajanjaksoa, komissiolla on oikeus käyttää aikaisemman täyden tilikauden liikevaihtoa
näiden säännösten soveltamiseksi (ks. edellä 71 kohdassa mainittu asia Britannia Alloys & Chemicals v. komissio, tuomio 29.11.2005,
39 kohta). Tämä pätee myös siinä tapauksessa, jos yritys ei ole harjoittanut liiketoimintaa edeltävän tilikauden aikana, eikä
komissiolla näin ollen ole tiedossaan sen harjoittamaa taloudellista toimintaa edustavaa liikevaihtoa edelliseltä tilikaudelta.
Tätä kautta koskeva liikevaihto ei nimittäin anna mitään viitteitä kyseisen yrityksen koosta, toisin kuin oikeuskäytännössä
edellytetään, eikä se voi näin ollen toimia perustana asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan
2 kohdassa säädetyn enimmäismäärän määrittelylle (ks. edellä 71 kohdassa mainittu asia Britannia Alloys & Chemicals v. komissio,
tuomio 29.11.2005, 42 kohta).
On myös muistutettava, että edellä 71 kohdassa mainitussa asiassa Britannia Alloys & Chemicals, 29.11.2005 annetusta tuomiosta
(tuomion 49 kohta), jota voidaan soveltaa analogisesti käsiteltävässä asiassa, ilmenee, että yrityksen liikevaihto voi jopa
normaalin taloudellisen toiminnan harjoittamisen aikana pienentyä merkittävästi ja olennaisesti edeltäviin vuosiin verrattuna
eri syistä, kuten vaikean taloudellisen tilanteen, kyseisellä sektorilla vallitsevan kriisin, vahinkotapahtuman tai lakon
vuoksi. Kuitenkin siitä lähtien, kun yrityksellä on tosiasiallisesti liikevaihtoa täydeltä tilikaudelta, jonka aikana taloudellista
toimintaa, vaikkapa vähäistäkin, on harjoitettu, komission on otettava huomioon tämä liikevaihto määrittääkseen asetuksen
N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädetyn enimmäismäärän. Näin ollen ainakin tilanteissa,
joissa ei ole viitettä siitä, että yritys on lopettanut liiketoimintansa taikka vääristänyt liikevaihtoaan välttääkseen raskaat
sakot, on katsottava, että komissiolla on velvollisuus vahvistaa sakon enimmäismäärä viimeisimmän täyden liiketoimintavuoden
liikevaihdon perusteella (ks. edellä 71 kohdassa mainittu asia Britannia Alloys & Chemicals v. komissio, tuomio 29.11.2005,
49 kohta).
Zwicky esittää, että koska komissio ei ole millään tavalla osoittanut, että Zwicky on vääristänyt liikevaihtoaan, se on soveltanut
virheellisesti poikkeusta periaatteesta, jonka mukaan on otettava huomioon edellisen tilikauden liikevaihto. Kuten komissio
on suullisessa käsittelyssä tarkentanut, se ei millään tavoin moiti Zwickyä siitä, että se olisi toiminut väärin välttääkseen
raskaat sakot, vaan rajoittuu toteamaan tosiseikkoja kuvatessaan, että se on lopettanut toimintansa ja on siis olemassa ”tyhjänä
kuorena”.
Zwicky on maininnut kirjelmissään, että se on vuodesta 2001 alkaen tyytynyt hallinnoimaan kiinteistöjä, ja korostanut, ettei
sillä ole enää siitä lähtien ollut liikevaihtoa. Vastaavasti on todettava, ettei sillä myöskään ole ollut liikevaihtoa riidanalaista
päätöstä edeltäneenä täytenä tilikautena eli ajanjaksolla 1.7.2004–30.6.2005. Kun Zwickyltä tiedusteltiin suullisessa käsittelyssä
sen toiminnan tarkkaa luonnetta, se toisti väitteensä kiinteistöjen, joiden omistajana se oli pysynyt, hallinnoinnin harjoittamisesta.
Se tarkensi, että sen kiinteistökanta koostuu kiinteistöistä, joissa se harjoitti aikaisemmin teollisuuslankoihin liittyvää
toimintaa ja jotka olivat olleet tyhjillään siitä alkaen, kun se luovutti mainitun toiminnan Gütermannille, sekä aikaisemmille
työntekijöille vuokratuista asunnoista. Se väittää, että niitä voidaan käyttää vuokratarkoituksiin ja että se aikoo tehdä
investointeja tätä tarkoitusta varten. Se on myös laatinut kehityssuunnitelman yhteistyössä paikallisten viranomaisten kanssa.
Se totesi lopuksi, että sen jälkeen kun se lopetti toimintansa teollisuuslankamarkkinoilla, sillä ei ollut enää yhtään työntekijää.
Vaikka on selvää, että Zwickyn oikeudellinen olemassaolo jatkui sen jälkeen, kun se oli luovuttanut toimintansa Gütermannille,
on todettava, että vakavien merkkien, kuten nollaa osoittavan liikevaihdon useiden vuosien ajan, työntekijöiden puuttumisen
tai lisäksi konkreettisten todisteiden puuttumisen sen kiinteistöjen käytöstä tai investointihankkeista viimeksi mainittujen
käyttämiseksi, nojalla voidaan olettaa, ettei Zwicky jatkanut tavanomaisen liiketoiminnan harjoittamista edellä mainitussa
oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla nimenomaan ajanjaksolla 1.7.2004–30.6.2005.
Zwickyn kirjelmissä ja suullisessa käsittelyssä esittämät vastaukset jäivät epäselviksi, eikä unionin yleinen tuomioistuin
näin ollen voi todeta ”tavanomaisen liiketoiminnan” olemassaoloa. Lisäksi Zwicky on vahvistanut komission suullisessa käsittelyssä
lukeman asiakirjan otteen sisällön, jossa esitetään taloudellinen yhteenveto sen tilanteesta ja josta ilmenee, että liikevaihto
on nolla, tulot ovat nolla ja työntekijät puuttuvat, eikä se kiistä, että näin on ollut etenkin ajanjaksolla, joka alkoi sen
teollisuuslankatoiminnan luovuttamisesta Gütermannille ja jatkui 30.6.2005 asti.
Vastoin Zwickyn suullisessa käsittelyssä esittämiä väitteitä pelkästään se seikka, että hallintoneuvosto ja toimitusjohtaja
huolehtivat yhtiön kehityssuunnitelmasta, jonka olemassaoloa ei kuitenkaan ole osoitettu, ei riitä ratkaisevaksi näytöksi
mainitun yhtiön tavanomaisen liiketoiminnan olemassaolosta sellaisena kuin unionin yleinen tuomioistuin on sitä tulkinnut
edellä 71 kohdassa mainitussa asiassa Britannia Alloys & Chemicals vastaan komissio 29.11.2005 annetussa tuomiossa.
Tästä seuraa, että komission velvollisuutena oli ottaa huomioon Zwickyn 30.6.2005 päättyneen tilikauden liikevaihtoa aikaisempi
kokonaisliikevaihto.
Gütermannin kokonaisliikevaihtoon viittaamista koskevan komission arviointivirheen seurausten osalta on määriteltävä, onko
tämän virheen vuoksi perusteltua, että unionin yleinen tuomioistuin alentaa Zwickyn eduksi sille määrätyn sakon määrää tai
kumoaa sen.
Tältä osin on todettava, että kun on kyse sellaisista päätöksistä nostetuista kanteista, joissa komissio on määrännyt yrityksille
sakkoja kilpailusääntöjen rikkomisesta, unionin yleinen tuomioistuin on kahdella tapaa toimivaltainen. Yhtäältä sen tehtävänä
on tutkia päätösten laillisuus EY 230 artiklan nojalla (asia C-297/98 P, SCA Holding v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok.,
s. I-10101, 53 ja 54 kohta).
Toisaalta unionin yleisellä tuomioistuimella on toimivalta EY 229 artiklassa, asetuksen N:o 17 17 artiklassa ja asetuksen
N:o 1/2003 31 artiklassa sille annetun täyden harkintavallan nojalla arvioida, onko sakkojen suuruus asianmukainen. Tämä arviointi
saattaa edellyttää sellaisten lisätietojen esittämistä ja huomioon ottamista, joita EY 253 artiklassa asetettu perusteluvelvollisuus
ei sinänsä edellytä mainitsemaan päätöksessä (edellä 105 kohdassa mainittu asia SCA Holding v. komissio, tuomion 55 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo käsiteltävässä asiassa täyttä harkintavaltaansa käyttäen, että ei ole viitattava Gütermannin,
vaan Zwickyn liikevaihtoon.
Edellä esitetyillä perusteilla ja asiassa Britannia Alloys & Chemicals vastaan komissio annetun tuomion (edellä 71 ja 80 kohta)
valossa Zwickyn viimeisin liikevaihto, joka kertyi sen todellisesta liiketoiminnasta ja johon komission olisi pitänyt viitata,
on tilikauden 1.7.1999–30.6.2000 liikevaihto. Riidanalaisen päätöksen 76 perustelukappaleesta ilmenee, että mainittu liikevaihto
oli 4,5 miljoonaa euroa. Komission Zwickylle määräämän sakon määrä on 205 000 euroa, joten se ei ylitä millään tavalla kymmentä
prosenttia tästä liikevaihdosta.
Lisäksi on todettava, että Zwicky väitti suullisessa käsittelyssä, että toissijaista ratkaisua, joka on viitata sen 30.6.2000
päättyneen tilikauden liikevaihtoon, ei voida hyväksyä sillä perusteella, että se johtaisi sen liikevaihdon huomioon ottamiseen
kaksi kertaa. Koska Gütermann otti haltuunsa Zwickyn teollisuuslankaan liittyvään toiminnan, komissio on jo ottanut huomioon
tästä toiminnasta saadun liikevaihdon Gütermannin kokonaisliikevaihdossa. Komissio esitti, että tämä väite on uusi ja että
se on näin ollen hylättävä.
Tämä Zwickyn väite on hylättävä siltä osin kuin se ei ole perusteltu.
Zwicky nimittäin katsoo väitteessään, että toissijainen ratkaisu johtaisi jo Gütermannille luetun liikevaihdon lukemiseen
Zwickylle. Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että ainoa esillä olevassa asiassa esiintyvä kysymys on selvittää, mikä on
merkityksellinen liikevaihto, jonka perusteella Zwickylle määrätyn sakon kymmenen prosentin enimmäismäärä on laskettava. Kuten
edellä on osoitettu, ainoa hyväksyttävä liikevaihto tätä tarkoitusta varten on Zwickyn 4,5 miljoonan euron liikevaihto tilikaudelta
1.7.1999–30.6.2000.
Vaikka myönnettäisiinkin tämän ratkaisun johtavan Zwickyn liikevaihdon huomioon ottamiseen kaksi kertaa Gütermannin ja Zwickyn
sakon laskemisen tässä vaiheessa, olisi katsottava, että lainvastaisuuteen on syyllistytty Gütermannin vahingoksi. Zwickyn
väitteellä pyydetään näin ollen todellisuudessa unionin yleistä tuomioistuinta tarkastamaan Gütermannin sakon määrän lainmukaisuus.
Zwickyllä ei ole tältä osin kanneoikeutta. Jos nimittäin se, jolle tietty päätös on osoitettu, päättää nostaa tästä päätöksestä
kumoamiskanteen, unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu vain ne päätöksen osat, jotka koskevat tätä adressaattia.
Sitä vastoin osat, jotka koskevat muita adressaatteja ja joista ei ole valitettu, eivät ole sen asian kohteena, joka on saatettu
unionin tuomioistuimen ratkaistavaksi (asia C-310/97 P, komissio v. AssiDomän Kraft Products ym., tuomio 14.9.1999, Kok.,
s. I-5363, 53 kohta).
Edellä esitetyn perusteella Zwickyn esittämä kanneperuste, joka liittyy asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen
N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan rikkomiseen, on hylättävä.

Kanneperuste, johon Gütermann ja Zwicky vetoavat ja joka liittyy rikkomisen vakavuuden virheelliseen arviointiin sen vaikutusten
osalta
Asianosaisten lausumat
Ensiksi kantajat esittävät, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [EHTY] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien
sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) ja vakiintuneen päätöskäytännön
mukaan rikkomuksen vakavuuden arviointi riippuu nimenomaan rikkomisen konkreettisesta vaikutuksesta markkinoihin. Suhteellisuusperiaatteen
nojalla komissiolla on velvollisuus ottaa tällainen vaikutus huomioon rikkomuksen vakavuutta arvioidessaan. Kantajat tarkentavat,
että ne eivät pyri tällä väitteellä kiistämään rikkomista sellaisenaan, vaan niiden tarkoituksena on kyseenalaistaa sen luokittelu
erittäin vakavaksi rikkomiseksi.
Toiseksi kantajat tarkastelevat kysymystä rikkomisen konkreettisesta vaikutuksesta markkinoihin ja katsovat, ettei sellaista
ole. Ne arvioivat näin ollen, että komissio ei voi vedota tällaiseen vaikutukseen katsoakseen rikkomisen hyvin vakavaksi.
Vaikka ne myöntävät, että eri yritykset ovat yleensä panneet toimeen hinnankorotukset, jotka käyvät ilmi kokouksissa sovituista
hinnastoista, ne katsovat kuitenkin, etteivät nämä hinnankorotukset ole johtaneet todellisten nettohintojen nousuun. Komission
riidanalaisen päätöksen 4.1.4 kohdassa esittämien toteamusten perusteella ei voida tehdä johtopäätöstä tällaisesta vaikutuksesta.
Se seikka, että yritykset ovat kokoontuneet yhdentoista vuoden ajan, ei sellaisenaan riitä sen toteamiseksi, että hinnankorotuksilla
on ollut vaikutus nettohintoihin. Kantajat katsovat nimittäin näyttäneensä toteen sen, että kokousten pääasiallinen tarkoitus
oli tietojen laillinen vaihto. Komissio myöntää kantajien mukaan itse, ettei sillä ole todisteita, joiden perusteella se voisi
todeta konkreettisen vaikutuksen olemassaolon.
Teollisuuslanka-alan hintojenmäärittelyn erityispiirteiden vuoksi – asiakkailta ei juuri koskaan laskuteta hinnastoon sisältyviä
hintoja – kantajat katsovat, ettei esillä olevassa asiassa voida sopimuksen täytäntöönpanon perusteella mitenkään katsoa,
että on olemassa konkreettinen vaikutus markkinoihin. Päinvastoin markkinoiden todelliset keskimääräiset hinnat eivät ole
nousseet ja ne ovat jopa laskeneet.
Kolmanneksi kantajat vetoavat siihen, ettei rikkomisella ole ollut konkreettista vaikutusta todellisiin keskimääräisiin hintoihin,
ja väittävät, ettei rikkomista olisi pitänyt luokitella erittäin vakavaksi erillisenä rikkomisena, ja toteavat näin ollen,
että komission olisi pitänyt katsoa tämä seikka lieventäväksi olosuhteeksi niiden osalta.
Kun otetaan huomioon kyseessä olevien yritysten huomattavan erilainen koko ja niiden vähäinen liikevaihto kyseisillä markkinoilla,
kantajat väittävät, että komission olisi pitänyt ottaa suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan mukaisesti huomioon kantajien eduksi
se, ettei rikkomisella ollut todellista vaikutusta niiden nettohintoihin.
Ne väittävät, että komissio on tyytynyt vertailemaan markkinoilla olevien yritysten suhteellista kokoa niiden liikevaihdon
perusteella ja näin ollen ottanut huomioon vain eri yritysten abstraktin taloudellisen kyvyn vaikuttaa kilpailuun, eikä eri
yritysten toiminnan konkreettista vaikutusta nettohintoihin.
Neljänneksi komissio on katsonut virheellisesti Zwickyn osallistuneen kilpailusääntöjen rikkomiseen Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla,
koska se ei ole koskaan harjoittanut toimintaa näiden maiden teollisuuslankamarkkinoilla.
Komissio vaatii, että tämä kanneperuste hylätään.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava, että rikkomisen vakavuuden arvioinnin osalta suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan ensimmäisessä ja toisessa
alakohdassa määrätään seuraavaa:
”Rikkom[i]sen vakavuuden arvioinnissa on otettava huomioon sen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa,
ja laajuus asian kannalta merkityksellisillä maantieteellisillä markkinoilla.
Rikkom[i]set voidaan jakaa kolmeen luokkaan, nimittäin vakavaa vähäisempiin, vakaviin ja erittäin vakaviin rikkom[i]siin.”
Komissio on riidanalaisessa päätöksessä esittänyt kolme seuraavaa seikkaa:
–        Kyseessä oleva rikkominen koostuu etenkin arkaluonteisten tietojen vaihtamisesta hinnastoista ja/tai asiakaskohtaisista hinnoista,
hinnankorotusten ja/tai tavoitehintojen sopimisesta ja kilpailun välttämisestä hinnoilla, jotka alittavat vakiintuneen toimittajan
hinnat, ja tällaiset menettelytavat ovat jo luonteensa vuoksi EY 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan
määräysten mukaisia vakavimpia rikkomisia (riidanalaisen päätöksen 345 perustelukappale)
–        rikkovat sopimukset on pantu täytäntöön ja niillä on ollut vaikutus ETA:n markkinoihin kyseisen tuotteen osalta, vaikka tätä
vaikutusta ei voidakaan täsmällisesti mitata (riidanalaisen päätöksen 351 perustelukappale)
–        kartelli kattoi useita ETA:n osapuolia, eli Benelux-maat ja Pohjoismaat (riidanalaisen päätöksen 352 perustelukappale).
Komission johtopäätöksen sanamuoto on seuraava (riidanalaisen päätöksen 353 perustelukappale):
”Kun otetaan huomioon kaikki nämä tekijät, komissio katsoo, että [riidanalaisessa päätöksessä] mainitut yritykset ovat syyllistyneet
EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan erittäin vakavaan rikkomiseen.”
Kantajat kiistävät erittäin vakavan rikkomisen yhtäältä väittämällä, että komissio on todennut, että on olemassa konkreettinen
vaikutus markkinoihin ilman, että se voisi osoittaa sitä, ja toisaalta väittämällä, ettei ole olemassa vaikutusta nettohintoihin
tai ainakaan mitään konkreettista vaikutusta todellisiin keskimääräisiin hintoihin.
Ensiksi on syytä muistuttaa, että arvioidessaan kilpailusääntöjen rikkomisen konkreettisia vaikutuksia markkinoihin komission
on käytettävä vertailukohtana sitä kilpailutilannetta, joka olisi normaalisti vallinnut ilman kilpailusääntöjen rikkomista
(asia T-69/04, Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio, tuomio 8.10.2008, 165 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa;
ks. vastaavasti asia T‑347/94, Mayr-Melnhof v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II‑1751, 235 kohta ja edellä 67 kohdassa
mainittu asia Thyssen Stahl v. komissio, tuomion 645 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että kantajat eivät ole mitenkään kyseenalaistaneet kartellin täytäntöönpanoa. Päinvastoin
Gütermannin kannekirjelmän 40 kohdasta ja Zwickyn kannekirjelmän 46 kohdasta ilmenee, että ne ovat ”nimenomaisesti myöntäneet
sekä vastauksessaan väitetiedoksiantoon että [mainittuihin kannekirjelmiin] sisältyvän tosiseikkojen esityksen yhteydessä”,
että ”eri yritykset ovat yleensä panneet täytäntöön hinnastoissa, joista on päätetty kokousten aikana, esiintyvät hinnankorotukset”.
Komissio voi erityisesti hintakartellin yhteydessä laillisesti päätellä, että kilpailusääntöjen rikkomisella on ollut vaikutuksia,
koska kartellin jäsenet ovat toteuttaneet toimenpiteitä soveltaakseen sovittuja hintoja esimerkiksi nostamalla hinnaston hintoja,
jotka ovat todellisten hintojen laskemisen perustana, luopumalla alennuksista, nostamalla erityishintoja ja painostamalla
valitusten avulla yritystä, joka rikkoo sopimusta olla kilpailematta hinnoilla, jotka alittavat vakiintuneen toimittajan hinnat.
Jotta vaikutus markkinoihin voidaan päätellä, riittää, että sovitut hinnat ovat olleet perustana vahvistettaessa yksittäisiä
transaktiohintoja, jolloin asiakkaiden neuvotteluvara on kaventunut (edellä 126 kohdassa mainittu asia Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik
v. komissio, tuomion 166 kohta; ks. tältä osin edellä 61 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym.
v. komissio, tuomion 743–745 kohta).
Komissiolta ei sitä vastoin voida vaatia, mikäli kartellin täytäntöönpano on näytetty toteen, että se osoittaisi järjestelmällisesti,
että asianomaiset yritykset ovat todellisuudessa kyenneet sopimusten avulla saavuttamaan transaktioille korkeamman hintatason
kuin se, joka ilman kartellia olisi vallinnut (edellä 61 kohdassa mainittu asia Hoechst v. komissio, tuomion 348 kohta; ks.
vastaavasti edellä 61 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 743–745 kohta).
Lisäksi olisi suhteetonta vaatia tällaista toteennäyttämistä, joka vaatisi huomattavia resursseja, koska se edellyttäisi turvautumista
hypoteettisiin laskelmiin, jotka perustuisivat taloudellisiin malleihin, joiden paikkansapitävyyden varmistaminen olisi tuomioistuimelle
hankalaa ja joiden oikeellisuutta ei ole millään tavoin osoitettu (edellä 126 kohdassa mainittu asia Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik
v. komissio, tuomion 167 kohta).
Jotta näet kyettäisiin arvioimaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta, on ratkaisevaa tietää, olivatko kartellin jäsenet
tehneet kaikkensa antaakseen aikomuksilleen todellisen vaikutuksen. Siihen, mitä tämän jälkeen tapahtui todellisuudessa saavutettujen
markkinahintojen tasolla, olivat omiaan vaikuttamaan muut tekijät, jotka eivät olleet kartellin jäsenten määräämisvallassa.
Kartellin jäsenet eivät voi lukea omaksi hyväkseen ja sakon alentamisen perusteeksi ulkoisia tekijöitä, jotka ovat haitanneet
niiden pyrkimyksiä (edellä 126 kohdassa mainittu asia Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio, tuomion 168 kohta).
Lisäksi komissio on luetellut riidanalaisen päätöksen 4.1.4 kohdassa sarjan konkreettisia ja uskottavia seikkoja, joilla osoitetaan,
että kartelli on vaikuttanut konkreettisesti markkinoihin. Tältä osin on aluksi hyväksyttävä komission riidanalaisen päätöksen
164 kohdassa esittämät toteamukset, joiden mukaan hinnaston hintojen korotukset, jotka Gütermann on muutoin itse vahvistanut,
tarkoittivat nettohintojen nostoa tiettyjen pienten asiakkaiden osalta, joiden neuvotteluvalta on yleensä pienempi. Tämän
jälkeen on hyväksyttävä komissio riidanalaisen päätöksen 165 kohdassa tekemä toteamus, jonka mukaan hinnastohintojen korottaminen
olisi voinut vaikuttaa myös suurilta asiakkailta veloitettavien todellisten hintojen tasoon siltä osin kuin hinnaston hinnat
olivat olleet lähtökohtana näiden asiakkaiden kanssa neuvoteltaessa. Lopuksi komission toteamuksilla siitä, että tietyt yritykset
ovat tosiasiassa nostaneet erityisiä hintoja ja luopuneet alennuksista, pyritään vahvistamaan, että rikkomisella on ollut
konkreettinen vaikutus kyseessä oleviin markkinoihin.
Komissio on voinut näiden toteamusten ja sen seikan, että kartelli on kestänyt yli 11 vuotta, nojalla todeta perustellusti,
että vaikutus markkinoihin on ollut konkreettinen.
Toiseksi niiden väitteiden osalta, jotka koskevat yhtäältä sitä, ettei kartelli vaikuttanut konkreettisesti kantajien keskimääräisiin
hintoihin, ja toisaalta sitä, ettei Zwicky ole koskaan harjoittanut toimintaa Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla, on
kyse näiden kahden yrityksen omasta toiminnasta, eikä niitä voida näin ollen hyväksyä. Tietyn yrityksen omaksumakseen väittämällä
käyttäytymisellä ei ole nimittäin merkitystä, kun arvioidaan kartellin vaikutusta markkinoihin. On otettava huomioon ainoastaan
kilpailusääntöjen rikkomisen kokonaisuuden vaikutukset (edellä 45 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni,
tuomion 152 kohta ja asia T-7/89, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio 17.12.1991, Kok., s. II-1711, Kok. Ep. XI, s. II‑79,
342 kohta).
Näin ollen komissio on ottanut huomioon Gütermannin ja Zwickyn kilpailusääntöjä rikkovan toiminnan arvioidakseen näiden yritysten
yksilöllistä tilannetta, mutta sillä ei ole minkäänlaista vaikutusta rikkomisen luokittelussa ”erittäin vakavaksi” rikkomiseksi.
Lisäksi ei ole merkityksellistä, ettei Zwicky ole koskaan harjoittanut toimintaa Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla.
Kuten edellä 51 kohdassa on muistutettu, Zwicky ei ole millään tavalla kyseenalaistanut yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua
kilpailusääntöjen rikkomista Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla.
Komission riidanalaisen päätöksen 166 perustelukappaleessa mainitseman, rikkomisen pitkään kestoon liittyvän kartellin vaikutusta
koskevan todisteen osalta on todettava, että koska moitittuja käytäntöjä oli sovellettu yli yhdentoista vuoden ajan, ei ole
luultavaa, että tuottajat olisivat kyseisenä aikana katsoneet, että nämä menetelmät olisivat olleet täysin tehottomia ja hyödyttömiä
(ks. vastaavasti edellä 61 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 748 kohta
ja asia T-64/02, Heubach v. komissio, tuomio 29.11.2005, Kok., s. II-5137, 130 kohta).
Lopuksi on korostettava, ettei kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arviointia koskevilla kolmella seikalla ole samaa painoarvoa
kattavassa tutkimuksessa. Kilpailusääntöjen rikkomisen laadulla on ensisijainen merkitys erityisesti silloin, kun kilpailusääntöjen
rikkomisia luonnehditaan ”erittäin vakaviksi”. Tältä osin suuntaviivoissa erittäin vakavina pidettyjen kilpailusääntöjen rikkomisten
kuvauksesta ilmenee, että sopimuksia tai yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joilla pyritään, kuten tässä tapauksessa, muun
muassa hintojen vahvistamiseen, voidaan jo laatunsa perusteella luonnehtia ”erittäin vakaviksi”, ilman että näitä menettelytapoja
olisi tarpeen luonnehtia tietyn vaikutuksen tai maantieteellisen laajuuden perusteella. Tätä päätelmää tukee se, että vaikka
kilpailusääntöjen vakavien rikkomisten kuvauksessa mainitaan nimenomaisesti vaikutus markkinoihin ja vaikutus suureen osaan
yhteismarkkinoista, kilpailusääntöjen erittäin vakavien rikkomisten osalta ei sitä vastoin esitetä vaatimusta todellisesta
vaikutuksesta markkinoihin eikä vaatimusta vaikutusten toteutumisesta tietyllä maantieteellisellä alueella (yhdistetyt asiat
T‑49/02–T‑51/02, Brasserie nationale v. komissio, tuomio 27.7.2005, Kok., s. II‑3033, 178 kohta; asia T-38/02, Groupe Danone
v. komissio, tuomio 25.10.2005, Kok., s. II-4407, 150 kohta; edellä 61 kohdassa mainittu asia Hoechst v. komissio, tuomion
345 kohta ja edellä 126 kohdassa mainittu asia Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio, tuomion 171 kohta).
Käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksen I osassa kuvatuista seikoista sekä sen 345 ja 346 perustelukappaleesta ilmenee,
että rikkominen on ollut luonteensa vuoksi erittäin vakava. Tästä seuraa, että jo kilpailusääntöjen rikkomisen luonteen perusteella
on hyväksyttävä sen luokittelu ”erittäin vakavaksi”.
Edellä esitetyillä perusteilla kilpailusääntöjen rikkomisen virheelliseen luokitteluun sen vaikutusten osalta liittyvä kanneperuste
on hylättävä.

Kanneperuste, johon Gütermann ja Zwicky vetoavat ja joka koskee rikkomisen keston virheellistä arviointia
Asianosaisten lausumat
Tämän kanneperusteen tueksi on esitetty useita väitteitä.
Aluksi kantajat moittivat komissiota siitä, että se on soveltanut automaattisesti laskentapohjan korottamista kymmeneen prosenttiin
rikkomisvuotta kohden, vaikka tämä prosenttiosuus on vain suuntaviivoissa pitkään kestäneiden rikkomisten osalta säädetty
enimmäisraja, eikä sääntö. Suuntaviivoissa ei nimittäin säädetä, että komission on automaattisesti korotettava laskentapohjaa
määrällä, joka vastaa tiettyä prosenttiosuutta jokaista rikkomisvuotta kohden, vaan annetaan komissiolle harkintavaltaa. Käsiteltävässä
asiassa komissio ei ole käyttänyt tätä valtaa korottaessaan sakon laskentapohjaa keston perusteella eikä määrittäessään tämän
korotuksen suuruutta.
Toiseksi kantajille määrättyihin sakkoihin sovellettu viiden prosentin korotus Gütermannin osalta yhdeksän kuukauden rikkomisjaksosta
vuonna 2001 ja Zwickyn osalta kymmenen kuukauden rikkomisjaksosta vuonna 2000 on ristiriidassa suuntaviivojen 1 kohdan B alakohdan
yksiselitteisen tekstin kanssa, koska siinä säädetään ainoastaan korotuksesta kokonaisten vuosien osalta. Komission käsitystä
tältä osin ei ole myöskään vahvistettu oikeuskäytännössä.
Kolmanneksi näille kahdelle yritykselle määrättyjen sakkojen laskentapohjan kiinteät korotukset, Gütermannin osalta 115 prosenttia
ja Zwickyn osalta 105 prosenttia, ovat lainvastaisia, koska ne on laskettu yhtenäisellä tavalla kaikkien maiden osalta, joita
rikkominen koskee, eikä rikkomisten todellista kestoa ole otettu huomioon. Komissio on nimittäin katsonut, että Benelux-maita
ja Pohjoismaita, vaikka ne ovat kaksi eri markkina-aluetta, on käsiteltävä yhdessä, koska niistä on keskusteltu samoina päivinä
ja koska osallistuneet yritykset ovat samat. Zwicky huomauttaa kuitenkin, ettei se ole koskaan toiminut Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla
eikä se ole tämän vuoksi osallistunut näitä maita koskeviin rikkomisiin. Kantajat myös muistuttavat, että ETA-sopimus tuli
voimaan vasta 1.1.1994 ja että siltä osin kuin sopimukset koskivat myös Suomea, Norjaa ja Ruotsia, niillä ei rikottu EY 81
artiklaa tai ETA-sopimuksen 53 artiklaa ennen tätä ajankohtaa. Ne katsovat, että komission olisi pitänyt ottaa tämä huomioon
arvioidessaan rikkomisen kestoa.
Kantajat katsovat näin ollen, että komissio ei ole erottanut toisistaan yhtäältä aineellista tosiseikkaa, joka on kilpailuoikeuden
rikkominen yhtenä kokonaisuutena pidettävänä jatkettuna kilpailusääntöjen rikkomisena Gütermannin osalta tammikuusta 1990
syyskuuhun 2001 ja Zwickyn osalta tammikuusta 1990 ja marraskuuhun 2000, ja toisaalta tämän tosiseikan oikeudellista arviointia
EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisena.
Gütermannin mukaan komission olisi pitänyt tehdä konkreettinen, eritelty laskelma sakon laskentapohjasta ja ottaa huomioon
yhtäältä liikevaihto Benelux-maiden ja Tanskan teollisuuslankamarkkinoilla ja toisaalta liikevaihto Suomen, Norjan ja Ruotsin
teollisuuslankamarkkinoilla. Komissio olisi näin ollen saanut tulokseksi kaksi laskentapohjan osaa, joihin sen olisi tämän
jälkeen pitänyt soveltaa eri prosenttiosuuksia sen mukaan, mikä oli rikkomisen kesto näissä maaryhmissä, eli 115 prosentin
osuutta laskentapohjan osaan, joka koskee rikkomista Benelux-maissa ja Tanskassa, ja 75 prosentin osuutta laskentapohjan osaan,
joka koskee rikkomista Suomessa, Norjassa ja Ruotsissa.
Komissio kiistää nämä väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan mukaan rikkomisen kesto on yksi niistä
seikoista, jotka on otettava huomioon määriteltäessä kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneille yrityksille määrättävän
sakon suuruutta.
Kilpailusääntöjen rikkomisen kestoon liittyvän tekijän osalta suuntaviivoissa erotetaan toisistaan lyhytaikaiset rikkomiset
(yleensä alle yksi vuosi), joiden osalta rikkomisen vakavuuden perusteella todettua laskentapohjaa ei pidä korottaa, keskipitkän
ajan kestävät rikkomiset (yleensä yhdestä viiteen vuotta), joiden osalta tätä määrää voidaan korottaa 50 prosentilla, ja pitkäaikaiset
rikkomiset (yleensä yli viisi vuotta), joiden osalta tätä määrää voidaan korottaa 10 prosentilla vuotta kohden (1 kohdan B
alakohdan ensimmäinen alakohta).
Riidanalaisen päätöksen 359 ja 360 perustelukappaleesta, joiden sisältöä kantajat eivät ole kiistäneet, ilmenee, että ne ovat
osallistuneet kartelliin Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla, Gütermann tammikuusta 1990 syyskuuhun
2001, eli sen rikkomisen kesto on 11 vuotta 9 kuukautta, ja Zwicky tammikuusta 1990 marraskuuhun 2000, eli sen rikkomisen
kesto on 10 vuotta 10 kuukautta. Nämä molemmat ajanjaksot vastaavat pitkäaikaista rikkomista. Niiden sakon laskentapohjaa
on vastaavasti korotettu Gütermannin osalta 115 prosenttia ja Zwickyn osalta 105 prosenttia rikkomisen keston perusteella.
Ensiksi kantajien väitteen osalta, että komissio on soveltanut automaattisesti kymmenen prosentin enimmäiskorotusta rikkomisen
vuotta kohden, on muistutettava, että suuntaviivojen 1 kohdan B alakohdan ensimmäisen kohdan kolmannessa luetelmakohdassa
ei määrätä myöskään automaattisesta vuosittaisesta kymmenen prosentin korotuksesta pitkän kilpailusääntöjen rikkomisen osalta
vaan jätetään tältä osin komissiolle harkintavaltaa (edellä 61 kohdassa mainittu asia Hoechst v. komissio, tuomion 396 kohta
ja asia T-53/03, BPB v. komissio, tuomio 8.7.2008, 362 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Edeltävästä 149 kohdasta seuraa käsiteltävässä asiassa, että komissio on noudattanut suuntaviivoissa määrättyjä sääntöjä,
kun se korotti rikkomisen vakavuuden perusteella todettua sakon määrää sen keston perusteella. Kun otetaan huomioon esillä
olevassa asiassa vallitsevat seikat, komissio ei ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä, kun se on korottanut sakkoa kymmenellä
prosentilla jokaisen rikkomisvuoden osalta.
Toiseksi väite, jonka mukaan sakon laskentapohjan viiden prosentin korottaminen jokaiselta yli kuuden kuukauden ajanjaksolta
ei ole perusteltua, on hylättävä. Suuntaviivoissa ei nimittäin mitenkään kielletä ottamasta huomioon rikkomisen tosiasiallista
kestoa sakon määrää laskettaessa. Tällainen lähestymistapa on täysin looginen ja järkevä ja kuuluu joka tapauksessa komission
harkintavallan piiriin (edellä 150 kohdassa mainittu asia BPB v. komissio, tuomion 361 kohta).
Kolmanneksi kantajat väittävät virheellisesti, että rikkomisen kesto on laskettu samalla tavalla kaikkien maiden osalta, joita
rikkominen koskee, ottamatta huomioon sitä, ettei Zwicky toiminut Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla ja tuntematta
rikkomisten todellista kestoa Benelux-maiden ja Pohjoismaiden markkinoilla.
Ensiksi on muistutettava, että komission mukaan kantajat ovat osallistuneet EY 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan
1 kohdan monitahoiseen, yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun rikkomiseen ja että tämä rikkominen on ulottunut useisiin
ETA:n maihin. On myös korostettava, että kantajat ovat vahvistaneet suullisessa käsittelyssä, etteivät ne kiistä esillä olevassa
asiassa yhtenä kokonaisuutena pidettävää rikkomista.
Ensiksi Zwicky ei ole poissaoloonsa Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilta liittyvän väitteensä osalta osoittanut, millä
tavoin tällainen poissaolo on vaikuttanut komission tekemään rikkomisen keston laskemiseen. Sakon korotuksen laskeminen vastaa
nimittäin rikkomisen kestoa, ja se on tehty sakon laskentapohjaan perustuen, joka taas on vahvistettu Zwickyn kyseisten markkinoiden
vuoden 1999 liikevaihdon perusteella. Tämän yrityksen poissaolo Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilta on jo vaikuttanut
liikevaihdon kautta siltä osin kuin se ei määritelmällisesti lainkaan sisällä tuloja olemattomasta toiminnasta Pohjoismaiden
markkinoilla.
Kuten lisäksi edellä 50 kohdassa on muistutettu, sillä, että yritys ei ole osallistunut kaikkiin yhteistoimintajärjestelyn
osatekijöihin tai että sen osuus on ollut vähäinen niissä osatekijöissä, joihin se on osallistunut, ei ole merkitystä osoitettaessa
kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa. Kun on osoitettu, että yritys tiesi muiden osallistujien sääntöjenvastaisista menettelytavoista
tai kykeni kohtuullisesti ennustamaan ne ja että se oli valmis hyväksymään riskin, myös sitä pidetään koko siltä ajalta, jona
se on osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen, vastuullisena menettelytavoista, joita muut yritykset ovat panneet täytäntöön
saman kilpailusääntöjen rikkomisen yhteydessä (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P
ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 328 kohta). Käsiteltävässä asiassa Zwicky
ei suinkaan ollut tietämätön muiden osallistujien kilpailusääntöjä rikkovasta toiminnasta Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla,
ja se osallistui tehokkaasti näitä markkinoita koskeviin kokouksiin. Komissio on näin ollen perustellusti lukenut Zwickyn
syyksi yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen mukaan luettuna rikkomisen osan, johon on syyllistytty
Pohjoismaiden markkinoilla, ja se on implisiittisesti katsonut, ettei rikkomisen kestoa ole jaettava kyseisille markkinoille
osallistumisen voimakkuuden perusteella.
Jos kyseessä olevan yrityksen asema kartellissa on otettu asianmukaisesti huomioon sakon laskentapohjaa määritettäessä, sitä
seikkaa, että yritys ei ole osallistunut kaikkiin kartellin muodostaviin osatekijöihin, ei voida ottaa uudelleen huomioon
rikkomisen kestoa määritettäessä (asia T-50/03, Saint-Gobain Gyproc Belgium v. komissio, tuomio 8.7.2008, 108 kohta, ei vielä
julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Toiseksi on hylättävä kantajien väite, jonka mukaan rikkomisen kesto olisi pitänyt laskea ottamalla huomioon rikkomisen voimakkuuden
vaihtelut ja näin ollen tehdä ero maaryhmien, kuten yhtäältä Benelux-maiden ja Tanskan ja toisaalta Suomen, Norjan ja Ruotsin
välillä.
Oikeuskäytännöstä ilmenee nimittäin, että korotus tehdään soveltamalla tiettyä prosenttimäärää laskentapohjaan, joka määritellään
koko rikkomisen vakavuuden perusteella ja joka siis heijastelee rikkomisen eri voimakkuuksia. Näin ollen tämän määrän korottamiseksi
rikkomisen keston perusteella ei siis olisi loogista ottaa huomioon rikkomisen voimakkuudessa asianomaisen ajanjakson kuluessa
tapahtuneita muutoksia (edellä 150 kohdassa mainittu asia BPB v. komissio, tuomion 364 kohta).
Vaikka tiettyjen kartellityyppien oletetaan lähtökohtaisesti tarkoitetun pitkäaikaisiksi, toisistaan on aina erotettava asetuksen
N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti niiden tosiasiallinen kesto ja niiden
luonteesta johtuva vakavuus (yhdistetyt asiat T-71/03, T-74/03, T-87/03 ja T-91/03, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 15.6.2005,
275 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Näin ollen kilpailusääntöjen rikkomisen keston vuoksi tehtävässä korotuksessa
ei oteta huomioon toista kertaa rikkomisen vakavuutta (edellä 61 kohdassa mainittu asia Hoechst v. komissio, tuomion 397 kohta).
Käsiteltävässä asiassa rikkominen toteutui ensiksi Tanskan ja Benelux-maiden teollisuuslankamarkkinoilla. ETA-sopimuksen voimaantulosta
alkaen rikkomisen voimakkuus kasvoi, koska se ulottui Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoille. Koska on näytetty toteen,
että eri maantieteellisillä markkinoilla ilmenneet rikkomiset kuuluivat yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen
rikkomiseen, sakon määrää laskettaessa on otettava huomioon tämän rikkomisen kesto kokonaisuudessaan. Laskentapohja, joka
määritellään rikkomisen vakavuuden perusteella, on nimittäin jo heijastanut rikkomisen eri voimakkuuksia. Tätä perustelua
ei voida kyseenalaistaa sillä seikalla, että rikkomisen voimakkuuden kasvaminen johtuu siitä oikeudellisesta seikasta, että
säännöksiä, jossa kilpailua rajoittavat menettelytavat katsotaan lainvastaisiksi, sovellettiin vastedes alueilla, joita mainitut
säännökset eivät alun perin koskeneet.
Tästä seuraa, että komissiolla ei ollut velvollisuutta ottaa huomioon rikkomisen erilaista voimakkuutta korottaessaan sakon
laskentapohjaa mainitun rikkomisen keston perusteella.
Näin ollen on katsottava, että kantajien väitteet, jotka liittyvät rikkomisen keston virheelliseen arviointiin, on hylättävä.

Kanneperuste, johon Gütermann ja Zwicky vetoavat ja joka liittyy lieventävien olosuhteiden huomioon ottamatta jättämiseen
Asianosaisten lausumat
Aluksi kantajat muistuttavat, että suuntaviivojen 3 kohdassa luetellaan sarja lieventäviä olosuhteita, jotka johtavat sakon
alentamiseen. Komissio rajoitti näin ollen harkintavaltaansa määritellessään sakkojen määrän.
Kantajat korostavat samoin, että suuntaviivojen 3 kohdan mukaan voidaan ottaa huomioon muita lieventäviä olosuhteita, joita
ei nimenomaisesti mainita luettelossa, ja että komissio on konkretisoinut nämä muut olosuhteet päätöskäytännössään.
Tämän kanneperusteen tueksi kantajat vetoavat kolmeen lieventävään olosuhteeseen, jotka komission olisi pitänyt ottaa huomioon.
Ensiksi kantajat väittävät, että komission olisi pitänyt ottaa sakon alentamisperusteena huomioon se, ettei rikkomisella ollut
konkreettista vaikutusta todellisiin hintoihin. Ne viittaavat suuntaviivojen 3 kohdan toiseen luetelmakohtaan, jossa määrätään,
että rikkomusta koskevan sopimuksen jättämisen käytännössä soveltamatta on johdettava sakon määrän lieventämiseen.
Toiseksi ne katsovat, että niiden passiivisuus tai seurailijan asema olisi pitänyt ottaa huomioon suuntaviivojen 3 kohdan
ensimmäisen luetelmakohdan mukaisesti.
Zwicky väittää nimittäin, että se ei ole harjoittanut toimintaa Pohjoismaiden markkinoilla, eikä ole näin ollen voinut osallistua
näitä maita koskeviin rikkomisiin. Kun otetaan huomioon myös sen merkityksetön asema Benelux-maiden teollisuuslankamarkkinoilla,
se ei voinut vaikuttaa näihin kolmeen maahan liittyvistä hinnastoista käytyihin keskusteluihin tai kahdenvälisiin sopimuksiin.
Gütermann korostaa osaltaan, että myös sen asema oli merkitykseltään vähäinen Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla,
eikä myöskään se voinut vaikuttaa hinnastoista käytyihin keskusteluihin tai kahdenvälisiin sopimuksiin, koska tällaista vaikutusvaltaa
käytti etenkin Coats.
Kantajat väittävät, että ne osallistuivat vain harvoin kahdenvälisiin sopimuksiin, toisin kuin Coats ja Amann, jotka tekivät
näin useammin.
Osoittaakseen, että niillä on ollut merkityksetön asema lainvastaisessa kartellissa, kantajat osoittavat näyttöä pienistä
markkinaosuuksistaan. Zwicky esittää, että sen osuus Benelux-maiden teollisuuslankamarkkinoista vuosina 1990–2000 oli alle
yksi prosentti. Gütermann taas esittää, että sen osuus Benelux-maiden ja Pohjoismaiden markkinoista oli noin 5,6 prosenttia.
Nämä osuudet ovat naurettavia verrattuna Coasin ja Amannin osuuksiin Pohjoismaiden markkinoilla (ensimmäisen osuus 44 prosenttia
ja toisen osuus 46 prosenttia) ja näiden samojen yritysten osuuksiin Benelux-maiden markkinoilla (ensimmäisen osuus 40 prosenttia
ja toisen osuus 27 prosenttia).
Kantajien mukaan niiden toiminnan passiivista luonnetta ei voida kyseenalaistaa sillä väitteellä, että niiden aikaisemmat
työntekijät B. ja F. toimivat puheenjohtajina kokouksissa. Puheenjohtajuus nimittäin myönnettiin iän perusteella, eivätkä
kyseiset työntekijät mitenkään vaikuttaneet näiden kokousten kulkuun ja sisältöön, vaan tätä valtaa käytti pikemminkin, myös
organisatorisesti, Coats. Ne vetoavat tässä yhteydessä Coatsin edustajan, L:n, 10.11.2000 lähettämään sähköpostiin, josta
ilmenee, että viimeksi mainittu oli varannut salin hotellista lähellä Frankfurt am Mainia (Saksa) järjestääkseen siellä 16.1.2001
kokouksen, jonka ohjelman hän oli laatinut.
Kolmanneksi komission olisi pitänyt ottaa huomioon se, että talouskriisi on vuosien ajan koetellut Euroopan teollisuuslanka-alaa.
Kantajat vetoavat tältä osin [EY] 81 artiklan soveltamisesta 8.12.1999 tehtyyn komission päätökseen ”Saumattomat teräsputket”
(Asia IV/E-1/35.860-B – Saumattomat teräsputket, 168 kohta) ja [HT] 65 artiklan mukaisesta menettelystä 21.1.1998 tehtyyn
komission päätökseen (Asia COMP/35.814 – Seostelisä, 83 kohta), joissa näitä sektoreita koetteleva talouskriisi otettiin huomioon,
kuten myös [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä 2.4.2003 tehdyssä komission päätöksessä (Asia COMP/C.38.279/F3 – Ranskalainen
naudanliha, 185 kohta), jossa otettiin huomioon BSE-taudin aiheuttama kriisi.
Toissijaisesti ne esittävät oikeuskäytäntöön vetoamalla, että komission olisi rangaistusten ja seuraamusten yksilöllisyyden
periaatteen nojalla pitänyt ottaa huomioon jokaisen yrityksen oma käyttäytyminen, kun se tutki niiden rikkomiseen osallistumisen
vakavuutta, ja näin ollen lieventää voimakkaasti niille määrättyjä sakkoja.
Komissio kiistää kantajien esittämät väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Suuntaviivojen 3 kohdassa määrätään sakon perusmäärän lieventämisperusteina erityisistä lieventävistä olosuhteista, joita
ovat esimerkiksi yrityksen passiivinen tai seurailijan asema rikkomisen toteuttamisessa, se, että yritys on jättänyt käytännössä
soveltamatta rikkovia sopimuksia, rikkomisen lopettaminen heti komission ensimmäisen toimenpiteen jälkeen ja muut olosuhteet,
joita ei nimenomaisesti mainita.
Ensiksi kantajat esittävät, että komission olisi pitänyt lukea niiden hyväksi lieventävä olosuhde, joka liittyy sopimuksen
soveltamatta jättämiseen käytännössä, koska rikkomisella ei ollut konkreettista vaikutusta hintoihin.
On kuitenkin muistutettava, että edellä mainitut lieventävät olosuhteet perustuvat kaikki kunkin yrityksen omaan käyttäytymiseen.
Tästä seuraa, että arvioitaessa lieventäviä olosuhteita, muun muassa sopimusten soveltamatta jättämistä koskevaa lieventävää
olosuhdetta, huomioon ei ole otettava vaikutuksia, joita aiheutuu rikkomisesta kokonaisuutena, sillä nämä on otettava huomioon
punnittaessa rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin, jotta voitaisiin arvioida rikkomisen vakavuutta (suuntaviivojen
1 kohdan A alakohdan ensimmäinen alakohta), vaan huomioon on otettava kunkin yrityksen oma käyttäytyminen sen tutkimiseksi,
mikä on kunkin yrityksen osuuden suhteellinen vakavuus (edellä 137 kohdassa mainittu asia Group Danone v. komissio, tuomion
384 kohta).
Tästä seuraa, että kantajien väite, joka perustuu siihen, ettei rikkominen ole vaikuttanut konkreettisesti hintoihin, on hylättävä.
Näin ollen on tarkastettava, esittävätkö kantajat muita väitteitä, joiden perusteella voidaan todeta, että sinä aikana, jolloin
kantajat osallistuivat kilpailusääntöjen rikkomista koskeviin sopimuksiin, ne ovat tosiasiassa pidättyneet niiden soveltamisesta
kilpailemalla markkinoilla tai että ne ainakin selvästi ja huomattavasti ovat rikkoneet velvoitteita, joilla kyseinen kartelli
pannaan täytäntöön, siinä määrin, että se on häirinnyt kartellin toimintaa (ks. vastaavasti asia T-26/02, Daiichi Pharmaceutical
v. komissio, tuomio 15.3.2006, Kok., s. II-713, 113 kohta).
On todettava, että ne eivät esitä mitään seikkaa, jonka perusteella voitaisiin todeta näin. Ne myöntävät sitä vastoin, että
eri yritykset ja ne itse ovat panneet täytäntöön kokouksissa päätettyihin hinnastoihin sisältyvät hinnankorotukset.
Näin ollen kantajat eivät voi pätevästi vedota siihen, etteivät ne ole tosiasiassa soveltaneet sopimuksia.
Toiseksi on todettava, että niiden passiivisuuteen tai seurailijan asemaan rikkomisen toteuttamisessa liittyvä väite on perusteeton.
Yrityksen passiivisuus tarkoittaa nimittäin sitä, että kyseinen yritys on omaksunut ”matalan profiilin” eli se ei ole osallistunut
aktiivisesti kilpailunvastaisen sopimuksen tai sopimusten laatimiseen (asia T-220/00, Cheil Jedang v. komissio, tuomio 9.7.2003,
Kok., s. II-2473, 167 kohta ja asia T-54/03, Lafarge v. komissio, tuomio 8.7.2008, 765 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tältä osin oikeuskäytännöstä ilmenee, että yrityksen passiivista asemaa kartellissa osoittavana seikkana voidaan ottaa huomioon
se, että yritys on osallistunut huomattavasti satunnaisemmin kokouksiin kuin kartellin rivijäsenet, samoin kuin se, että se
on tullut myöhemmin kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleille markkinoille, riippumatta siitä, miten pitkän ajan se on
siihen osallistunut, sekä lisäksi se, että kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneiden kolmansien yritysten edustajat ovat
tehneet tämänsuuntaisia nimenomaisia ilmoituksia (edellä 184 kohdassa mainittu asia Cheil Jedang v. komissio, tuomion 168
kohta; yhdistetyt asiat T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio
29.4.2004, Kok., s. II-1181, jäljempänä yhdistetyt asiat Tokai I, 331 kohta ja asia T-62/02, Union Pigments v. komissio, tuomio
29.11.2005, Kok., s. II-5057, 126 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on ensiksikin muistutettava, että komissio on näyttänyt toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla,
että kantajat olivat osallistuneet useisiin kartellia koskeviin kokouksiin ja kahdenvälisiin tapaamisiin ja että ne olivat
toistetusti osallistuneet riidanalaisessa päätöksessä mainittuihin useisiin kartellijärjestelyihin. Väitteellä, jonka mukaan
näillä yrityksillä on ollut vähemmän kahdenvälisiä kontakteja kartellin muiden osallistujien kanssa kuin Amannilla ja Coatsilla
niiden kilpailijoiden kanssa, ei ole tältä osin merkitystä.
Gütermann ja Zwicky eivät myöskään esitä erityisiä seikkoja eivätkä todisteita, kuten muiden kartelliin osallistuneiden yritysten
ilmoituksia, jotka voisivat osoittaa, että niiden asenteet ovat poikenneet merkittävästi muiden kartelliin osallistuneiden
yritysten asenteesta sillä perusteella, että niiden asema merkitsi täyttä passiivisuutta tai seurailijan asemaa.
Tältä osin pieni markkinaosuus tai markkinaosuuden puuttuminen, joihin ne vetoavat, eivät voi osoittaa minkäänlaista passiivista
asemaa tai pelkkää seurailijan asemaa. Tämän olosuhteen katsominen lieventäväksi olosuhteeksi nimittäin vastaisi sitä, että
Gütermannin ja Zwickyn koko otettaisiin toiseen kertaan huomioon, kun yritykset jaetaan eri luokkiin sakkojen laskemiseksi;
mainittu koko heijastaa tällöin liikevaihdon kautta kunkin yrityksen merkitystä.
Unionin yleinen tuomioistuin on myöntänyt edellä 184 kohdassa mainitussa asiassa Cheil Jedang vastaan komissio annetussa tuomiossa
(180 kohta), että yrityksen pieni koko on merkittävä huomioon otettava seikka arvioitaessa sen myöhäisen rikkomisen kohteena
oleville markkinoille tulon ja käyttäytymisen todellisia vaikutuksia muihin tuottajiin. Tuon asian asiayhteys oli kuitenkin
erityinen, koska kyseistä yritystä oli ilmeisesti ”syrjitty” myyntikiintiökartellin yhteydessä muihin tuottajiin nähden ja
koska tämä voitiin tulkita välittömäksi seuraukseksi siitä, että se oli osallistunut satunnaisemmin kokouksiin ja tullut myöhemmin
markkinoille. Käsiteltävässä asiassa ei ole kyse näistä erityisistä olosuhteista.
Lopuksi on todettava, että komissio on perustellusti katsonut, että puheenjohtajan asema, jonka Gütermannin ja Zwickyn edustajat
ottivat tehtäväkseen useissa kokouksissa, vaikuttaa vahvistavan, ettei näiden yritysten käyttäytyminen ollut passiivista.
Viimeksi mainitut eivät nimittäin kiistä millään tavoin, että mainitut edustajat ovat muodollisesti ottaneet tehtäväkseen
puheenjohtajana toimimisen useissa kokouksissa. Ne pyrkivät kuitenkin vähättelemään tätä asemaa vedoten siihen seikkaan, että
todellisuudessa tehtävää harjoitti tehokkaasti Coatsin edustaja L., jopa niiden edustajan puheenjohtajuuden aikana.
Vaikka on totta, että 10.11.2000 lähetetystä sähköpostista, johon kantajat perustavat väitteensä, ilmenee, että Coatsin edustajalla
oli aktiivinen asema 16.1.2001 pidetyn kokouksen järjestämisessä, on kuitenkin niin, että Zwickyn edustaja M. F. lähetti kutsun
muille osanottajille. On tarkennettava, ettei sillä seikalla, että lähetys tapahtui 2.12.2000, eli juuri sen rikkomisajanjakson
jälkeen, johon on vedottu Zwickyä vastaan, ole tältä osin merkitystä. Tällainen lähettäminen oli viimeinen vaihe valmistelutyössä,
joka alkoi 10.11.2000 saapuneen sähköpostin jälkeen. Joka tapauksessa pelkästään se seikka, että Zwicky on hyväksynyt edustajansa
puheenjohtajuuden, todistaa asenteesta, joka ei ole ollut pelkästään passiivinen tai seurailijan asenne.
Gütermannin edustajan, B:n, osalta on todettava, ettei hän pelkästään ole ottanut hoitaakseen kartellikokousten puheenjohtajan
tehtäviä, vaan on myös järjestänyt kokoukset, kuten Gütermannin väitetiedoksiantoon antaman vastauksen liitteenä olevista
mainitun edustajan ilmoituksista ilmenee.
On kiistatonta, että kokousten koollekutsuminen, esityslistan esittäminen ja kokouksia valmistelevien asiakirjojen jakeleminen
eivät merkitse matalan profiilin omaksuneen seurailijan passiivisuutta. Tällaiset aloitteet ilmentävät kantajan myönteistä
ja aktiivista suhtautumista kartellin kehittämiseen, jatkamiseen ja valvontaan (ks. vastaavasti asia T-43/02, Jungbunzlauer
v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, 257 kohta).
Kolmanneksi kantajat eivät voi pätevästi vedota kartellin toteuttamisaikana kohtaamiinsa taloudellisiin vaikeuksiin. Tietyt
teollisuuslankamarkkinoilla toimivat yritykset, myös Gütermann ja Zwicky, ovat nimenomaan kaikkien näiden markkinoiden toimijoiden
1990-luvun puolesta välistä alkaen kohtaamien vaikeuksien vuoksi päättäneet kilpailua rajoittavasta menettelytavasta. Käsiteltävänä
olevassa asiassa kyseessä olevan kartellin kaltaiset kartellit syntyvät yleisesti ottaen silloin, kun alalla on vaikeuksia
(ks. vastaavasti edellä 185 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Tokai I, tuomion 345 kohta ja edellä 194 kohdassa mainittu
asia Jungbunzlauer v. komissio, tuomion 256 kohta).
Vaikka Gütermannin ja Zwickyn väite sellaisten komission useiden päätösten olemassaolosta, joissa otetaan huomioon asianomaisen
alan heikko taloudellinen tila, pitäisi paikkansa, se seikka, että komissio on ottanut aikaisemmissa asioissa huomioon alan
taloudellisen tilanteen lieventävänä olosuhteena, ei merkitse sitä, että sen pitäisi välttämättä edelleenkin noudattaa tätä
käytäntöä (asia T-13/89, ICI v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok., s. II-1021, Kok. Ep. XII, s. II‑175, 372 kohta). Komission
on analysoitava erikseen kunkin tapauksen erityispiirteitä, eivätkä muita taloudellisia toimijoita, muita tuote- ja palvelumarkkinoita
tai muita maantieteellisiä markkinoita eri aikoina koskevat aikaisemmat päätökset sido sitä (yhdistetyt asiat T-346/02 ja
T-347/02, Cableuropa ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok., s. II-4251, 191 kohta).
Neljänneksi kantajat esittävät vastauskirjelmissään väitteen, joka liittyy rangaistusten yksilöllisyyden periaatteen loukkaamiseen.
Yhtäältä on muistutettava, että unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan mukaan asian käsittelyn
kuluessa ei saa vedota uusiin perusteisiin, elleivät ne perustu asian käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin tai
oikeudellisiin seikkoihin.
Toisaalta vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan peruste, jolla laajennetaan aikaisemmin – nimenomaisesti tai implisiittisesti –
kannekirjelmässä esitettyä perustetta ja jolla on läheinen yhteys tähän perusteeseen, on kuitenkin otettava tutkittavaksi
(asia T-252/97, Dürbeck v. komissio, tuomio 19.9.2000, Kok., s. II-3031, 39 kohta; edellä 196 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Cableuropa ym. v. komissio, tuomion 111 kohta ja asia T-229/05, AEPI v. komissio, tuomio 12.7.2007, 21 kohta, ei julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Käsiteltävässä asiassa on todettava ensiksi, ettei kannekirjelmässä ole vedottu mihinkään rangaistusten yksilöllisyyden periaatetta
koskevaan väitteeseen, ja toiseksi, ettei tässä kanneperusteessa täydennetä toista kanneperustetta, joka on esitetty kannekirjelmässä,
eikä sillä ole läheistä yhteyttä siinä esitettyihin kanneperusteisiin.
Koska väitteessä ei viitata myöskään asian käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin,
se on jätettävä tutkimatta.
Edellä esitetystä seuraa, että kanneperustetta, joka liittyy lieventävien olosuhteiden huomioon ottamatta jättämiseen, ei
voida hyväksyä.

Kanneperuste, johon Gütermann ja Zwicky vetoavat ja joka liittyy yhteistyötiedonannon virheelliseen soveltamiseen
Asianosaisten lausumat
Kantajille myönnettiin 15 prosentin alennus sakosta sillä perusteella, että ne olivat tehneet yhteistyötä ennen väitetiedoksiantoa
eivätkä ne olleet siihen vastatessaan kiistäneet tosiseikkoja. Tällainen alennus on niiden mielestä riittämätön, koska niiden
yhteistyö väitetiedoksiannon jälkeen ylitti pelkän tosiseikkojen kiistämättä jättämisen.
Ensiksi kantajat väittävät, että ne ovat toimittaneet tietoja, joiden avulla komissio on voinut saada kokonaiskuvan kokousten
kulusta, sisällöstä, niissä käsitellyistä asioista ja kahdenvälisistä sopimuksista.
Kantajat esittävät kokousten kulun osalta, että ne ovat oikaisseet Coatsin ilmoitukset, joissa se oli virheellisesti väittänyt,
että 19.9.2000 pidetty kokous oli ainoa, jonka aikana hinnastoihin sisältyvistä hinnankorotuksista oli keskusteltu ja sovittu.
Keskusteluja hinnastoihin sisältyvistä hinnoista ja niiden korottamisesta oli käyty kaikissa kokouksissa. Kantajat väittävät
tämän jälkeen, että Coatsin väitetiedoksiantoon antamassa vastauksessa tekemät väitetyt selvennykset koskivat vain erityisiä
hintoja, eikä niissä siis kyseenalaisteta kantajien tekemien oikaisujen hyödyllisyyttä. Ne esittävät lopuksi, että yhtäältä
mainitut oikaisut ja toisaalta Coatsin selvennykset tehtiin hallinnollisen menettelyn samassa vaiheessa, vaikka viimeksi mainitut
saapuivatkin komissiolle joitakin päiviä ennen ensiksi mainittuja, eikä kronologinen järjestys voi näin ollen olla ratkaisevaa
yhteistyön arvioinnissa.
Toiseksi kantajat väittävät, että ne ovat ainoita, jotka ovat selvästi selittäneet, että kokousten tarkoitus oli pienentää
eroa nettohintojen ja hinnastohintojen välillä, mikä vahvistetaan riidanalaisen päätöksen 167 kohdassa. Tältä osin komissio
vetoaa virheellisesti väitetiedoksiannon 141 kohtaan katsoakseen, että se on siinä jo todennut tämän tarkoituksen ja sopimusten
vaikutukset hinnastohintoihin. Tästä kohdasta ilmenee nimittäin vain se, että komissio pystyi todistamaan, että kokousten
osanottajat olivat tietyssä tapauksessa pyrkineet epäsuorasti korottamaan suunniteltuja nettohintoja, mutta sillä ei ollut
vielä näyttöä hinnastoihin sisältyviä hintoja koskevien keskustelujen yleisestä asiasisällöstä.
Toiseksi kantajat väittävät, että heidän yhteistyönsä oli virheellisesti luokiteltu vähemmän hyödylliseksi kuin BST:n yhteistyö,
jolle komissio on myöntänyt 20 prosentin sakonalennuksen, ja vetoavat tältä osin yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen.
Kolmanneksi kantajat katsovat komission niille myöntämän 15 prosentin sakonalennuksen riittämättömäksi sillä perusteella,
että komission aikaisemmasta päätöskäytännöstä ja oikeuskäytännöstä ilmenee, että tosiseikkojen kiistämättömyys johtaa vähintään
10 prosentin, tai tietyissä tapauksissa 20 prosentin, sakonalennukseen. Tästä seuraa niiden mukaan, että väitetiedoksiannon
jälkeisen yhteistyön, joka ylittää pelkän tosiseikkojen kiistämättömyyden, johdosta komission olisi pitänyt myöntää paljon
suurempi alennus.
Neljänneksi kantajat väittävät, että ne ovat tehneet komission kanssa yhteistyötä yhteistyötiedoksiannon D kohdan 2 alakohdan
kahdessa luetelmakohdassa tarkoitetulla tavalla ja että tällä perusteella niiden olisi kummankin pitänyt saada sakosta vähintään
10 prosenttia alennusta.
Tältä osin riidanalaisesta päätöksestä ei käy ilmi, että komissio olisi tosiasiassa arvostanut niiden väitetiedoksiannon vastaanottamisen
jälkeistä yhteistyötä. Vaikka lisäksi oletettaisiin, että niiden yhteistyö väitetiedoksiannon vastaanottamisen jälkeen olisi
tosiasiassa rajoittunut tosiseikkojen kiistämättä jättämiseen, niille olisi pitänyt myöntää vähintään 20 prosentin alennus,
vaikka niiden yhteistyö ei olisi ollut hyödyllistä muutoin kuin komission todisteiden vahvistamiseksi edellä mainitun kiistämättä
jättämisen johdosta. Kantajat huomauttavat tältä osin, että esillä olevassa asiassa kyseessä olevasta tiedonannosta poiketen
sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa 19.2.2002 annetussa komission tiedonannossa
(EYVL C 45, s. 3) säädetään edellytyksestä, jonka mukaan todisteilla on oltava merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa
jo oleviin todisteisiin.
Viidenneksi komission aikaisempaa päätöskäytäntöä ei ole lainkaan otettu huomioon. Kantajat väittävät nimittäin, että heidän
yhteistyönsä on verrattavissa KME-nimisen yrityksen yhteistyöhön asiassa ”Teollisuusputket”, jossa komissio myönsi kyseisen
yrityksen sakosta 30 prosentin alennuksen ([EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 16.12.2003
tehty komission päätös (Asia COMP/E-1/38.240 – Teollisuusputket, 423 kohta)). Ainoa ero perustuu siihen seikkaan, että kantajat
ovat toimittaneet oikaisuja ilmoituksiin, joita muut osanottajat tekivät vastauksissaan väitetiedoksiantoon sen antamisen
jälkeen, eivätkä ennen väitetiedoksiantoa. Niiden mukaan yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohdan nojalla yritysten apua
tosiseikkojen selvittämisessä ei tule arvioida sen mukaan, onko selvitys toimitettu ennen väitetiedoksiantoa vai sen jälkeen,
joten komission olisi pitänyt myöntää myös niiden sakoista kokonaisuudessaan vähintään 30 prosentin alennus.
Komissio kiistää tämän kanneperusteen.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Komissio on yhteistyötiedonannossaan määritellyt ne edellytykset, joilla komission kanssa kartelleja koskevissa tutkimuksissa
yhteistyössä olevat yritykset voidaan vapauttaa sakoista tai joilla niille muussa tapauksessa määrättävän sakon määrää voidaan
alentaa (ks. yhteistyötiedonannon A kohdan 3 alakohta).
Yhteistyötiedonannon D kohdan 1 alakohdassa todetaan seuraavaa: ”Jos yritys tarjoutuu yhteistyöhön ilman, että kaikki edellä
B tai C kohdassa esitetyt edellytykset täyttyvät, yritykselle voidaan myöntää 10–50 prosenttia alennusta siihen sakkojen määrään,
mikä sille olisi määrätty ilman yhteistyötä.”
Yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohdassa tarkennetaan seuraavaa:
”Näin voidaan menetellä erityisesti, jos:
–        yritys toimittaa komissiolle ennen [väitetiedoksiannon lähettämistä] tietoja, asiakirjoja tai muita todisteita, jotka auttavat
rikkomuksen todistamisessa
–        saatuaan [väitetiedoksiannon] yritys ilmoittaa komissiolle, että se ei kiistä niiden seikkojen olemassaoloa, joihin komission
esittämät syytökset perustuvat.”
Käsiteltävässä asiassa riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että komissio on arvioinut voivansa alentaa Gütermannin ja Zwickyn
sakkoja 15 prosentilla yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohdan ensimmäistä ja toista luetelmakohtaa soveltaen (riidanalaisen
päätöksen 397 perustelukappale).
Komissio on arviointinsa perustellakseen aluksi todennut, että Gütermannin ja Zwickyn ennen väitetiedoksiantoa toimittamat
tiedot, asiakirjat ja muut todisteet olivat aineellisesti auttaneet kilpailusääntöjen rikkomisen todistamisessa (riidanalaisen
päätöksen 395 perustelukappale). Se on lisäksi todennut, että kantajat ovat myöntäneet ensimmäisessä vastauksessaan tietojensaantipyyntöön,
että hinnastoja oli vaihdettu ja niistä oli keskusteltu kokouksissa. Komissio on lopuksi todennut, etteivät kantajat olleet
olennaisilta osin kiistäneet tosiseikkoja, joihin se oli perustanut väitteensä (riidanalaisen päätöksen 396 perustelukappale).
–       Yhteistyön hyödyllisyys
Aluksi on todettava, etteivät kantajat kiistä sitä, etteivät ne riidanalaisen päätöksen 385 perustelukappaleessa todetun mukaisesti
täytä yhteistyötiedoksiannon B ja C kohdan soveltamisen edellytyksiä, minkä vuoksi niiden toimintaa on arvioitava mainitun
tiedonannon D kohdan, jonka otsikkona on ”Sakkojen määrän merkittävä alentaminen”, nojalla.
Lisäksi on muistutettava, että komissiolla on sakkojen laskentatavan osalta laaja harkintavalta, ja se voi ottaa tältä osin
huomioon lukuisia tekijöitä, joihin kuuluu kyseessä olevien yritysten yhteistyö komission yksiköiden suorittaman tutkimuksen
aikana. Komission on tässä yhteydessä suoritettava monimutkaisia tosiseikkoja koskevia arvioita, kuten arvioita, jotka koskevat
mainittujen yritysten yhteistyötä (asia C-328/05 P, SGL Carbon v. komissio, tuomio 10.5.2007, Kok., s. I-3921, 81 kohta).
Komissiolla on tältä osin laaja harkintavalta, kun se arvioi yrityksen yhteistyön laatua ja hyödyllisyyttä muun muassa suhteessa
muiden yritysten myötävaikutukseen asian selvittämisessä (edellä 219 kohdassa mainittu asia SGL Carbon v. komissio, tuomion
88 kohta).
Lopuksi on syytä muistuttaa, että oikeuskäytännön mukaan sakkojen alentaminen kilpailulainsäädännön rikkomiseen osallistuneiden
yritysten komission kanssa tekemän yhteistyön vuoksi perustuu näkemykseen siitä, että tällainen yhteistyö helpottaa komission
tehtävää sen pyrkiessä toteamaan rikkomisen olemassaolon ja – tarvittaessa – saamaan sen loppumaan (yhdistetyt asiat C-189/02
P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I-5425,
399 kohta; asia T-338/94, Finnboard v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1617, 363 kohta). Kun alennuksen olemassaolon
syy otetaan huomioon, komissio ei voi sivuuttaa annettujen tietojen hyödyllisyyttä, jota on välttämättä tarkasteltava suhteessa
sen hallussa jo oleviin todisteisiin.
Oikeuskäytännöstä ilmenee vastaavasti, että kun yritys yhteistyön puitteissa pelkästään vahvistaa – epätäsmällisemmin eikä
yhtä nimenomaisesti – eräät sellaisista tiedoista, jotka jokin toinen yritys on jo toimittanut yhteistyön rajoissa, sen yhteistyön
asteen – vaikka siitä saattaa olla komissiolle tiettyä hyötyä – ei voida katsoa olevan rinnastettavissa nämä tiedot ensimmäisenä
toimittaneen yrityksen yhteistyön asteeseen. Lausunto, jossa pelkästään tietyssä määrin vahvistetaan komissiolla jo oleva
lausunto, ei nimittäin helpota komission tehtävää merkittävästi eikä siten siinä määrin, että sen vuoksi olisi perusteltua
alentaa sakkoa yhteistyön perusteella (ks. vastaavasti edellä 137 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomion
455 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on aluksi tarkennettava, että se seikka, että mahdollisuutta tietojen ja uusien todisteiden toimittamisesta
väitetiedoksiannon jälkeen ei ole mainittu yhteistyötiedoksiannon D kohdan 2 alakohdassa, ei lainkaan sulje pois sitä, että
tällainen seikka voisi johtaa sakon alentamiseen tämän saman määräyksen perusteella. Tähän D kohdan 2 alakohtaan sisältyvien
olosuhteiden luettelo on nimittäin vain suuntaa-antava, kuten adverbin ”erityisesti” käyttö osoittaa (yhdistetyt asiat T-45/98
ja T-47/98, Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni v. komissio, Kok., s. II-3757, 274 kohta).
Tämä arviointi vahvistetaan unionin tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa C-65/02 P ja C-73/02 P, ThyssenKrupp vastaan komissio,
14.7.2005 antamassa tuomiossa (Kok., s. I‑6773, 59 kohta) siltä osin kuin unionin tuomioistuin on siinä todennut, että komissio
voi ottaa huomioon sen, että yritykset tunnustavat syyksi luettujen tosiseikkojen oikeudellisen luokittelun menettelyn myöhäisessä
vaiheessa, eli siis loppujen lopuksi tunnustavat rikkomisen. Tämä mahdollisuus sisältyy yhteistyötiedonannon B ja C kohtaan,
mutta sitä ei ole nimenomaisesti mainittu sen D kohdassa. Unionin tuomioistuin on kuitenkin katsonut, ettei ole mitään estettä
sille, että yritykselle hyvitetään tällainen tunnustaminen, vaikka se tehdäänkin menettelyn myöhemmässä vaiheessa kuin mitä
yhteistyötiedoksiannon B ja C kohdassa on esitetty. Valitessaan tällaisen ratkaisun unionin tuomioistuin vahvistaa yleisen
periaatteen, jonka mukaan lieventäminen on komission myöntämä hyvitys kilpailusääntöjen rikkomisen todistamisen helpottamisesta
riippumatta siitä menettelyn vaiheesta, missä yritys on antanut apua, jos tämä apu koostuu uusien tietojen ja uusien todisteiden
toimittamisesta tai tosiseikkojen tai niiden oikeudellisen luokittelun tunnustamisesta.
Edellä esitetyn perusteella käsiteltävässä asiassa kysymys siitä, onko Gütermannin ja Zwickyn väitetiedoksiannon jälkeen toimittamat
uudet tiedot ja uudet todisteet otettava huomioon ja täytyykö niiden siis johtaa mahdolliseen sakon alentamiseen yhteistyön
perusteella, riippuu pääasiallisesti harjoitetun yhteistyön laadusta ja hyödyllisyydestä, joita komissio arvioi laajan harkintavaltansa
puitteissa, kuten edellä 219 ja 220 kohdassa on muistutettu.
Näin ollen mainittuun kysymykseen ei voida tyydyttävällä tavalla vastata pelkästään toteamalla, että tiedot ja todisteet on
toimitettu väitetiedoksiannon jälkeen, vaan se edellyttää, että määritellään konkreettisesti, ottaen huomioon näiden tietojen
ja todisteiden laatu, hyödyllisyys ja toimittamisajankohta, onko komissio tehnyt ilmeisen virheen arvioidessaan Gütermannin
ja Zwickyn harjoittaman yhteistyön astetta.
Aluksi on huomattava, että kantajat eivät kyseenalaista toteamusta, jonka mukaan Coatsin tiedot ovat olleet ratkaisevia osoitettaessa
kartellin olemassaolo Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla. Riidanalaisen päätöksen 387 perustelukappaleessa
luetellaan tästä syystä Coatsin toimittamat todisteet, joita on käytetty useiden väitetiedoksiannon kohtien tukena.
Kantajat väittävät ensiksi oikaisseensa Coatsin ilmoituksia, jotka koskevat hinnastoja koskevien kokousten tiheyttä, hinnastohintojen
korottamista ja erityisiä hintoja koskevia kokouksia.
Ensiksi on todettava hinnastoja ja niiden hintojen korottamista koskevien kokousten tiheyden osalta, että kantajat nojautuvat
virheellisesti Coatsin edustajan ilmoitukseen, joka sisältyy yhteistyötiedonannon soveltamispyyntöön ja jonka mukaan 19.9.2000
pidetty kokous oli ainoa, jonka aikana keskusteltiin ja sovittiin todellisten hintojen (”actual prices”) korotuksista.
Komissio on nimittäin todennut väitetiedoksiannon 100 kohdassa, että toimittajat, joiden joukkoon kuuluivat Coats, BST, Gütermann
ja Zwicky, olivat myöntäneet sen, että hinnastoista oli keskusteltu ja niitä oli vaihdettu kokouksissa. Lisäksi väitetiedoksiannon
102 kohdassa esitetyistä huomautuksista ilmenee, että toisin kuin Gütermann ja Zwicky, Coats oli tunnustanut, että yritykset
olivat sopineet kokouksissa tulevista hinnastoista sekä päivämääristä, jolloin korotukset pannaan täytäntöön. Gütermannin
ja Zwickyn tiedot todellisista hinnoista eivät ole myöskään selventäneet komissiolle niitä seikkoja, jotka se jo tiesi. Kantajien
väite ei näin ollen ole merkityksellinen.
Toiseksi komissio on erityishinnoista käytyjen keskustelujen tiheyden osalta todennut väitetiedoksiannon 107 kohdassa, että
toimittajat, mukaan lukien Coats, olivat kieltäneet tai jättäneet ilmoittamatta, että ne olivat vaihtaneet tietoja ja tehneet
sopimuksia erityishinnoista ja nettohinnoista. Lisäksi komissio toteaa alennuksia ja paljousalennuksia koskevan tietojen vaihdon
osalta väitetiedoksiannon 105 kohdassa, että toimittajat, paitsi Coats ajanjaksolla ennen 1990-luvun puoltaväliä, olivat kieltäneet
sen tai jättäneet ilmoittamatta sen olemassaolon. On myös todettava, että kyseessä olevat yritykset, kuten Coats, Zwicky,
Gütermann ja BST, ovat vasta väitetiedoksiannon antamisen jälkeen todenneet, että erityishinnat olivat olleet keskustelujen
ja sopimusten kohteena kokouksissa.
Komissio väittää kuitenkin perustellusti, että se pystyi näyttämään toteen nämä kilpailusääntöjen rikkomista koskevat seikat
asiakirjojen avulla, jotka Coats oli liittänyt tietojensaantipyyntöön antamaansa vastaukseen. Kyse on etenkin 8.9.1998 pidetyn
kokouksen pöytäkirjasta, jonka laati Barbour Threadsin edustaja ja joka sisälsi tietoa alennuksista, paljousalennuksista ja
erityishintojen korottamisesta tehdyistä sopimuksista. Komissio viittaa siihen useaan otteeseen väitetiedoksiannossaan (106,
108 ja 121 kohta). Kyse on lisäksi 10.10.2000 lähetetystä sähköpostista, joka on liitetty Coatsin edustajan F. S:n ilmoituksiin,
joissa vahvistetaan, että alennuksista ja erityishintojen korotuksista sovittiin 19.9.2000 pidetyssä kokouksessa. Komissio
mainitsee tämän väitetiedoksiannon 126 kohdassa. Lopuksi on kyse Coatsin lieventämispyynnön liitteenä toimittamista sähköposteista,
joiden joukossa on lokakuussa 2000 lähetetty sähköposti, jossa ilmoitetaan erityishintoja koskevasta tietojen vaihdosta Amannin
ja Gütermannin kanssa. Tämä asiakirja mainitaan väitetiedoksiannon 133 kohdassa, alaviitteessä 268.
Komissio on myös perustellusti katsonut, että myös BST:n toimittamat tiedot olivat auttaneet sitä todistamaan keskustelut
ja sopimukset erityishinnoista. Tämä toteamus ilmenee väitetiedoksiannon 104 ja 106 kohdasta sekä sen alaviitteistä 173, 174
ja 176.
Tästä seuraa, että kantajien väitetiedoksiantoon toimittamat väitetyt oikaisut olivat itse asiassa vain vahvistuksia sille,
mitä komissio jo tiesi edellä mainittujen, ennen mainittua tiedoksiantoa toimitettujen tietojen johdosta.
Näin ollen sillä seikalla, että Coatsin mainitun tiedonannon jälkeen tekemät huomautukset erityishinnoista saapuivat komissiolle
ennen kantajien toimittamia tietoja, ei ole ollut mitään merkitystä niiden harjoittaman yhteistyön arvioinnissa.
Toiseksi se kantajien väite, jonka mukaan ne ovat olleet ainoat yritykset, jotka ovat selittäneet vastauksessaan väitetiedoksiantoon,
että kokousten tarkoitus oli pienentää eroa hinnastohintojen ja todellisten nettohintojen välillä ja nostaa epäsuorasti eri
tuotteiden nettohintoja, on hylättävä.
Vaikka on totta, että komissio on riidanalaisen päätöksen 167 perustelukappaleessa lainannut Gütermannin väitetiedoksiantoon
antamassa vastauksessa käyttämää sanamuotoa selittääkseen kokousten tarkoitusta, on kuitenkin niin, että se oli jo todennut
tämän tarkoituksen sekä sopimusten vaikutukset, kuten väitetiedoksiannon 141 ja 142 kohdasta ilmenee. Siinä mainitut tiedot
on toimittanut Coats lieventämispyyntönsä yhteydessä, ja komissio on voinut niiden avulla, esimerkiksi niiden sisältämän konkreettisen
hinnastohintojen nostamisen avulla, antaa viitteitä hinnastoihin sisältyviä hintoja koskevien keskustelujen yleisestä asiasisällöstä.
–       Yhteistyöstä tehdyn arvioinnin virheellisyys BST:n yhteistyöhön verrattuna
Kantajien pyynnön, saada hyväkseen vähintään sama alennus kuin BST, osalta on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan asianomaisten yritysten harjoittamaa yhteistyötä arvioidessaan komissio ei saa jättää huomiotta yhdenvertaisen kohtelun
periaatetta, jota loukataan, jos toisiinsa rinnastettavissa olevia tilanteita kohdellaan eri tavalla tai jos erilaisia tilanteita
kohdellaan samalla tavalla, ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti perusteltua (edellä 185 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Tokai I, tuomion 394 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). On kuitenkin tunnustettava, että komissiolla on laaja harkintavalta
kartellin jäsenten sen kanssa harjoittaman yhteistyön laadun ja hyödyllisyyden arvioimiseksi, ja vain tämän harkintavallan
rajojen ilmeinen ylittäminen on riitautettavissa.
Näiden yritysten harjoittaman yhteistyön vertailusta ilmenee, että komissio ei ole millään tavalla loukannut yhdenvertaisen
kohtelun periaatetta.
Ensiksi ennen 15.3.2004 annettua väitetiedoksiantoa harjoitetun yhteistyön osalta komissio on nimittäin katsonut, että BST
oli auttanut sitä huomattavasti näyttämään toteen useiden sopimusten sisällön (joista suurimman osan muodostivat 1990-luvun
alussa tehtyjen sopimusten sisältö, Wienissä (Itävalta) 8.10.1996 tehdyn sopimuksen sisältö ja Zürichissä (Sveitsi) 9.9.1997
tehdyn sopimuksen sisältö) että se oli ollut ainoa yritys, joka oli toimittanut komissiolle hinnastoja, jotka se oli saanut
kokouksissa kilpailijoiltaan, ja että se oli toimittanut enemmän tietoja, kuin mitä tietojensaantipyynnössä vaadittiin. Komissio
viittaa useisiin väitetiedoksiannon alaviitteisiin näiden toteamustensa tueksi, joiden tarkoituksena on osoittaa, että BST
on toimittanut suuren määrän todisteita (joiden joukossa on BST:n tietojensaantipyyntöön antaman vastauksen liite 14, joka
sisältää kokouksissa vaihdettuja hinnastoja) ja että se oli näin ollen tärkeä tietolähde komission alustavissa tutkimuksissa.
Kantajien väitetiedoksiannon jälkeen harjoittaman yhteistyön osalta on taas todettava, että komissio myöntää, että myös ne
ovat luovuttaneet sille asiakirjoja, jotka ovat antaneet yleissilmäyksen 1990-luvun alussa pidetyistä kokouksista. On kuitenkin
niin, että komissio on katsonut, että nämä tiedot olivat vähemmän hyödyllisiä kuin BST:n toimittamat tiedot. Kantajat eivät
ole kyseenalaistaneet näitä arviointeja vaan ovat tyytyneet väittämään, että ne eivät voineet niiden hallussa olevien tietojen
avulla tietää, oliko BST toimittanut enemmän tietoja ja todisteita kuin ne. Kuten edellä on korostettu, riidanalaisen päätöksen
391–397 perustelukappaleesta sekä useista alaviitteisiin sisältyvistä viittauksista BST:n toimittamiin asiakirjoihin ilmenee
komission väitetiedoksiannossa esittämien toteamusten tueksi, että BST:n harjoittama yhteistyö oli tärkeämpää.
Toiseksi riidanalaisesta päätöksestä ilmenee väitetiedoksiannon jälkeen harjoitetun yhteistyön osalta, että BST tai kantajat
eivät ole kiistäneet todettujen seikkojen aineellista paikkansapitävyyttä ja että nämä kolme yritystä ovat harjoittaneet samalla
tavalla yhteistyötä hallinnollisen menettelyn tässä vaiheessa. Edellä 228–237 kohdassa esitetyn perusteella kantajat väittävät
virheellisesti toimittaneensa väitetiedoksiannon jälkeen tietoja, joita komissio ei tuntenut. Näin ollen ne eivät voi väittää
toimittaneensa tietoja, jotka olivat niin hyödyllisiä, että niille tulisi niiden perusteella myöntää vähintään sama alennus
kuin BST:lle.
Vaikka olisi myönnettävä, että kantajat olivat toimittaneet tietyistä väitetiedoksiannon kohdista yhtä hyödyllisiä tarkennuksia
kuin BST, komissio ei ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä asettaessaan etusijalle sen seikan, että BST:n tiedot ja todisteet
toimitettiin sille ennen mainittua tiedonantoa.
–       Yhteistyötiedonannon virheellinen soveltaminen ja unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännön huomioon ottamatta jättäminen
Kantajat väittävät virheellisesti, että koska komissio on myöntänyt, että niiden yhteistyö täytti yhteistyötiedonannon D kohdassa
mainittujen kahden luokan edellytykset, sen olisi pitänyt myöntää niille molemmille vähintään kaksi kertaa 10 prosentin alennus
sakosta eli vähintään 20 prosentin alennus.
On nimittäin todettava, että yhteistyötiedonannon D kohtaan sisältyvä vaihteluväli ulottuu 10 prosentista 50 prosenttiin,
eikä siinä vahvisteta erityisiä kriteerejä erilaisille alennuksille tämän vaihteluvälin rajoissa. Yhteistyötiedonannossa ei
siis luoda perusteltua luottamusta tietynsuuruisen alennusprosentin saamiseen. Lisäksi vastoin kantajien pääasiallisia väitteitä
yhteistyötiedonannon D kohtaa ei voida lainkaan tulkita siten, että komissiolla olisi velvollisuus myöntää erityinen vähintään
10 prosentin alennus jokaisen mahdollisen yhteistyön osalta, joka on tältä osin todettu merkitykselliseksi, vaan se on päinvastoin
ymmärrettävä niin, että siinä säädetään ainoastaan yhdestä vähintään 10 prosentin alennuksesta.
Koska komissio ei näin ollen ylitä ilmeisellä tavalla sillä olevaa laajaa harkintavaltaa, kun se arvioi laajuutta, jolla yrityksen
harjoittama yhteistyö on helpottanut sen työtä, se on täysin vapaa mainitsemaan päätöksessään erityiset prosenttiosuudet,
joihin se on päätynyt kunkin yhteistyön tapauksen osalta, jonka on katsottu olevan yhteistyötiedonannon D kohdan mukainen,
ja tämän jälkeen laskemaan ne yhteen, kuten se voi myös laillisesti mainita vain yhden kokonaisprosenttiosuuden, jonka se
katsoo voivansa myöntää näiden samojen arviointien perusteella. Kuten komissio perustellusti toteaa, yhteistyön hyödyllisyyden
arviointi ei nojaudu millään tavalla aritmeettiseen laskentakaavaan, joka osoittaisi viran puolesta vähintään 20 prosentin
alennuksen, jos on kyse yhtä aikaa yhteistyötiedonannon D kohdan kahdesta luetelmakohdasta.
Edellä 185 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa Tokai I annetussa tuomiossa, johon kantajat vetoavat, ei kyseenalaisteta
tätä arviointia. [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta (Asia COMP/E-1/36.490 – Grafiittielektrodit)
18.7.2001 annetusta komission päätöksestä 2002/271/EY (EYVL 2002, L 100, s. 1) ilmenee nimittäin selvästi, että komissio viittasi
kyseisessä asiassa ainoastaan ja nimenomaisesti yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohdan ensimmäiseen luetelmakohtaan kyseisen
yrityksen osalta. Unionin yleinen tuomioistuin on todennut, että kyseinen yritys oli myös harjoittanut yhteistyötä toisen
luetelmakohdan mukaisesti. Komission oli selitettävä, että se oli tehnyt yhden ainoan alennuksen, johon sisältyivät molemmantyyppiset
yhteistyöt. Käsiteltävästä asiasta poiketen sitä koskeva arviointi, että kyseinen yritys ei ollut kiistänyt tosiseikkoja,
ei sisältynyt mihinkään niistä perustelukappaleista, jotka koskevat tämän yrityksen harjoittamaa yhteistyötä. Tämän vuoksi
unionin yleinen tuomioistuin on katsonut voivansa ainoastaan todeta, ettei komissio ollut soveltanut kyseiseen yritykseen
yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohdan toista luetelmakohtaa.
–       Aikaisemman päätöskäytännön huomioon ottamatta jättäminen
Kantajien esittämä komission aikaisempaan päätöskäytäntöön liittyvä väite on hylättävä. Nimittäin pelkästään se seikka, että
komissio on aiemmassa päätöskäytännössään myöntänyt tietyn alennuksen tietynlaisen käyttäytymisen vuoksi, ei merkitse, että
sillä olisi velvollisuus tehdä suhteessa samanlainen alennus arvioidessaan vastaavanlaista käyttäytymistä jossain myöhemmässä
hallinnollisessa menettelyssä (edellä 50 kohdassa mainittu asia Brugg Rohrsysteme v. komissio, tuomion 193 kohta).
Kantajien harjoittama yhteistyö ei kuitenkaan ole millään tavalla verrannollinen KME-nimisen yrityksen harjoittamaan yhteistyöhön,
josta on todettu [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 16.12.2003 tehdyssä komission päätöksessä
(Asia COMP/E-1/38.240 – Teollisuusputket), johon ne vetoavat. Tuosta päätöksestä ilmenee, että KME oli harjoittanut merkityksellistä
yhteistyötä ennen väitetiedoksiannon vastaanottamista, mikä auttoi näyttämään aineellisesti toteen kartellin olemassaolon
sen koko voimassaolon ajalta. KME on nimittäin toimittanut kilpailusääntöjen rikkomista koskevia asiakirjoja ja yksityiskohtaisen
kuvauksen kartellin toimintatavasta ja selittänyt yksityiskohdittain, missä yhteydessä eri asiakirjat, joita komissio oli
löytänyt tarkastuksissaan, oli kirjoitettu. Kantajien yhteistyöllä ei ole ollut tällaista merkitystä ennen väitetiedoksiantoa.
Kun otetaan edellä esitetty huomioon, yhteistyötiedonannon virheelliseen soveltamiseen liittyvä kanneperuste on hylättävä.

Kanneperuste, johon Gütermann ja Zwicky ovat vedonneet ja joka liittyy sakon suhteettomuuteen
Asianosaisten lausumat
Kantajat esittävät useita väitteitä sakon suhteettomuuteen liittyvän kanneperusteensa tueksi.
Ensiksi ne väittävät, että komissio ei ole ottanut huomioon huomattavia taloudellisia vaikeuksia, joita niillä oli vuosien
ajan ollut lankateollisuutta koettelevien rakennemuutosten johdosta. Alan kriisi oli nimittäin aiheuttanut niiden tulojen
huomattavan laskemisen ja johtanut siihen, että Zwickyn täytyi lopettaa toimintansa markkinoilla marraskuussa 2000. Komissio
on myös jättänyt ottamatta huomioon Gütermannin luotto-ongelmat ja niistä johtuvat lisääntyneet korot.
Toiseksi Gütermannille (4,021 miljoonaa euroa) ja Zwickylle (0,174 euroa) määrätyt sakot ovat suhteettomia niiden liikevaihtoon
nähden niillä markkinoilla, joita kilpailusääntöjen rikkominen koskee. Ne väittävät, että Gütermannin toiminnan tulos verojen
jälkeen oli ollut yhdentoista ja puolen vuoden aikana, jolloin kilpailusääntöjä on rikottu, 318 000 euroa ja Zwickyn vuoden
2000 liikevaihto oli ollut vain 200 000 euroa.
Lisäksi Gütermann, jota Zwicky vastaavasti tuki vastauksessaan, väittää, että sakkojen laskennassa käytetyt laskentapohjat
(2,2 miljoonaa euroa Gütermannin osalta ja 100 000 euroa Zwickyn osalta) ovat yhtäältä suhteettomia kaikkien yritysten niistä
tuotteista, joita kilpailusääntöjen rikkominen koskee, kertyneeseen kumuloituun liikevaihtoon nähden (50 miljoonaa euroa)
ja vaikuttavat toisaalta liioitelluilta, kun verrataan toisiinsa tätä viimeksi mainittua lukua, joka heijastaa kilpailusääntöjen
rikkomisen kohteena olevien tuotemarkkinoiden kokoa, ja maailmanlaajuisten teollisuuslankamarkkinoiden kokoa (4–5 miljardia
euroa).
Kantajien mukaan komissiolla on oikeuskäytännön mukaan velvollisuus ottaa huomioon kyseisten markkinoiden koko tutkiessaan
rikkomisen vakavuutta ja sakon oikeasuhteisuutta. Komissio on näin ollen virheellisesti väittänyt, että tämä kriteeri on vain
yksi osatekijä muiden joukossa, eikä sillä ollut velvollisuutta ottaa sitä huomioon.
Kolmanneksi Gütermann väittää, että laskentamenetelmällä, jota on käytetty sille määrättyä sakkoa laskettaessa, asetetaan
pienet ja keskisuuret yritykset selvästi huonompaan asemaan. Viimeksi mainittujen kokoa ei nimittäin oteta huomioon ja tällä
laskentamenetelmällä saadut sakot ovat siis suhteettomia. Tästä seuraa, että sille käsiteltävässä asiassa määrätty sakko on
suhteeton verrattuna muille yrityksille, kuten BST:lle tai Coatsille, määrättyihin sakkoihin nähden.
Neljänneksi suuntaviivojen soveltaminen esillä olevassa asiassa ei ole asianmukaista erityisesti yhdenvertaisen kohtelun kannalta,
kun otetaan huomioon pieniä ja keskisuuria yrityksiä koskevat tulevat asiat, joiden osalta on määrätty oikeudenmukaisemmasta
kohtelusta asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa
(EUVL 2006, C 210, s. 2).
Komissio kiistää tämän kanneperusteen.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensiksi kantajat väittävät virheellisesti, että niille määrätty sakko on suhteeton, kun otetaan huomioon niiden epävarma taloudellinen
tilanne ja riski siitä, että sakko aiheuttaa niiden katoamisen.
Kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa ja kuten riidanalaisen päätöksen 404 perustelukappaleessa on muistutettu, komissio
ei ole velvollinen ottamaan sakon suuruutta määrittäessään huomioon yrityksen rahoitusvajetta, sillä se merkitsisi perusteettoman
kilpailuedun antamista niille yrityksille, jotka ovat vähiten sopeutuneita markkinatilanteeseen (yhdistetyt asiat 96/82–102/82,
104/82, 105/82, 108/82 ja 110/82, IAZ International Belgium ym. v. komissio, tuomio 8.11.1983, Kok., s. 3369, 54 ja 55 kohta;
edellä 221 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 327 kohta ja asia C-308/04 P, SGL
Carbon v. komissio, tuomio 29.6.2006, Kok., s. I-5977, 105 kohta).
Jos lisäksi oletetaan, että yhteisön viranomaisen toteuttama toimenpide saattaa johtaa tietyn yrityksen selvitystilaan, tällainen
yrityksen selvitystilaan asettaminen kyseisessä oikeudellisessa muodossa ei kuitenkaan, vaikka sillä voidaan vahingoittaa
omistajien, osakkeenomistajien tai osakkaiden taloudellisia etuja, merkitse sitä, että myös yrityksen edustamat henkilöstö
sekä aineelliset ja aineettomat varat menettäisivät arvonsa (edellä 185 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Tokai I, tuomion
372 kohta).
Kun otetaan huomioon tämä oikeuskäytäntö, on katsottava, ettei komissiolla ollut minkäänlaista velvollisuutta ottaa huomioon
Gütermannin taloudellista tilannetta riidanalaisessa päätöksessä eikä mainita siinä tämän yrityksen selityksiä tästä tilanteesta.
Se seikka, että komissio katsoi sopivaksi mainita Zwickyn taloudellisen tilanteen mutta ei Gütermannin taloudellista tilannetta,
voidaan ymmärtää hyvin, kun otetaan huomioon Zwickyn erityisen vaikea taloudellinen tilanne, joka sai sen myymään teollisuuslankatoimintansa
Gütermannille.
Toiseksi kantajat moittivat komissiota etenkin siitä, ettei se ole ottanut huomioon kyseisten markkinoiden kokoa ja on siis
määrännyt mainittuun kokoon nähden suhteettoman sakon. Ne vetoavat myös sakon suhteettomuuteen niiden liikevaihtoihin nähden
rikkomisen kohteena olevilla markkinoilla sekä sakon laskentapohjan suhteettomuuteen niiden liikevaihtoihin nähden.
Aluksi on todettava, että suhteellisuusperiaate edellyttää, että yhteisön toimielinten säädöksillä, päätöksillä ja muilla
toimenpiteillä ei saa ylittää niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista tavoitellun päämäärän toteuttamiseksi
ja tähän soveltuvaa. Sakkojen laskennan osalta kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on osoitettava lukuisten seikkojen perusteella,
eikä millekään näistä seikoista pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton verrattuna muihin arvioinnissa huomioon
otettaviin seikkoihin. Suhteellisuusperiaate edellyttää tässä yhteydessä, että komission on vahvistettava sakko suhteessa
rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi huomioon otettuihin seikkoihin ja että sen on tältä osin sovellettava näitä seikkoja johdonmukaisesti
ja objektiivisesti perustellulla tavalla (edellä 194 kohdassa mainittu asia Jungbunzlauer v. komissio, tuomion 226–228 kohta).
Siitä väitteestä, että komissio ei ole ottanut huomioon kyseisten markkinoiden kokoa, on muistutettava, että asetuksen N:o
17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaan komissio voi määrätä yrityksille sakon, joka on
enintään kymmenen prosenttia kunkin rikkomiseen osallisen yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta. Näissä säännöksissä
säädetään sakon suuruuden määrittämisestä tämän rajan sisällä, että huomioon on otettava rikkomisen vakavuus ja kesto. Lisäksi
suuntaviivoissa todetaan, että komissio määrää laskentapohjan kyseisen rikkomisen vakavuuden mukaan ottamalla huomioon rikkomisen
luonteen, sen konkreettisen vaikutuksen markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja maantieteellisten markkinoiden laajuuden.
Näin ollen asetuksessa N:o 17, asetuksessa N:o 1/2003 tai suuntaviivoissa ei säädetä, että sakkojen määrä on vahvistettava
suoraan kyseisten markkinoiden koon perusteella, koska tämä seikka on vain yksi tekijä muiden joukossa. Näissä oikeussäännöissä
ei siis nimenomaisesti velvoiteta komissiota ottamaan huomioon tuotemarkkinoiden pientä kokoa (asia T-322/01, Roquette Frères
v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3137, 148 kohta).
Oikeuskäytännön mukaan rikkomisen vakavuutta arvioitaessa komission on otettava huomioon monia tekijöitä, joiden luonne ja
tärkeys vaihtelevat asianomaisen rikkomistyypin ja asianomaisen rikkomisen erityisolosuhteiden mukaan (edellä 78 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomion 120 kohta). Ei voida sulkea pois sitä, että
näihin tekijöihin, jotka osoittavat rikkomisen vakavuuden, voi kuulua tapauksen mukaan merkityksellisen tuotteen markkinoiden
koko.
Vaikka näin ollen markkinoiden koko voi olla yksi huomioon otettava tekijä rikkomisen vakavuuden osoittamiseksi, sen tärkeys
vaihtelee kyseisen rikkomisen tyypin ja sen erityisolosuhteiden mukaan.
Käsiteltävässä asiassa rikkominen koostuu etenkin arkaluonteisten tietojen vaihtamisesta hinnastoista ja/tai asiakaskohtaisista
hinnoista ja kilpailun välttämisestä hinnoilla, jotka alittavat vakiintuneen toimittajan hinnat, ja asiakkaiden jakamisesta
(riidanalaisen päätöksen 99–125 ja 345 perustelukappale). Tällaiset käytännöt ovat suuntaviivoissa tarkoitettuja hintakartellin
tyyppisiä horisontaalisia rajoituksia ja näin ollen luonteeltaan erittäin vakavia. Tässä yhteydessä kyseisten markkinoiden
pienellä koolla, vaikka se olisi näytetty toteen, on vain vähäinen merkitys verrattuna kaikkiin muihin rikkomisen vakavuuden
osoittaviin tekijöihin.
On joka tapauksessa otettava huomioon se, että komissio on katsonut, että rikkomista on pidettävä suuntaviivoissa tarkoitettuna
erittäin vakavana rikkomisena; tällaisissa tapauksissa suuntaviivoissa vahvistetaan, että komission on mahdollista vahvistaa
yli 20 miljoonan euron laskentapohja. Esillä olevassa asiassa komissio on riidanalaisessa päätöksessä jakanut kyseiset yritykset
useisiin luokkiin sen mukaan, mikä oli niiden suhteellinen merkitys kyseisillä markkinoilla. Riidanalaisen päätöksen 358 perustelukappaleesta
ilmenee, että komissio on vahvistanut vain 14 miljoonan euron laskentapohjan ensimmäiseen luokkaan kuuluvien yritysten osalta,
5,2 miljoonan euron laskentapohjan toisen luokkaan kuuluvien yritysten osalta, 2,2 miljoonan euron laskentapohjan kolmanteen
luokkaan kuuluvien yritysten osalta (joihin Gütermann kuuluu) ja 0,1 miljoonan euron laskentapohjan neljänteen luokkaan kuuluvien
yritysten osalta (joihin Zwicky kuuluu). Tästä seuraa, että laskentapohjat, jotka ovat olleet lähtökohtana Gütermannille ja
Zwickylle määrättyjen sakkojen laskemisessa, vastasivat selvästi pienempää määrää kuin se määrä, jonka komissio olisi suuntaviivojen
mukaan voinut ottaa laskentapohjaksi erittäin vakavien rikkomusten osalta. Tällainen sakon laskentapohjan määrittäminen näyttää
vahvistavan, että kyseisten tuotemarkkinoiden koko on otettu huomioon.
Näiden toteamusten perusteella on katsottava, etteivät Gütermannille ja Zwickylle määrätyt sakot ole millään tavalla suhteettomia
Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoiden kokoon nähden.
Lisäksi väite, joka liittyy sakon laskentapohjan suhteettomuuteen Gütermannin ja Zwickyn kyseisten markkinoiden liikevaihtoihin
nähden, on myös hylättävä.
On nimittäin todettava, että sakon laskentapohjan, joka määrätään rikkomisen vakavuuden perusteella, määräämiseksi komissio
on katsonut välttämättömäksi soveltaa kartelliin osallistuneisiin yrityksiin erilaista kohtelua, jotta voidaan ottaa huomioon
rikkomiseen syyllistyneiden yritysten todelliset taloudelliset mahdollisuudet aiheuttaa merkittävää vahinkoa kilpailulle ja
asettaa sakon määrä tasolle, joka varmistaa, että sillä on riittävä rikkomista estävä vaikutus. Se on lisännyt, että on välttämätöntä
ottaa huomioon kunkin yrityksen laittoman toiminnan painoarvo ja sen todellinen vaikutus kilpailuun. Näiden tekijöiden arvioimiseksi
komissio on katsonut aiheelliseksi käyttää perustana kunkin yrityksen kyseisillä markkinoilla kartellissa kyseessä olevan
tuotteen osalta kertynyttä liikevaihtoa.
Kuten näin ollen edellä 270 kohdassa on esitetty, komissio on jakanut kyseiset yritykset neljään luokkaan. Gütermann on sijoitettu
kolmanteen luokkaan huomioimalla sen 2,36 miljoonan euron liikevaihto ja Zwicky neljänteen luokkaan huomioimalla sen 0,2 miljoonan
euron liikevaihto. Komissio vahvisti laskentapohjan, joka määrättiin rikkomuksen vakavuuden perusteella 2,2 miljoonaksi euroksi
Gütermannin osalta ja 0,1 miljoonaksi euroksi Zwickyn osalta (riidanalaisen päätöksen 356–358 perustelukappale).
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että se osa liikevaihdosta, joka tulee kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevista
tavaroista, on omiaan osoittamaan kilpailusääntöjen rikkomisen laajuutta kyseisillä markkinoilla (edellä 184 kohdassa mainittu
asia Cheil Jedang v. komissio, tuomion 91 kohta ja edellä 79 kohdassa mainittu asia Archer Daniels Midland ja Archer Daniels
Midland Ingredients v. komissio, tuomion 196 kohta). Tämä liikevaihto on nimittäin omiaan antamaan oikeasuhteisen viitteen
jokaisen jäsenen osuudesta kyseisillä markkinoilla, koska se on objektiivinen peruste, jolla tämän menettelyn haitallinen
vaikutus tavanomaiseen kilpailuun saadaan täsmällisesti mitatuksi, ja se on näin ollen hyvä indikaattori kunkin kyseisen yrityksen
kapasiteetista aiheuttaa vahinkoa.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että Gütermannille ja Zwickylle määrättyjen sakkojen laskemisessa käytetyt laskentapohjat
eivät ole millään tavalla suhteettomia verrattuna näiden yritysten liikevaihtoon kyseisillä markkinoilla.
Tästä seuraa, että myös väite, joka liittyy sakon suhteettomuuteen verrattuna kantajien liikevaihtoon niillä markkinoilla,
joita rikkominen koskee, on hylättävä. Kantajat eivät nimittäin voi pätevästi väittää, ettei niille määrätty lopullinen sakko
ole määrältään oikeasuhteinen, koska niille määrättyjen sakkojen laskentapohja on oikeutettu niiden arviointiperusteiden valossa,
joita komissio on noudattanut määrittäessään kunkin yrityksen merkitystä kyseisillä markkinoilla (ks. vastaavasti asia T-23/99,
LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1705, 304 kohta ja asia T-303/02, Westfalen Gassen Nederland v. komissio,
Kok., s. II-4567, 185 kohta). Joka tapauksessa on todettava, ettei yhteisön oikeus sisällä yleisesti sovellettavaa periaatetta,
jonka mukaan seuraamuksen olisi oltava oikeassa suhteessa yritykselle rikkomisen kohteena olevan tuotteen myynnistä kertyneeseen
liikevaihtoon (ks. vastaavasti asia C-397/03 P, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio,
tuomio 18.5.2006, Kok., s. I‑4429, 339 kohta).
Kolmanneksi myös Gütermannin väite, jonka mukaan laskentamenetelmä asettaa pienet ja keskisuuret yritykset huonompaan asemaan,
ja on esillä olevassa asiassa johtanut sille määrättyyn suhteettomaan sakkoon muille yrityksille määrättyihin sakkoihin nähden,
on hylättävä.
Koska komissiolla ei ole velvollisuutta laskea sakon määrää kyseisten yritysten liikevaihtoon perustuvien määrien nojalla,
se ei myöskään ole velvollinen varmistamaan tapauksissa, joissa sakkoja määrätään useille yrityksille samasta rikkomisesta,
että kunkin yrityksen osalta lasketut sakkojen lopulliset määrät heijastavat kaikkia yritysten välisiä eroavaisuuksia näiden
kokonaisliikevaihdon taikka niiden kyseisiä tuotemarkkinoita koskevan liikevaihdon osalta (asia T-21/99, Dansk Rørindustri
v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1681, 202 kohta).
Tältä osin on täsmennettävä, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa tai asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdassa
ei edellytetä myöskään, että tapauksessa, jossa sakkoja asetetaan useammalle samaan rikkomiseen syyllistyneelle yritykselle,
pienelle tai keskisuurelle yritykselle asetetun sakon määrä ei saisi prosenttiosuutena liikevaihdosta olla suurempi kuin suuremmille
yrityksille asetettujen sakkojen määrä. Tästä säännöksestä ilmenee, että sekä pienten ja keskisuurten yritysten että suurempien
yritysten osalta on sakon määrää määritettäessä otettava huomioon rikkomisen vakavuus ja kesto. Jos komissio asettaa kullekin
samaan rikkomiseen osallistuneelle yritykselle rikkomisen vakavuuden ja keston mukaan perustellut sakot, sitä ei voida moittia
siitä, että joillekin yrityksille asetettujen sakkojen määrä on liikevaihtoon nähden suurempi kuin toisille yrityksille asetettujen
(edellä 279 kohdassa mainittu asia Dansk Rørindustri v. komissio, tuomion 203 kohta ja edellä 277 kohdassa mainittu asia Westfalen
Gassen Nederland v. komissio, tuomion 174 kohta).
Näin ollen komissiolla ei ole velvollisuutta lieventää sakkojen määrää, kun kyseiset yritykset ovat pieniä tai keskisuuria.
Yrityksen koko on nimittäin jo otettu huomioon asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan
3 kohdassa vahvistetun enimmäismäärän ja suuntaviivojen säännösten avulla (edellä 277 kohdassa mainittu asia Westfalen Gassen
Nederland v. komissio, tuomion 174 kohta). Näitä kokoon liittyviä seikkoja lukuun ottamatta ei ole mitään syytä kohdella pieniä
tai keskisuuria yrityksiä toisin kuin muita yrityksiä. Se, että kyseiset yritykset ovat pieniä tai keskisuuria yrityksiä,
ei vapauta niitä velvollisuudesta noudattaa kilpailusääntöjä (asia T-52/02, SNCZ v. komissio, tuomio 29.11.2005, Kok., s.
II-5005, 84 kohta).
Sillä väitteellä, että komissio ei ole ottanut huomioon eri yritysten kokonaisliikevaihtoa vahvistaessaan sakon määrää, ei
ole merkitystä. On nimittäin muistutettava, että suuntaviivoissa säädetään, että on tarpeen ottaa huomioon [rikkomuksiin syyllistyneiden
yritysten] todellinen taloudellinen kapasiteetti [aiheuttaa vahinkoa] muille talouden toimijoille ja erityisesti kuluttajille
– – ja määrittää sakon määrä tasolle, joka on riittävän varoittava (1 kohdan A alakohdan neljäs alakohta). Näissä samoissa
suuntaviivoissa lisätään, että jos rikkomukseen syyllistyy useita yrityksiä, kuten kartelleissa, yleistä laskentapohjaa voidaan
vaihdella ja vahvistaa erityinen laskentapohja, jossa otetaan huomioon rikkomusten tapauskohtainen painoarvo ja siten kunkin
yrityksen rikkomisen todellinen vaikutus kilpailuun erityisesti, kun samanlaisiin rikkomuksiin syyllistyneet yritykset ovat
huomattavan erikokoisia; näin voidaan siis mukauttaa yleistä laskentapohjaa kunkin yrityksen erityispiirteiden mukaan (1 kohdan
A alakohdan kuudes alakohta) (edellä 184 kohdassa mainittu asia Cheil Jedang v. komissio, tuomion 81 kohta).
Suuntaviivoissa ei määrätä, että sakot laskettaisiin yritysten kokonaisliikevaihdon tai kyseessä olevasta tuotteesta relevanteilla
markkinoilla kertyneen liikevaihdon perusteella. Niissä ei kuitenkaan myöskään kielletä sitä, että tällaiset liikevaihdot
otettaisiin huomioon sakkoa määritettäessä yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden noudattamiseksi ja tilanteen sitä vaatiessa.
Liikevaihto saattaa näin ollen olla yksi tekijä silloin, kun otetaan huomioon edellä 273 kohdassa lueteltuja eri seikkoja
(ks. vastaavasti edellä 184 kohdassa mainittu asia Cheil Jedang v. komissio, tuomion 82 kohta ja edellä 185 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Tokai I, tuomion 195 kohta).
Kuten edellä 275 kohdassa on todettu, käsiteltävässä asiassa komission valinta viitata liikevaihtoon kyseisillä markkinoilla
määritelläkseen kunkin yrityksen kyvyn tuottaa vahinkoa oli johdonmukainen ja objektiivisesti perusteltu. Tällöin komissio
tavoitteli myös ehkäisevää vaikutusta ilmoittamalla avoimesti siitä, että se määrää ankaramman seuraamuksen yrityksille, jotka
olivat osallistuneet kartelliin markkinoilla, joilla niillä on merkittävä asema.
Neljänneksi Gütermann vetoaa virheellisesti asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien
sakkojen laskennasta annettuihin vuoden 2006 suuntaviivoihin sakon suhteettomuuteen liittyvän kanneperusteensa tueksi. On
nimittäin todettava, että pelkästään se seikka, että kyseisten suuntaviivojen, joita ei sovelleta nyt käsiteltävän asian tosiseikkoihin,
mukaista uutta sakon laskumenetelmää soveltamalla sakon määrä olisi pienempi kuin riidanalaisessa päätöksessä määrätty, ei
osoita kyseisen sakon kohtuuttomuutta.
Tämä toteamus on vain osoitus komission laajasta harkintavallasta ottaa käyttöön asetuksen N:o 17 ja asetuksen N:o 1/2003
vaatimuksia kunnioittaen menetelmä, jota se aikoo soveltaa sakkojen määrän määrittämiseen ja ajaakseen vastuullaan olevaa
kilpailupolitiikkaa. Arvioidessaan tiettynä aikana määrättyjen sakkojen kohtuullisuutta unionin yleinen tuomioistuin voi arvioinnissaan
ottaa huomioon erityisesti tosiseikat ja oikeudelliset seikat ja komission EY:n perustamissopimuksen vaatimusten mukaisesti
määritetyt kilpailupolitiikan tavoitteet, jotka vallitsivat kyseisenä aikana.
Tästä seuraa, että sakon suhteettomuuteen liittyvä kanneperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
Edellä esitetystä seuraa, että asioissa T-456/05 ja T-457/05 nostetut kanteet on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantajat ovat hävinneet asian, ne on komission vaatimusten mukaisesti
velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut asiat seuraavasti:
1)
Kanteet hylätään.
2)
Gütermann AG ja Zwicky & Co. AG velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Vilaras
Prek
Ciucǎ
Julistettiin Luxemburgissa 28 päivänä huhtikuuta 2010.
Allekirjoitukset
Sisällys
Asian tausta
1.  Oikeudenkäynnin kohde
2.  Hallinnollinen menettely
3.  Riidanalainen päätös
Kyseessä olevien markkinoiden määritteleminen
Tuotemarkkinat
Maantieteelliset markkinat
Kyseessä olevien markkinoiden koko ja rakenne
Kilpailusääntöjä rikkovan toiminnan kuvaus
Riidanalaisen päätöksen päätösosa
Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
1.  Kanneperusteet, joilla riitautetaan kilpailusääntöjä rikkovan toiminnan olemassaolo ja määräykset sen lopettamisesta ja
sen jatkamisesta pidättymisestä
Kanneperuste, johon Gütermann ja Zwicky vetoavat ja joka liittyy asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdan rikkomiseen
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Zwickyn esittämä kanneperuste, joka koskee rikkomisen lopettamista ja sen jatkamisesta pidättymistä koskevien määräysten epäoikeudenmukaisuutta
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Kanneperusteet, joilla riitautetaan sakko ja sen määrä
Kanneperuste, johon Zwicky vetoaa ja joka liittyy enimmäismäärän, joka on kymmenen prosenttia liikevaihdosta, ylittämiseen
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kanneperuste, johon Gütermann ja Zwicky vetoavat ja joka liittyy rikkomisen vakavuuden virheelliseen arviointiin sen vaikutusten
osalta
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kanneperuste, johon Gütermann ja Zwicky vetoavat ja joka koskee rikkomisen keston virheellistä arviointia
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kanneperuste, johon Gütermann ja Zwicky vetoavat ja joka liittyy lieventävien olosuhteiden huomioon ottamatta jättämiseen
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kanneperuste, johon Gütermann ja Zwicky vetoavat ja joka liittyy yhteistyötiedonannon virheelliseen soveltamiseen
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
–  Yhteistyön hyödyllisyys
–  Yhteistyöstä tehdyn arvioinnin virheellisyys BST:n yhteistyöhön verrattuna
–  Yhteistyötiedonannon virheellinen soveltaminen ja unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännön huomioon ottamatta jättäminen
–  Aikaisemman päätöskäytännön huomioon ottamatta jättäminen
Kanneperuste, johon Gütermann ja Zwicky ovat vedonneet ja joka liittyy sakon suhteettomuuteen
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.