CELEX: 62003CJ0148
Brysselkonventionen
Artiklarna 20 och 57.2
Uteblivet svaromål
Svarande med hemvist i en annan konventionsstat
Genèvekonventionen om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg
Kollision mellan konventioner

Begäran om förhandsavgörande rör tolkningen av artiklarna 20 och 57.2 a i konventionen av den 27 september 1968 om domstols
behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 299, 1972, s. 32; svensk utgåva C 15, 1997, s. 30)
(nedan kallad Brysselkonventionen), i dess lydelse enligt konventionen av den 9 oktober 1978 om Konungariket Danmarks, Irlands
och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands tillträde (EGT L 304, s. 1 och, i ändrad lydelse, s. 77; svensk utgåva,
C 15, 1997, s. 14), konventionen av den 25 oktober 1982 om Republiken Greklands tillträde (EGT L 388, s. 1; svensk utgåva,
C 15, 1997, s. 26), konventionen av den 26 maj 1989 om Konungariket Spaniens och Republiken Portugals tillträde (EGT L 285,
s. 1; svensk utgåva, C 15, 1997, s. 43) och konventionen av den 29 november 1996 om Republiken Österrikes, Republiken Finlands
och Konungariket Sveriges tillträde (EGT C 15, 1997, s. 1).
Begäran har framställts inom ramen för en tvist mellan bolaget Nürnberger Allgemeine Versicherungs AG (nedan kallat Nürnberger)
och bolaget Portbridge Transport International BV (nedan kallat Portbridge) angående en talan om ersättning för skador som
Nürnberger åsamkats på grund av förlust av gods som Portbridge skulle ha transporterat till Förenade kungariket.
Tillämpliga bestämmelser
I artikel 57.1 och 57.2 a i Brysselkonventionen föreskrivs följande:
”1. Denna konvention skall inte inverka på konventioner som konventionsstaterna har tillträtt eller kommer att tillträda och
som på särskilda områden reglerar domstolars behörighet eller erkännande eller verkställighet av domar.
2. För att säkerställa en enhetlig tolkning skall punkt 1 tillämpas enligt följande:
a)
Denna konvention skall inte utgöra hinder för en domstol i en konventionsstat som har tillträtt en konvention som reglerar
ett särskilt område att förklara sig behörig i enlighet med den konventionen, även om svaranden har hemvist i en konventionsstat
som inte har tillträtt ifrågavarande konvention. Den domstol som handlägger målet skall dock alltid tillämpa artikel 20 i
denna konvention.”
I artikel 20 första stycket i Brysselkonventionen föreskrivs följande:
”Om talan väcks vid en domstol i en konventionsstat mot en svarande som har hemvist i en annan konventionsstat, och svaranden
inte går i svaromål, skall domstolen självmant förklara sig obehörig, såvida den inte är behörig enligt bestämmelserna i denna
konvention.”
Konventionen om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg, som undertecknades i Genève den 19 maj 1956 (nedan kallad
CMR), är enligt dess första artikel tillämplig ”på varje avtal om godsbefordran med fordon på väg mot vederlag, när orten
för godsets mottagande till befordran och bestämmelseorten, såsom de angivits i avtalet, är belägna i skilda stater, av vilka
åtminstone den ena är en fördragsslutande stat … oavsett parternas hemvist och nationalitet”.
I artikel 31.1 CMR föreskrivs följande:
”Talan rörande befordran som är underkastad denna konvention får upptagas, förutom vid sådan domstol i fördragsslutande stat
som parterna utsett, vid domstol i stat, inom vars område
a)

svaranden har sitt hemvist, sitt huvudkontor eller den filial eller agentur genom vars medverkan fraktavtalet slutits, eller
b)

den ort där godset mottogs av fraktföraren eller bestämmelseorten är belägen,

och får inte väckas vid annan domstol.”
Såväl Förbundsrepubliken Tyskland som Konungariket Nederländerna har tillträtt CMR.
Tvisten i målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Nürnberger är ett transportförsäkringsbolag som bildats enligt tysk rätt. Nürnberger har riktat skadeståndsanspråk mot det
nederländska transportföretaget Portbridge på grund av förlusten i juni år 2000 av gods som Portbridge hade mottagit i Vöhringen
(Tyskland) för transport till Förenade kungariket.
Den aktuella transporten omfattas av bestämmelserna i CMR. Enligt artikel 31.1 b i denna konvention är den domstol vid vilken
talan har väckts, Landgericht Memmingen (Tyskland), behörig, eftersom den ort där godset mottogs för transport är belägen
i det område över vilket Landgericht Memmingen har jurisdiktion. Portbridge invände emellertid att nämnda domstol saknade
internationell behörighet och avgav inte något svaromål i sak.
Landgericht Memmingen förklarade sig genom mellandom sakna internationell behörighet och avvisade Nürnbergers talan. Landgericht
Memmingen fastställde att det, oberoende av behörighetsreglerna i artikel 31 CMR, framgår av artikel 57.2 a andra meningen
i Brysselkonventionen att artikel 20 i nämnda konvention skall tillämpas när svaranden inte går i svaromål eller inte avger
något svaromål i sak. Den domstol vid vilken talan har väckts skall under dessa omständigheter enligt denna bestämmelse självmant
förklara sig obehörig, såvida den inte är behörig enligt bestämmelserna i denna konvention.
Nürnberger överklagade detta avgörande till Oberlandesgericht München och gjorde gällande att behörighetsreglerna i artikel
31.1 CMR ägde företräde framför de allmänna behörighetsreglerna i Brysselkonventionen. Detta gäller även när svaranden inte
har avgett svaromål i sak utan endast invänt att den domstol vid vilken talan väckts saknar internationell behörighet.
Det är mot denna bakgrund som den nationella domstolen har beslutat att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfråga
till domstolen:
”Skall behörighetsreglerna i andra konventioner ges företräde framför de allmänna behörighetsreglerna i Brysselkonventionen
när en talan har väckts vid en domstol i en stat som är ansluten till Brysselkonventionen mot en svarande som har hemvist
i en annan konventionsstat och som, inom ramen för detta förfarande, inte avger något svaromål i sak?”
Bedömning av tolkningsfrågan
Den nationella domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 57.2 a i Brysselkonventionen skall tolkas
så, att domstolen i en konventionsstat vid vilken talan har väckts mot en svarande med hemvist i en annan konventionsstat
kan grunda sin behörighet på en särskild konvention till vilken förstnämnda konventionsstat också är ansluten och som innehåller
särskilda behörighetsregler enligt vilka Brysselkonventionen inte är tillämplig, även om svaranden, inom ramen för nämnda
förfarande, inte avger något svaromål i sak.
Det skall härvid påpekas att det genom artikel 57 införs ett undantag från huvudregeln, enligt vilket Brysselkonventionen
äger företräde framför andra konventioner om domstols behörighet och om verkställighet av domar som konventionsstaterna undertecknar.
Syftet med detta undantag är att säkerställa efterlevnaden av behörighetsregler i särskilda konventioner som har inrättats
med beaktande av de särskilda förhållanden som råder på de områden som de skall reglera (se dom av den 6 december 1994 i mål C‑406/92,
Tatry, REG 1994, s. I‑5439, punkt 24).
Portbridge har emellertid gjort gällande att behörighetsreglerna i artikel 31.1 CMR inte är tillämpliga. Det är i stället
Brysselkonventionen som, med stöd av artikel 57.2 a andra meningen däri, är tillämplig. Enligt nämnda artikel skall ”[d]en
domstol som handlägger målet … dock alltid tillämpa artikel 20 i denna konvention”.
Det erinras om att det i nämnda artikel 20 föreskrivs att om talan väcks vid en domstol i en konventionsstat mot en svarande
som har hemvist i en annan konventionsstat, och svaranden inte går i svaromål, skall domstolen självmant förklara sig obehörig,
såvida den inte är behörig enligt bestämmelserna i Brysselkonventionen.
I förevarande fall måste domstolens behörighet anses vara grundad på Brysselkonventionen, eftersom det i artikel 57 däri faktiskt
föreskrivs att behörighetsreglerna i särskilda konventioner inte påverkas av nämnda konvention.
Domstolen i en konventionsstat vid vilken talan väckts mot en svarande som har hemvist i en annan konventionsstat, och som
inte går i svaromål, skall följaktligen beakta behörighetsreglerna i särskilda konventioner som förstnämnda konventionsstat
också har tillträtt när den självmant bedömer sin behörighet enligt Brysselkonventionen.
Detta gäller även när svaranden, som i förevarande fall, utan att avge svaromål i sak, formellt har invänt att den domstol
vid vilken talan har väckts saknar internationell behörighet.
Av det anförda följer att tolkningsfrågan skall besvaras enligt följande. Artikel 57.2 a i Brysselkonventionen skall tolkas
så, att domstolen i en konventionsstat vid vilken talan har väckts mot en svarande med hemvist i en annan konventionsstat
kan grunda sin behörighet på en särskild konvention som förstnämnda konventionsstat också har tillträtt och som innehåller
särskilda behörighetsregler, även om svaranden, inom ramen för nämnda förfarande, inte avger svaromål i sak.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttranden som
andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
På dessa grunder beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande dom:
Artikel 57.2 a i konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens
område, i dess lydelse enligt konventionen av den 9 oktober 1978 om Konungariket Danmarks, Irlands och Förenade konungariket
Storbritannien och Nordirlands tillträde, konventionen av den 25 oktober 1982 om Republiken Greklands tillträde, konventionen
av den 26 maj 1989 om Konungariket Spaniens och Republiken Portugals tillträde och konventionen av den 29 november 1996 om
Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges tillträde skall tolkas så, att domstolen i en konventionsstat
vid vilken talan har väckts mot en svarande med hemvist i en annan konventionsstat kan grunda sin behörighet på en särskild
konvention som förstnämnda konventionsstat också har tillträtt och som innehåller särskilda behörighetsregler, även om svaranden,
inom ramen för nämnda förfarande, inte avger svaromål i sak.
Underskrifter
–
Rättegångsspråk: tyska.