CELEX: 62002TJ0357
Ajutoare de stat
Ajutoare acordate de autoritățile landului Saxonia
Schemă de ajutor în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii
Procedură de autorizare accelerată
Aplicarea în timp a orientărilor comunitare și a regulamentului de exceptare privind ajutoarele în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii
Proiect de ajutor notificat înaintea intrării în vigoare a regulamentului de exceptare
Încredere legitimă
Securitate juridică
Notificare completă

Cadrul juridic
1       Articolul 87 alineatul (1) CE prevede:
„Cu excepția derogărilor prevăzute de prezentul tratat, sunt incompatibile cu piața comună ajutoarele acordate de state sau
prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea
anumitor întreprinderi sau sectoare de producție, în măsura în care acestea afectează schimburile comerciale dintre statele
membre.”
2       Potrivit articolului 87 alineatul (3) CE:
„Pot fi considerate compatibile cu piața comună:
(a)      ajutoarele destinate să favorizeze dezvoltarea economică a regiunilor în care nivelul de trai este anormal de scăzut sau în
care există un grad de ocupare a forței de muncă extrem de scăzut;
[…]
(c)      ajutoarele destinate să faciliteze dezvoltarea anumitor activități sau a anumitor regiuni economice, în cazul în care acestea
nu aduc modificări condițiilor schimburilor comerciale într‑o măsură care contravine interesului comun;
[…]”
3       Comunicarea din 2 iulie 1992 a Comisiei privind procedura de autorizare accelerată pentru schemele de ajutor pentru întreprinderile
mici și mijlocii și pentru modificările schemelor existente (JO C 213, p. 10, denumită în continuare „Comunicarea privind
procedura de autorizare accelerată”) prevede:
„[…]
În principiu, Comisia nu va formula nicio obiecție cu privire la schemele noi de ajutor sau la modificările schemelor existente
notificate conform articolului [88] alineatul (3) [CE] și care răspund următoarelor criterii:
(1)      noile scheme de ajutor, fiind însă excluse sectoarele industriale avute în vedere de orientările specifice ale Comunității,
precum și ajutoarele pentru sectoarele agricultură, pescuit, transporturi și cărbune.
Schemele trebuie să fie limitate la întreprinderile mici și mijlocii […]
De asemenea, schemele trebuie să îndeplinească următoarele condiții:
[…]
Nu beneficiază de acest sistem toate ajutoarele pentru export în comerțul intracomunitar, precum și ajutoarele de funcționare;
(2)      modificările schemelor existente, aprobate de Comisie, cu excepția cazurilor specifice în care autorizația a fost limitată
în mod strict la durata, bugetul și/sau modalitățile notificate.
Modificarea poate antrena:
–       o prelungire fără majorarea resurselor bugetare;
–       o majorare a creditelor bugetare disponibile, până la 20 % din suma inițială, însă fără prelungire;
–       o majorare a creditelor bugetare disponibile, până la 20 % din suma inițială, cu prelungire;
–       înăsprirea criteriilor de aplicare.
[…]
Comisia se va pronunța asupra notificărilor în termen de 20 de zile lucrătoare.” [traducere neoficială]
4       Orientările privind ajutoarele de stat regionale (JO 1998, C 74, p. 9, modificate așa cum este indicat în JO 2000, C 258,
p. 5, denumite în continuare „Orientările privind ajutoarele regionale”) prevăd la punctul 2, intitulat „Domeniu de aplicare”,
că sunt aplicate de către Comisie ajutoarelor regionale acordate pentru toate sectoarele de activitate, cu excepția producției,
transformării și comercializării produselor agricole din anexa II la tratat, a pescuitului și a industriei carbonifere.
5       În ceea ce privește ajutoarele de funcționare, Orientările privind ajutoarele regionale prevăd în special:
„4.15. Ajutoarele regionale destinate reducerii cheltuielilor curente ale întreprinderii (ajutoare de funcționare) sunt, în
principiu, interzise. Cu toate acestea, în mod excepțional, pot fi acordate ajutoare de acest tip în regiunile care beneficiază
de derogarea prevăzută la articolul 87 alineatul (3) [litera] (a) [CE], cu condiția ca acestea să fie justificate în funcție
de contribuția lor la dezvoltarea regională, de natura lor și ca dimensiunea lor să fie proporțională cu handicapurile pe
care urmăresc să le compenseze. Statul membru trebuie să demonstreze existența handicapurilor și să aprecieze importanța acestora.
Aceste ajutoare de funcționare trebuie să fie limitate în timp și degresive.
[…]
4.17. Nu sunt permise ajutoarele de funcționare care au drept obiect promovarea exporturilor între statele membre.” [traducere
neoficială]
6       Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88] din
Tratatul CE (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41, denumit în continuare „Regulamentul de procedură ajutor de
stat”) definește procedurile aplicabile exercitării de către Comisie a competenței ce îi este atribuită prin articolul 88
CE de a se pronunța asupra compatibilității ajutoarelor de stat cu piața comună.
7       Articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul de procedură ajutor de stat, care se referă la notificarea unui ajutor nou, prevede:
„Statul membru furnizează în notificare toate informațiile necesare pentru a permite Comisiei să adopte o decizie în temeiul
articolelor 4 și 7 (denumită în continuare «notificare completă»).”
8       Articolul 4 din Regulamentul de procedură ajutor de stat prevede că, imediat după primirea acestora, Comisia examinează notificările
unui ajutor nou și, după o examinare preliminară, adoptă fie o decizie prin care constată că măsura notificată nu constituie
un ajutor [articolul 4 alineatul (2) din Regulamentul de procedură ajutor de stat], fie o decizie prin care constată că nu
există îndoieli privind compatibilitatea măsurii notificate cu piața comună [articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul de
procedură ajutor de stat], fie o decizie de deschidere a procedurii oficiale de investigare a măsurii notificate [articolul
4 alineatul (4) din Regulamentul de procedură ajutor de stat]. Aceste decizii „se adoptă în termen de două luni. Termenul
curge din ziua următoare primirii unei notificări complete. Notificarea se consideră completă dacă, în termen de două luni
de la primirea acesteia sau de la primirea oricărei informații suplimentare solicitate, Comisia nu mai solicită alte informații
[…]” [articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul de procedură ajutor de stat].
9       Articolul 4 alineatul (6) din Regulamentul de procedură ajutor de stat prevede:
„În cazul în care Comisia nu adoptă o decizie în conformitate cu alineatul (2), (3) sau (4) [al articolului 4 din Regulamentul
de procedură ajutor de stat] în termenul precizat la alineatul (5) [al articolului 4 din Regulamentul de procedură ajutor
de stat], ajutorul se consideră a fi autorizat de către Comisie. În consecință, statul membru în cauză poate pune în aplicare
măsurile respective, după informarea prealabilă a Comisiei cu privire la aceasta, cu excepția cazului în care Comisia adoptă
o decizie în temeiul prezentului articol în termen de 15 zile lucrătoare de la primirea informării.”
10     Articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul de procedură ajutor de stat prevede:
„Notificarea se consideră retrasă în cazul în care informațiile solicitate nu sunt furnizate în termenul stabilit, cu excepția
cazului în care, înainte de expirarea termenului, fie termenul a fost prelungit prin acordul atât al Comisiei, cât și al statului
membru în cauză, fie statul membru în cauză, într‑o declarație temeinic motivată, informează Comisia cu privire la faptul
că apreciază notificarea ca fiind completă, deoarece informațiile suplimentare solicitate nu sunt disponibile sau au fost
deja furnizate. În acest caz, termenul prevăzut la articolul 4 alineatul (5) curge din ziua următoare primirii declarației
[…]”
11     Regulamentul (CE) nr. 994/98 al Consiliului din 7 mai 1998 de aplicare a articolelor [87] și [88] din Tratatul de instituire
a Comunității Europene anumitor categorii de ajutoare de stat orizontale (JO L 142, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 31,
denumit în continuare „Regulamentul de abilitare”) conferă Comisiei, la articolul 1 alineatul (1) litera (a) punctul (i) competența
de a declara, conform articolului 87 CE, că, în anumite condiții, ajutoarele pentru întreprinderi mici și mijlocii sunt compatibile
cu piața comună și nu sunt supuse obligației de notificare prevăzute la articolul 88 alineatul (3) CE.
12     Regulamentul (CE) nr. 70/2001 al Comisiei din 12 ianuarie 2001 privind aplicarea articolelor 87 și 88 din Tratatul CE ajutorului
de stat pentru întreprinderile mici și mijlocii (JO L 10, p. 33, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 98, denumit în continuare
„Regulamentul de exceptare IMM”) definește criteriile cărora trebuie să le răspundă ajutoarele individuale și schemele de
ajutor în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii pentru a fi compatibile cu piața comună, în sensul articolului 87 alineatul
(3) CE, și îi exceptează pe cei care răspund de la obligația de notificare prevăzută la articolul 99 alineatul (3) CE.
13     Regulamentul sus‑menționat indică totuși în considerentul (4):
„Prezentul regulament nu exclude posibilitatea ca statele membre să notifice un ajutor în favoarea întreprinderilor mici și
mijlocii. Comisia va examina această notificare mai ales în temeiul criteriilor stabilite de prezentul regulament. Orientările
privind ajutorul de stat pentru întreprinderile mici și mijlocii vor fi abrogate de la data intrării în vigoare a prezentului
regulament, conținutul lor fiind înlocuit de prezentul regulament.”

Istoricul cauzei
1.
Procedura administrativă
14     În cadrul Programului în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii destinat îmbunătățirii performanțelor întreprinderilor
al Ministerului Economiei și Muncii al Freistaat Sachsen (denumit în continuare „programul”), adoptat pentru prima dată în
1992, Freistaat Sachsen acordă membrilor profesiilor liberale, precum și întreprinderilor mici și mijlocii cu caracter industrial
sau comercial care își au sediul sau o unitate pe teritoriul său, la cerere, subvenții nerambursabile pentru proiecte care
favorizează dezvoltarea economică. Programul a fost notificat pentru prima dată Comisiei, în temeiul articolului 93 alineatul
(3) din Tratatul CE [devenit articolul 88 alineatul (3) CE], prin scrisoarea Reprezentanței Permanente a Republicii Federale
Germania din 3 iulie 1992. Acesta a fost autorizat prin scrisoarea Comisiei din 30 septembrie 1992.
15     Durata de valabilitate a programului a fost prelungită de mai multe ori, fiecare prelungire determinând modificarea și actualizarea
programului. Conform Comunicării privind procedura de autorizare accelerată, modificările aduse au fost notificate la expirarea
fiecărei perioade de valabilitate. Astfel, notificările succesive din 26 februarie 1996 și din 6 octombrie 1998 au fost aprobate
de Comisie prin scrisorile din 3 aprilie 1996 și, respectiv, din 12 noiembrie 1998. Măsura de ajutor notificată la 6 octombrie
1998 și aprobată la 12 noiembrie 1998 a expirat la 31 decembrie 2000 (Jurnalul Oficial al Freistaat Sachsen din 8 aprilie
1999, nr. 14, p. 289).
16     Prin scrisoarea din 29 decembrie 2000, primită de Comisie la 3 ianuarie 2001, Republica Federală Germania a notificat, în
temeiul articolului 88 alineatul (3) CE, șase subprograme care se înscriu în cadrul unei noi versiuni a programului. Notificarea
urmărea obținerea unei noi prelungiri a duratei de valabilitate a programului pentru o perioadă de cinci ani începând de la
1 ianuarie 2001 și până la 31 decembrie 2005. La fel ca și notificările anterioare, aceasta a fost efectuată prin intermediul
formularului prevăzut de Comisie pentru procedura accelerată.
17     La 12 ianuarie 2001, Comisia a adoptat Regulamentul de exceptare IMM, care, în stadiul de proiect, fusese discutat în cadrul
Comitetului consultativ în domeniul ajutorului de stat, compus din reprezentanți ai statelor membre și instituit în temeiul
articolului 7 din Regulamentul de abilitare. Conform articolului 10 din acesta, Regulamentul de exceptare IMM a intrat în
vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial, și anume la 2 februarie 2001, adică la două zile lucrătoare
după expirarea termenului de 20 de zile lucrătoare prevăzut în Comunicarea privind procedura accelerată.
18     Prin scrisoarea din 5 februarie 2001, Comisia a indicat faptul că nu era în măsură să autorizeze schema de ajutor în cadrul
procedurii de autorizare accelerate. Comisia a cerut Republicii Federale Germania să îi indice „dacă activitățile asistate
«soft aid» [erau] compatibile cu [Regulamentul de exceptare IMM], cu alte cuvinte, dacă valoarea ajutorului prevăzut în notificarea
în cauză [putea] fi redusă la cea prevăzută în Regulamentul de exceptare […]” și a precizat că „[î]n cazul în care [nu] era
posibil, [era] necesară o motivare precisă (necesitate și compatibilitate în sensul politicii economice)”.
19     Prin scrisoarea din 12 martie 2001, Republica Federală Germania a formulat observații în cadrul cărora a expus analiza care,
în opinia sa, justifica autorizarea schemei de ajutor. Republica Federală Germania s‑a adresat din nou Comisiei prin scrisoarea
din 13 martie 2001.
20     Prin scrisoarea din 1 iunie 2001, Ministerul Economiei și Muncii al Freistaat Sachsen a participat la procedură, transmițând
Comisiei observații în susținerea argumentelor invocate de Republica Federală Germania cu ocazia procedurii de notificare.
21     La 14 iunie 2001, a avut loc la Berlin o întâlnire între reprezentanți ai Republicii Federale Germania și ai Comisiei.
22     Prin Comunicarea din 2 august 2001, întemeiată pe articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul de exceptare IMM, Republica Federală
Germania a informat Comisia despre decizia sa de a aplica cele șase subprograme care constituiau schema de ajutor notificată,
până la 31 decembrie 2008 sau până la data deciziei de autorizare a proiectului de ajutor în forma notificată, în limitele
conformității acestora cu dispozițiile Regulamentului de exceptare IMM.
23     La 5 septembrie 2001, Comisia a solicitat din nou informații Republicii Federale Germania, pentru a afla dacă își menținea
notificarea inițială. Prin scrisoarea din 9 octombrie 2001, Republica Federală Germania a răspuns afirmativ acestei cereri.
24     Prin scrisoarea din 16 noiembrie 2001, Comisia a informat Republica Federală Germania că măsura „grupări de vânzări”, care
făcea obiectul procedurii distincte CP 92/01 – Germania, a fost conexată cu procedura (C 89/01) privind schema de ajutor în
cauză, în calitate de element constitutiv al celui de al patrulea subprogram, intitulat „cooperare”.
25     Prin scrisoarea din 11 decembrie 2001, Comisia a notificat Republicii Federale Germania decizia sa de a iniția procedura prevăzută
la articolul 88 alineatul (2) CE (denumită în continuare „decizia de deschidere a procedurii oficiale de investigare”) cu
privire la subprogramele „coaching”, „participare la târguri și expoziții”, „cooperare” și „promovarea designului” (denumite
în continuare „schema de ajutor în cauză”). În schimb, Comisia nu a formulat nicio obiecție cu privire la subprogramele „consultanță
pentru comerț exterior” și „managementul mediului”.
26     În decizia de deschidere a procedurii oficiale de investigare, Comisia a amintit Republicii Federale Germania faptul că articolul
88 alineatul (3) CE are efect suspensiv și a subliniat faptul că ajutoarele individuale care îndeplinesc toate condițiile
Regulamentului de exceptare IMM sunt compatibile cu piața comună, conform articolului 3 alineatul (1) din respectivul regulament.
27     Prin scrisoarea din 21 ianuarie 2002, Republica Federală Germania s‑a exprimat cu privire la inițierea procedurii. În continuare,
au avut loc alte două reuniuni între reprezentanți ai Republicii Federale Germania și ai Comisiei, la 19 februarie 2002 la
Bruxelles și la 10 iunie 2002 la Berlin.
28     La 7 februarie 2002, a fost publicată în Jurnalul Oficial (JO C 34, p. 2) decizia de deschidere a procedurii oficiale de investigare.
Comisia a invitat părțile interesate să îi prezinte observațiile asupra schemei de ajutor în cauză. Nu a primit nicio observație.
2.
Decizia atacată
29     La 24 septembrie 2002, Comisia a adoptat Decizia 2003/226/CE privind schema de ajutor preconizată de Germania – „Program în
favoarea întreprinderilor mici și mijlocii – Îmbunătățirea performanțelor întreprinderilor din Saxonia” – Subprogramele 1
(coaching), 4 (participarea la târguri și expoziții), 5 (cooperare) și 7 (promovarea designului) (JO 2003, L 91, p. 13, denumită
în continuare „decizia atacată”).
30     Dispozitivul deciziei atacate este formulat după cum urmează:
„Articolul 1
Cele patru subprograme «coaching», «participare la târguri și expoziții», «cooperare» și «promovarea designului» ale programului
în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii – Îmbunătățirea performanțelor întreprinderilor […] constituie ajutoare de stat
în sensul articolului 87 alineatul (1) […] CE.
Articolul 2
În măsura în care cele patru subprograme citate la articolul 1 nu ies din domeniul de aplicare al Regulamentului […] nr. 70/2001
și nu depășesc intensitățile ajutorului stabilite în respectivul regulament, pot fi considerate ca fiind compatibile cu piața
comună în temeiul articolului 87 alineatul (3) [litera] (c) […] CE.
În măsura în care cele patru subprograme prevăd ajutoare care ies din domeniul de aplicare al Regulamentului […] nr. 70/2001
și depășesc intensitățile ajutorului stabilite de respectivul regulament, acestea sunt incompatibile cu piața comună.
Articolul 3
În măsura în care subprogramul «cooperare» citat la articolul 1 prevede ajutoare de funcționare, acesta este incompatibil
cu piața comună.
Articolul 4
Germania nu este autorizată să execute cele patru subprograme avute în vedere la articolul 1 decât după ce a asigurat conformitatea
acestora cu prezenta decizie.
Articolul 5
În termen de două luni de la notificarea prezentei decizii, Germania informează Comisia cu privire la măsurile pe care le‑a
adoptat pentru a se conforma acesteia.
Articolul 6
Republica Federală Germania este destinatară a prezentei decizii.”

Procedura și concluziile părților
31     Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 4 decembrie 2002, reclamantul a introdus prezenta acțiune.
32     Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a cincea extinsă) a decis, pe de o parte, adoptarea unor măsuri
de organizare a procedurii, invitând părțile să răspundă în scris la o serie de întrebări și să prezinte documente, și, pe
de altă parte, deschiderea procedurii orale. Părțile s‑au conformat acestei solicitări în termenul acordat.
33     În cadrul ședinței din 21 martie 2006, au fost ascultate pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările Tribunalului.
34     Reclamantul a pus concluzii prin care a solicitat Tribunalului:
–       anularea articolului 2 al doilea paragraf și a articolelor 3 și 4 din decizia atacată;
–       obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
35     Comisia a pus concluzii prin care a solicitat Tribunalului:
–       respingerea acțiunii ca neîntemeiată;
–       obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.

În drept
36     În susținerea acțiunii, reclamantul invocă cinci motive. Primul este întemeiat pe nelegalitatea formală a deciziei atacate,
rezultată din neaplicarea de către Comisie a procedurii de autorizare accelerată schemei de ajutor în cauză. Al doilea motiv
este întemeiat pe nelegalitatea materială a deciziei atacate, rezultată din faptul că Regulamentul de exceptare IMM nu era
aplicabil în speță. Al treilea motiv este întemeiat pe faptul că schema de ajutor în cauză putea fi autorizată în temeiul
Orientărilor privind ajutorul de stat pentru întreprinderile mici și mijlocii (JO 1996, C 213, p. 4, denumite în continuare
„Orientările IMM din 1996”). Al patrulea motiv este întemeiat pe neexercitarea de către Comisie a competenței sale de apreciere
cu ocazia examinării schemei de ajutor în cauză, precum și pe încălcarea obligației de motivare care ar rezulta din aceasta.
Al cincilea motiv este întemeiat pe faptul că nu ar fi fost demonstrat de către Comisie că schema de ajutor în cauză denatura
în mod efectiv sau potențial concurența, precum și pe încălcarea obligației de motivare care ar rezulta din aceasta.
1.
Cu privire la motivul întemeiat pe nelegalitatea formală a deciziei atacate, rezultată din neaplicarea de către Comisie a
procedurii de autorizare accelerată

Argumentele părților
37     În primul rând, reclamantul arată că Republica Federală Germania a notificat schema de ajutor conform Comunicării privind
procedura de autorizare accelerată și că, în loc să se conformeze obligației care îi revenea de a se pronunța în termen de
20 de zile lucrătoare, Comisia a așteptat intrarea în vigoare a Regulamentului de exceptare IMM pentru a se pronunța.
38     Ca răspuns la argumentul Comisiei potrivit căruia Comunicarea privind procedura de autorizare accelerată, datând din anul
1992, nu este obligatorie, întrucât nu a fost adoptată conform dispozițiilor Regulamentului de procedură ajutor de stat, reclamantul
arată că respectivul regulament a intrat în vigoare după șapte ani de la adoptarea comunicării sus‑menționate și că aceasta
din urmă nu ar trebui apreciată în lumina acestuia. În plus, deși Regulamentul de procedură ajutor de stat este ulterior Comunicării
privind procedura de autorizare accelerată și nu conține nicio dispoziție în legătură cu aceasta, Comisia s‑ar fi referit
în mod regulat la această procedură în practica sa ulterioară intrării în vigoare a respectivului regulament.
39     În al doilea rând, reclamantul contestă concluzia Comisiei, cuprinsă în decizia atacată, conform căreia procedura de autorizare
accelerată nu era aplicabilă, întrucât schema de ajutor în cauză nu era o „schemă existentă”. Punctul 2 din Comunicarea privind
procedura accelerată ar prevedea mai ales faptul că această procedură este aplicabilă în cazul modificării schemelor existente
autorizate de Comisie dacă modificarea privește o „creștere a creditelor bugetare disponibile, până la 20 % din suma inițială,
cu prelungire” sau dacă aceasta determină „înăsprirea criteriilor de aplicare”.
40     Or, nu numai că, în raport cu măsurile precedente, ar fi fost înăsprite condițiile de aplicare a schemei de ajutor în cauză,
dar Comisia ar fi autorizat deja programul, în două rânduri. Potrivit reclamantului, o ușoară modificare a conținutului schemei
de ajutor, ce depășește simpla prelungire și o majorare a creditelor bugetare, nu ar împiedica, singură, recurgerea la procedura
de autorizare accelerată, după cum, de altfel, ar fi admis și Comisia până atunci, autorizând în cadrul acestei proceduri,
în 1996 și în 1998, programele care prelungeau programul notificat inițial în 1992. Această circumstanță ar fi trebuit, singură,
să împiedice Comisia să refuze să recurgă la procedura de autorizare accelerată, în temeiul principiului conform căruia este
interzis să te contrazici în dauna altuia.
41     În al treilea rând, reclamantul arată că, deși schema de ajutor în cauză trebuia considerată o schemă nouă, Comisia ar fi
trebuit să procedeze la examinare și să se pronunțe conform procedurii de autorizare accelerată într‑un termen de 20 de zile,
din moment ce acest termen se aplică atât schemelor existente, cât și noilor măsuri. Reclamantul consideră, de altfel, contrar
Comisiei, că schema de ajutor în cauză nu conține niciun ajutor pentru export.
42     În al patrulea rând, reclamantul susține că, și în situația în care schema de ajutor în cauză ar fi conținut ajutoare pentru
export, Comisia ar fi putut examina această parte a schemei în afara cadrului procedurii de autorizare accelerată, în timp
ce restul schemei, considerat la prima vedere ca fiind compatibil cu piața comună, ar fi trebuit să fie examinat și autorizat
potrivit respectivei proceduri.
43     Mai întâi, Comisia arată că Comunicarea privind procedura de autorizare accelerată nu conferă niciun drept în temeiul căruia
este obligată să se pronunțe într‑un termen de 20 de zile lucrătoare. Acest termen nu ar fi aplicabil decât deciziilor favorabile
pentru anumite cazuri simple care îndeplinesc condițiile cerute.
44     În continuare, Comisia pretinde că respectarea Comunicării privind procedura de autorizare accelerată nu este de natură să
facă obiectul unei acțiuni, dat fiind că aceasta a fost adoptată înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului de procedură
ajutor de stat, în care problema termenelor aplicabile ar fi fost rezolvată definitiv. Obiectul cererii de examinare potrivit
procedurii accelerate ar fi fost suprimat prin Regulamentul de procedură ajutor de stat, întrucât articolul 4 din acesta din
urmă ar conține o normă în materie de termene, iar nu menținerea acestei proceduri. Or, în temeiul principiului conform căruia
o normă ulterioară, de rang egal sau superior, anulează sau suprimă dispozițiile anterioare contrare ce reglementează aceleași
elemente de fapt și care au același obiect, procedura de autorizare accelerată ar fi căzut în „desuetudine” și nu ar putea
fi, așadar, obligatorie. Chiar atunci când Comisia ar continua,
de facto
, să respecte orientările sau alte comunicări care nu mai sunt în vigoare sau care au căzut în „desuetudine”, nu ar putea
fi ținută de acestea.
45     În sfârșit, Comisia se opune argumentelor reclamantului potrivit cărora schema de ajutor în cauză ar respecta condițiile cerute
prin Comunicarea privind procedura de autorizare accelerată pentru a putea beneficia de autorizarea acordată potrivit acestei
proceduri.

Aprecierea Tribunalului
46     Comunicarea privind procedura de autorizare accelerată prevede la al doilea și, respectiv, la ultimul său paragraf că, în
principiu, Comisia nu va ridica nicio obiecție cu privire la schemele noi de ajutoare sau la modificările schemelor existente
notificate conform articolului 88 alineatul (3) CE, care răspund anumitor criterii definite în respectiva comunicare, și că
se va pronunța asupra notificărilor într‑un termen de 20 de zile lucrătoare.
47     Comisia a indicat în considerentul 54 al deciziei atacate că, în mod contrar a ceea ce susținea Republica Federală Germania,
schema de ajutor în cauză nu trebuia să fie apreciată în cadrul procedurii de autorizare accelerată, din moment ce dispozițiile
procedurale aplicabile erau, în speță, cele ale Regulamentului de procedură ajutor de stat.
48     Mai întâi, trebuie subliniat că, indicând faptul că erau aplicabile dispozițiile Regulamentului de procedură ajutor de stat,
iar nu cele ale Comunicării privind procedura de autorizare accelerată, Comisia arată în mod implicit că, de la intrarea în
vigoare a Regulamentului de procedură ajutor de stat, respectiva comunicare a rămas fără obiect. Această poziție este explicită
în actele sale scrise, în care aceasta susține mai ales faptul că respectiva comunicare a căzut în „desuetudine” din cauza
incompatibilității sale cu Regulamentul de procedură ajutor de stat, pentru motivul că articolul 4 din acesta din urmă conține
o normă în materie de termene, iar nu menținerea procedurii de autorizare accelerată.
49     În continuare, în considerentul 54 punctul 1 al deciziei atacate, Comisia nu urmărește totuși să demonstreze faptul că era
căzută în „desuetudine” Comunicarea privind procedura accelerată, ci că nu era aplicabilă, deoarece criteriile pe care le
prevede nu erau îndeplinite în speță.
50     În sfârșit, rezultă din dosar că afirmația reclamantului potrivit căreia Comisia a continuat să se refere la procedura accelerată
și după intrarea în vigoare a Regulamentului de procedură ajutor de stat nu este contestată de aceasta din urmă, care se limitează
la a sublinia faptul că nu este ținută de comunicările sau de orientările care nu mai sunt în vigoare, chiar atunci când continuă
să le respecte
de facto
.
51     În ceea ce privește, în primul rând, întrebarea dacă, prin adoptarea Regulamentului de procedură ajutor de stat, Comunicarea
privind procedura accelerată a căzut în „desuetudine”, trebuie subliniat că, în afara faptului că acest regulament nu conține
nicio indicație în această privință, abia la 30 aprilie 2004, și anume la cinci ani după intrarea sa în vigoare, a fost publicată
în Jurnalul Oficial o comunicare privind căderea în desuetudine a anumitor texte referitoare la politica în domeniul ajutoarelor
de stat (JO 2004, C 115, p. 1, denumită în continuare „Comunicarea privind textele căzute în desuetudine”), care include printre
acestea Comunicarea privind procedura de autorizare accelerată. De fapt, este indicat la al treilea paragraf al acestei comunicări
faptul că „începând cu data publicării prezentei comunicări în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
, [Comisia] nu înțelege să mai aplice, în niciun domeniu, următoarele texte, oricare ar fi statutul juridic al acestora: […]
13) [Comunicarea privind procedura de autorizare accelerată]”.
52     De asemenea, trebuie subliniat că este precizat la al doilea paragraf al Comunicării privind textele căzute în desuetudine
că, în urma adoptării Regulamentului (CE) nr. 794/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de punere în aplicare a Regulamentului
(CE) nr. 659/1999 (JO L 140, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 2, p. 42, denumit în continuare „Regulamentul de executare a Regulamentului
de procedură ajutor de stat”), adoptat în temeiul articolului 27 din Regulamentul de procedură ajutor de stat, mai multe texte
privind probleme de procedură în domeniul ajutorului de stat sunt căzute în desuetudine, „printre care și notificările accelerate”.
Potrivit chiar motivării Comunicării privind textele căzute în desuetudine, Comunicarea privind procedura de autorizare accelerată
nu este, așadar, „căzută în desuetudine” decât din cauza și în urma adoptării Regulamentului de executare a Regulamentului
de procedură ajutor de stat. Această circumstanță se explică prin faptul că acesta din urmă stabilește, la articolul 4, o
procedură de notificare simplificată pentru anumite modificări de ajutoare existente, procedură care reia, în esență, aceleași
criterii cu cele prevăzute la punctul 2 din Comunicarea privind procedura de autorizare accelerată (majorarea cu 20 % a bugetului
schemei de ajutor deja autorizate, prelungirea respectivei scheme cu sau fără creșterea bugetară și înăsprirea criteriilor
de aplicare a schemei de ajutor autorizate) și care prevede, de asemenea, un termen mai scurt decât cel prevăzut la articolul
4 din Regulamentul de procedură ajutor de stat, și anume o lună, în care Comisia își dă toată silința să se pronunțe în cadrul
respectivei proceduri.
53     De altfel, contrar a ceea ce a susținut Comisia în actele sale, nu poate fi identificată nicio incompatibilitate între Regulamentul
de procedură ajutor de stat, care, conform jurisprudenței rezultate din Hotărârea Curții din 11 decembrie 1973, Lorenz (120/73,
Rec., p. 1471, punctul 4), stabilește un termen maxim de două luni pentru etapa preliminară de examinare a ajutoarelor notificate
în cadrul procedurii obișnuite de notificare aplicabile în general și Comunicarea privind procedura de autorizare accelerată,
care prevede un termen de 20 de zile numai în cadrul unei proceduri de notificare simplificate privind cazuri specifice.
54     Se impune astfel constatarea că numai de la 30 aprilie 2004, data publicării Comunicării privind textele căzute în desuetudine
și a Regulamentului de executare a Regulamentului de procedură ajutor de stat, nu mai este aplicabilă Comunicarea privind
procedura de autorizare accelerată.
55     În aceste condiții, trebuie examinat, în al doilea rând, dacă în mod temeinic Comisia a putut să afirme, în considerentul
54 al deciziei atacate, că nu era aplicabilă în speță Comunicarea privind procedura de autorizare accelerată, în măsura în
care schema de ajutor în litigiu nu era nici o schemă nouă, nici modificarea unei scheme existente în sensul respectivei comunicări.
56     În primul rând, așa cum Tribunalul a apreciat deja, rezultă din formulările celui de al doilea și ale ultimului paragraf ale
Comunicării privind procedura de autorizare accelerată că, chiar și în cazul în care un proiect de schemă de ajutor îndeplinește
toate condițiile ca să beneficieze de termenul de 20 de zile lucrătoare, Comisia se angajează numai „în principiu” să nu ridice
obiecții după expirarea acestui termen, păstrându‑și astfel integral competența de a se „pronunța”, adică, după caz, de a
adopta o decizie de deschidere a procedurii oficiale de investigare și, la capătul acestei proceduri, o decizie finală pozitivă,
condiționată sau negativă (Hotărârea Tribunalului din 15 iunie 2005, Regione autonoma della Sardegna/Comisia, T‑171/02, Rec.,
p. II‑2123, punctul 34).
57     În al doilea rând, trebuie subliniat că, întrucât procedura de autorizare accelerată are un caracter derogatoriu de la procedura
obișnuită de examinare a notificărilor, este necesar să fie strict interpretate criteriile cărora trebuie să le corespundă
schemele de ajutor notificate, pentru ca, în principiu, Comisia să nu ridice nicio obiecție în privința lor într‑un termen
de 20 de zile lucrătoare.
58     Trebuie amintit și faptul că, potrivit punctului 2 din comunicarea sus‑menționată, modificarea unei scheme existente ce beneficiază
de procedura de autorizare accelerată poate determina fie o prelungire fără creșterea resurselor bugetare, fie o creștere
a creditelor bugetare disponibile de până la 20 % din suma inițială, însă fără prelungire, fie o creștere a creditelor bugetare
disponibile de până la 20 % din suma inițială, cu prelungire, sau, în sfârșit, înăsprirea criteriilor de aplicare. Rezultă
că orice altă modificare a unei scheme de ajutor existente, mai ales în măsura în care are ca efect simplificarea condițiilor
de acordare a ajutoarelor sau creșterea intensității acestora din urmă, exclude posibilitatea ca notificarea sa să facă obiectul
unei proceduri de autorizare accelerată.
59     În speță, trebuie să se constate că, în temeiul articolului 88 alineatul (3) CE și pe baza procedurii de autorizare accelerată,
la 29 decembrie 2000, schema de ajutor în cauză a făcut obiectul unei notificări către Comisie, sub formă de „modificare și
prelungire” a unei scheme de ajutor aprobate anterior, care era încă în vigoare, însă a cărei durată de valabilitate expira
la 31 decembrie 2000. Este necontestat, așadar, că Republica Federală Germania intenționa să se prevaleze de beneficiul procedurii
de autorizare accelerată.
60     Or, în ceea ce privește, pe de o parte, subprogramul „coaching” și, mai precis, noile întreprinderi, cuantumul maxim al ajutorului
zilnic, în valoare absolută, a fost ridicat la 500 de euro, în condițiile în care acesta era de 800 de mărci germane (409,03
euro) în schema aprobată anterior.
61     În ceea ce privește, pe de altă parte, subprogramele „participare la târguri și expoziții”, „cooperare” și „promovarea designului”
și în special anumite proiecte specifice, mai ales cele realizate în zone definite ca fiind „zone ce se confruntă cu probleme
speciale”, intensitățile maxime ale ajutorului prevăzute de schema de ajutor în cauză au fost majorate în raport cu cele care
caracterizau schema de ajutor aprobată anterior.
62     Astfel, cu privire la subprogramul „participare la târguri și expoziții”, rata maximă a ajutorului a fost majorată de la 50 %
în schema de ajutor aprobată anterior la 60 % în schema de ajutor în cauză pentru întreprinderile mici aflate în zone ce se
confruntă cu probleme speciale.
63     Cu privire la programul „cooperare”, deși intensitatea maximă a ajutorului aplicabilă în general a fost scăzută de la 70 %
la 65 %, ratele maxime posibile ale ajutoarelor au fost ridicate la 80 % pentru finanțarea de studii de fezabilitate și de
proiecte conduse în cadrul inițiativei Interreg III și care implică cel puțin cinci întreprinderi mici și mijlocii, precum
și pentru proiecte realizate de întreprinderi mici.
64     În sfârșit, cu privire la subprogramul „promovarea designului”, rata maximă a ajutorului a fost majorată de la 50 % în schema
de ajutor aprobată anterior la 70 % în schema de ajutor în cauză pentru întreprinderile mici aflate în zone ce se confruntă
cu probleme speciale.
65     Din cele de mai sus rezultă că modificările aduse schemei de ajutor existente le depășeau pe cele care permit tratarea notificării
potrivit procedurii de autorizare accelerată. Într‑adevăr, fiecare dintre subprogramele care constituie schema de ajutor în
cauză este caracterizat, cel puțin în ceea ce privește anumiți beneficiari, printr‑o majorare a ratei maxime a ajutorului
ce poate fi preconizată. Or, după cum rezultă de la punctul 58 de mai sus, Comunicarea privind procedura de autorizare accelerată
admite ca această procedură să poată fi utilizată numai dacă modificările în cauză conțin sau o prelungire a schemei de ajutor,
sau o majorare în limita de 20 %, cu sau fără prelungire, a alocației bugetare globale respective, sau înăsprirea criteriilor
de aplicare. În speță, modificările aduse, în special prin creșterea intensității ratei ajutorului, nu pot beneficia de respectiva
procedură în măsura în care constituie o simplificare a schemei de ajutor în cauză.
66     Cu privire la argumentul reclamantului potrivit căruia, chiar dacă schema de ajutor trebuia considerată o schemă nouă, Comisia
ar fi trebuit totuși să efectueze examinarea acesteia în cadrul procedurii accelerate, trebuie să se constate că măsura de
ajutor aflată în subprogramul „cooperare” privește crearea, de către cel puțin trei întreprinderi mici și mijlocii, a unor
grupări de vânzări destinate căutării în comun a unor piețe de desfacere în străinătate (gemeinsamen Erschliessung ausländischer
Märkte). Or, este indicat la punctul 1 ultimul paragraf din Comunicarea privind procedura de autorizare accelerată că „nu
beneficiază de acest sistem nici ajutoarele pentru export în comerțul intracomunitar, nici ajutoarele de funcționare”.
67     Prin urmare, Comisia a considerat în mod corect, după cum a indicat la punctul 1 al considerentului 54 al deciziei atacate,
că schema în cauză prevedea un ajutor pentru export în comerțul intracomunitar și nu putea face obiectul unei autorizări pe
calea procedurii accelerate, în măsura în care nu putea fi considerată, din această cauză, o schemă nouă de ajutor.
68     Trebuie adăugat în această privință că, chiar și în cazul în care ar rezulta dintr‑o analiză aprofundată că măsura în cauză
nu constituia un „ajutor pentru export în comerțul intracomunitar”, Comisia nu ar fi avut mai puține motive să nu poată recurge
la procedura de autorizare accelerată, din moment ce, la prima vedere, putea exista o îndoială cu privire la acest aspect.
De fapt, așa cum susține și Comisia în actele sale, această procedură are drept obiect să permită autorizarea accelerată a
schemelor de ajutor care nu provoacă nicio îndoială în privința compatibilității lor cu normele aplicabile în domeniul ajutoarelor
de stat și care sunt, așadar, la prima vedere, de natură să facă obiectul unei aprecieri pozitive. Aceasta cu atât mai mult
cu cât, astfel cum s‑a amintit la punctul 56 de mai sus, Comisia se angajează numai „în principiu” să nu ridice nicio obiecție
după expirarea termenului de 20 de zile lucrătoare.
69     În ceea ce privește argumentul reclamantului conform căruia, în măsura în care Comisia considera că schema de ajutor notificată
conținea ajutoare pentru export, măsurile în cauză ar fi putut fi disociate de restul schemei de ajutor, care ar fi putut
face obiectul unei autorizări în temeiul procedurii accelerate, acesta trebuie respins. De fapt, nu numai că în Comunicarea
privind procedura accelerată nu este prevăzută posibilitatea de a acorda o asemenea autorizare parțială, ci rezultă de asemenea
din cele de mai sus că, ținând seama de natura modificărilor aduse, nu erau reunite condițiile cerute pentru a putea beneficia
de procedura de autorizare accelerată.
70     Trebuie, așadar, concluzionat că în mod temeinic Comisia a estimat, la considerentul 54 al deciziei atacate, că notificarea
schemei de ajutor în cauză nu putea face obiectul unei proceduri de autorizare accelerată, pentru motivul că schema de ajutor
notificată nu era nici o schemă nouă, nici modificarea unei scheme existente în sensul respectivei comunicări.
71     Primul motiv trebuie, așadar, respins.
2.
Cu privire la motivul întemeiat pe nelegalitatea materială a deciziei atacate, rezultată din faptul că Regulamentul de exceptare
IMM nu era aplicabil

Argumentele părților
72     Reclamantul arată, în primul rând, că decizia atacată este nelegală, în măsura în care Comisia ar fi trebuit să examineze
schemele de ajutor în cauză în raport cu legea în vigoare la momentul la care Comisia a primit notificarea, adică în raport
cu Orientările comunitare IMM din 1996, aplicabile la 3 ianuarie 2001, iar nu în raport cu Regulamentul de exceptare IMM,
intrat în vigoare la 2 februarie 2001. Decizia atacată ar fi, așadar, lipsită de temei juridic, ceea ce ar fi suficient pentru
a justifica anularea sa. Pe de altă parte, analiza Comisiei din considerentul 55 al deciziei atacate, întemeiată pe absența
măsurilor tranzitorii și pe abrogarea Orientărilor comunitare IMM din 1996 la data intrării în vigoare a Regulamentului de
exceptare IMM, ar determina o substituire a condițiilor de apreciere și, în acest caz, înăsprirea acestora în cursul procedurii,
ceea ce ar fi ilicit.
73     Nu ar fi pertinentă jurisprudența invocată de Comisie în susținerea argumentului conform căruia era obligată să aplice Regulamentul
de exceptare IMM, având în vedere faptul că o normă nouă trebuie să se aplice imediat efectelor viitoare ale unei situații
ce a apărut sub incidența unei norme vechi (Hotărârea Curții din 29 ianuarie 2002, Pokrzeptowicz‑Meyer, C‑162/00, Rec., p. I‑1049,
punctele 49-55). În speță, nu ar fi vorba de efectele viitoare ale unor măsuri determinate, ci de criteriul de apreciere aplicabil
într‑un termen delimitat în mod precis. Comisia nu ar putea, așadar, să invoce faptul că măsura de ajutor și‑ar produce efectele
după intrarea în vigoare a Regulamentului de exceptare IMM, fapt care ar fi, în această situație, o caracteristică a tuturor
celorlalte ajutoare existente și autorizate.
74     În al doilea rând, reclamantul arată că principiul conform căruia o schemă de ajutor este supusă legislației în vigoare în
momentul notificării corespunde practicii decizionale a Comisiei, care ar utiliza ea însăși acest criteriu, așa cum rezultă
de la punctul 6.1 din Orientările privind ajutoarele regionale, de la punctele 98 și 100 din Orientările comunitare privind
ajutorul de stat pentru salvarea și restructurarea întreprinderilor aflate în dificultate (JO 1999, C 288, p. 2), de la punctul
2.6 din Orientările comunitare privind ajutorul de stat în sectorul autovehicule (JO 1997, C 279, p. 1) și de la punctul 39
și următoarele din Cadrul multisectorial privind ajutorul regional pentru proiecte mari de investiții (JO 2002, C 70, p. 8,
Ediție specială, 08/vol. 4, p. 29).
75     Aceasta nu ar putea, prin urmare, să modifice implicit principiul sus‑menționat prin intermediul unei decizii individuale,
așa cum Curtea l‑ar fi stabilit în mod clar în Hotărârea din 24 martie 1993, CIRFS și alții/Comisia (C‑313/90, Rec., p. I‑1125,
punctul 44). Este totuși ceea ce Comisia ar fi făcut în speță, îndepărtându‑se și de jurisprudența conform căreia ar fi ținută
juridic de practica sa administrativă (Hotărârea CIRFS și alții/Comisia, citată anterior, punctele 34 și 36, Hotărârea Tribunalului
din 12 decembrie 1996, AIUFFASS și AKT/Comisia, T‑380/94, Rec., p. II‑2169, punctul 57), ceea ce ar implica faptul că decizia
atacată trebuie controlată în lumina normelor pe care și le‑a impus Comisia (Hotărârea Tribunalului din 5 noiembrie 1997,
Ducros/Comisia, T‑149/95, Rec., p. II‑2031, punctul 61). Ar rezulta că, pentru a contesta principiul conform căruia ajutoarele
trebuie apreciate în raport cu criteriile aplicabile la momentul notificării, Comisia nu ar putea susține că exemplele citate
la punctul 74 de mai sus privesc cazuri în care legiuitorul a definit în mod explicit o normă derogatorie de la norma jurisprudențială.
Într‑adevăr, în afara faptului că, prin aceasta, Comisia ar fi ea însăși legiuitorul, o astfel de argumentare i‑ar permite
să se elibereze de orice obligație de a garanta continuitatea practicii sale decizionale.
76     Argumentul Comisiei conform căruia era obligată să aplice Regulamentul de exceptare IMM, deoarece examinase mai multe programe
de ajutor notificate înaintea intrării în vigoare a respectivului regulament raportându‑se la acesta din urmă, ar fi de asemenea
lipsit de pertinență, cu atât mai mult cu cât ar fi vorba, în esență, de cazuri privind ajutoare pentru formare și pentru
investiții. În plus, ajutoarele pe care statele membre le‑au notificat înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului de
exceptare IMM și care erau conforme acestuia ar mai fi putut fi autorizate, în mod evident, în temeiul acestui text.
77     În plus, reclamantul arată că numai examinarea unei scheme de ajutor în raport cu dreptul în vigoare la momentul notificării
ar permite statelor membre să aprecieze în mod corect problema compatibilității acesteia cu piața comună. Dimpotrivă, abordarea
Comisiei ar obliga statele membre să definească punerea în aplicare a unei măsuri de ajutor în funcție de o evoluție viitoare
nesigură a dreptului, ceea ce ar fi incompatibil cu principiile securității juridice și protecției încrederii legitime. Statele
membre nu ar putea cunoaște, în avans, data intrării în vigoare și conținutul regulamentelor, al liniilor directoare și al
orientărilor comunitare care sunt încă în discuție. Invitația de a prezenta observații referitoare la proiectul Regulamentului
de exceptare TVA ar fi fost publicată cu aproape doi ani înaintea intrării sale în vigoare, ceea ce ar demonstra că era imposibil
a prevedea data intrării în vigoare a noului regulament sau chiar intrarea sa în vigoare.
78     În al treilea rând, abordarea Comisiei ar duce la rezultate absurde. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, Comisia
nu ar avea dreptul de a solicita recuperarea unui ajutor acordat în pofida existenței interdicției privind executarea acestuia
decât dacă schema de ajutor este de asemenea incompatibilă, pe fond, cu piața comună (Hotărârea Curții din 14 februarie 1990,
Franța/Comisia, C‑301/87, Rec., p. I‑307, punctul 20 și următoarele). Compatibilitatea cu piața comună ar trebui apreciată
la momentul executării – care nu îndeplinește condițiile de formă – a schemei, ceea ce Comisia ar fi prevăzut în mod expres,
de altfel, la punctul 82 din Orientările comunitare privind ajutorul de stat pentru protecția mediului (JO 2001, C 37, p. 3,
Ediție specială, 08/vol. 3, p. 251, denumite în continuare „Orientările comunitare privind ajutorul pentru protecția mediului”).
Potrivit reclamantului, ar rezulta din aceasta că Orientările comunitare IMM din 1996 ar fi fost aplicabile dacă ar fi executat
schema de ajutor în cauză, în loc de a o notifica, potrivit dreptului comunitar, Comisiei. Acesta ar fi, așadar, împiedicat
să execute respectiva schemă deoarece a respectat legea.
79     În al patrulea rând, reclamantul mai arată că notificarea inițială era completă. Comisia nu ar avea motive să afirme că Regulamentul
de exceptare IMM era aplicabil din cauza faptului că informațiile pe care le solicitase nu îi parveniseră decât după intrarea
în vigoare a respectivului regulament, din moment ce o notificare nu poate fi considerată incompletă pentru simplul motiv
că sunt cerute informații complementare de către Comisie. Problema dacă o notificare este completă nu ar fi, în niciun caz,
la libera apreciere a Comisiei, deoarece, în caz contrar, aceasta ar putea prelungi în mod arbitrar și la nesfârșit termenul
de examinare.
80     Reclamantul reamintește că, potrivit jurisprudenței Curții, o notificare este completă dacă aceasta conține, de la început
sau în urma răspunsurilor statului membru la întrebările adresate de Comisie, informațiile care sunt necesare pentru a permite
acesteia din urmă să își formeze o primă opinie asupra compatibilității ajutorului cu tratatul (Hotărârea Curții Lorenz, punctul
53 de mai sus, și Hotărârea din 15 februarie 2001, Austria/Comisia, C‑99/98, Rec., p. I‑1101, punctele 54 și 56). Un stat
membru ar putea arăta că o notificare este completă chiar dacă acesta decide să nu pună în executare ajutorul și, așadar,
să nu se prevaleze, conform articolului 4 alineatul (6) și articolului 5 alineatul (3) din Regulamentul de procedură ajutor
de stat, de faptul că inițial notificarea era completă. În această privință, reclamantul adaugă că, în cadrul unei proceduri
preliminare de examinare, colaborarea unui stat membru cu Comisia nu ar putea fi interpretată ca o renunțare la orice obiecție
ulterioară.
81     Cererile conținute în scrisoarea Comisiei către administrația germană din 5 februarie 2001, privind, pe de o parte, aprecierea
compatibilității ajutorului cu piața comună și, pe de altă parte, întrebarea dacă, prin intermediul unei modificări, schema
de ajutor în cauză putea fi pusă în acord cu Regulamentul de exceptare IMM, intrat în vigoare cu numai trei zile înainte,
ar fi dovada faptului că pârâta își formase deja o primă opinie asupra schemei de ajutor în cauză, ceea ce ar fi contrar afirmației
conform căreia aceasta nu era în măsură să examineze notificarea în lipsa informațiilor solicitate. Comisia nu ar putea pretinde
nici că anumite aspecte ale subprogramului „cooperare” nu fuseseră expuse în mod expres în notificare și că era necesar să
fie cerute informații cu privire la acestea în cadrul procedurii CP 92/01, legată de prezenta procedură de notificare (a se
vedea punctul 24 de mai sus). Aceste întrebări ar fi privit un aspect accesoriu al notificării, astfel că răspunsul la aceste
întrebări nu era necesar Comisiei pentru a‑și forma opinia.
82     Procedând ca în speță, Comisia ar fi acționat în mod contrar principiilor pe care este fondată practica sa administrativă.
După ce, cu bună știință, a lăsat să treacă termenul de examinare de 20 de zile stabilit în cadrul procedurii de autorizare
accelerată și după ce a așteptat să intre în vigoare Regulamentul de exceptare IMM, aceasta, adresând o scrisoare Republicii
Federale Germania, ar fi încercat să sugereze că notificarea era incompletă. Acest mod de a proceda ar constitui o încălcare
a obligației de examinare a notificării „imediat după primirea acesteia”, prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul
de procedură ajutor de stat.
83     Cu titlu preliminar, Comisia arată că regulamentele de exceptare îndeplinesc o funcție dublă: pe de o parte, de a dispensa
anumite ajutoare de obligația de notificare și de procedura de aprobare de către Comisie și, pe de altă parte, de a se substitui
vechilor linii directoare sau orientări comunitare. Acestea ar intra în vigoare la o dată aleasă de Comisie, ar fi, în general,
aplicabile timp de cinci ani și ar prevedea că, la expirarea duratei lor de valabilitate, schemele de ajutor exceptate în
temeiul dispozițiilor acestora rămân aplicabile pentru o perioadă de adaptare de șase luni.
84     În primul rând, cu privire la argumentul reclamantului referitor la aplicarea în timp a dispozițiilor legale, Comisia face
trimitere la jurisprudența Curții conform căreia aplicabilitatea imediată a unei norme de fond la efectele viitoare ale unei
situații ce a apărut sub incidența normei vechi constituie un principiu de drept comunitar aplicabil fără restricții (Hotărârea
Curții din 10 iulie 1986, Licata/CES, 270/84, Rec., p. 2305, punctul 31, Hotărârea din 2 octombrie 1997, Saldanha și MTS,
C‑122/96, Rec., p. I‑5325, punctele 12-14, și Hotărârea Pokrzeptowicz‑Meyer, punctul 73 de mai sus, punctele 49-55). Comisia
ar fi fost, așadar, obligată să aplice în speță Regulamentul de exceptare IMM, întrucât, dacă notificarea a avut într‑adevăr
loc sub incidența vechilor dispoziții, nu ar fi mai puțin adevărat că trebuiau apreciate efectele viitoare ale măsurilor notificate
în timpul duratei lor de valabilitate.
85     În al doilea rând, Comisia arată că toate exemplele invocate de reclamant în temeiul continuității practicii sale decizionale
(a se vedea punctul 74 de mai sus) ar privi cazuri în care legiuitorul a prevăzut în mod expres aplicabilitatea legislației
în vigoare la momentul notificării (Hotărârea Saldanha și MTS, punctul 84 de mai sus, punctul 14), în timp ce Regulamentul
de exceptare IMM nu conține nicio dispoziție în această privință. Pe de altă parte, argumentul conform căruia Comisia nu s‑ar
putea îndepărta de practica sa ar avea drept consecință absurdă a conferi unei practici date o valoare superioară celei a
unei dispoziții legale obligatorii și publicate în mod corespunzător, ceea ce ar echivala cu o negare completă a capacității
Comisiei de a stabili norme.
86     Potrivit Comisiei, schema de ajutor în cauză, notificată în mod deliberat chiar înainte de expirarea Orientărilor comunitare
IMM din 1996, nu ar corespunde noii sale politici în domeniul ajutorului de stat în favoarea IMM. În plus, aceasta pune în
evidență uniformitatea practicii sale de autorizare, citând numeroase exemple în care scheme de ajutor notificate înaintea
intrării în vigoare a Regulamentului de exceptare IMM au fost examinate în lumina acestuia. Comisia adaugă că schema de ajutor
în cauză, în cazul unei autorizări întemeiate pe Orientările comunitare IMM din 1996, ar fi rămas în vigoare de‑a lungul întregii
durate de valabilitate a Regulamentului de exceptare IMM.
87     În al treilea rând, cu privire la argumentul reclamantului potrivit căruia ar fi fost mai avantajos pentru acesta să execute
programul fără să îl notifice, Comisia arată că, în acest caz, ar fi trebuit să deschidă procedura oficială de investigare
și să aplice legislația în vigoare la data deciziei, adică Regulamentul de exceptare IMM, cel puțin pentru perioada următoare
intrării sale în vigoare, cu rezultatul care este cunoscut. Faptul că reclamantul se referă la Orientările comunitare privind
ajutoarele pentru protecția mediului ar fi complet lipsit de pertinență, dat fiind că, pe de o parte, dispoziția din orientările
respective privește ajutoare nenotificate, pe când, în speță, schema de ajutor a fost notificată, iar pe de altă parte, Comisia
nu ar putea fi legată de Orientările privind ajutoarele pentru protecția mediului în ceea ce privește domeniul de aplicare
al Regulamentului de exceptare IMM.
88     În al patrulea rând, cu privire la argumentul reclamantului conform căruia notificarea era completă, Comisia arată că informațiile
cerute erau necesare și că nu este adevărat că Republica Federală Germania nu a mai prezentat fapte noi. De fapt, în comunicarea
anexată scrisorii din 12 martie 2001, aceasta ar fi indicat intensitățile de ajutor pentru partea „servicii de consultanță
intensivă/coaching”, cu privire la care nu figura nicio indicație în notificare. În plus, problema „zonelor ce se confruntă
cu probleme speciale” nu ar fi fost expusă în detaliu decât în respectiva comunicare. De altfel, scrisoarea sus‑menționată
și anexele sale, transmise ulterior la 20 martie 2001, ar conține un număr mare de informații noi privind faptele și contextul
acestora.
89     Potrivit Comisiei, reclamantul contestă astfel conținutul dispozițiilor prevăzute la articolul 4 alineatul (6) și la articolul
5 alineatul (3) din Regulamentul de procedură ajutor de stat, care derogă de la jurisprudența rezultată din Hotărârea Lorenz,
punctul 53 de mai sus (punctul 4); a se vedea, de asemenea, Hotărârea Austria/Comisia, punctul 80 de mai sus, punctul 29,
și Concluziile prezentate de avocatul general Jacobs în această cauză (Rec., p. I‑1105, punctele 24-28). Într‑adevăr, ar reieși
din aceste dispoziții că nerespectarea termenelor prevăzute la articolul 4 din Regulamentul de procedură ajutor de stat nu
este pur și simplu interzisă, cu toate că, din punctul de vedere al Comisiei, depășirea acestora poate avea totuși consecințe
grave.
90     Comisia adaugă, în această privință, că un stat membru trebuie să facă tot posibilul ca să colaboreze cu Comisia, păstrând
în același timp posibilitatea, dacă aceasta din urmă nu își îndeplinește obligațiile, de a‑și apăra imediat drepturile. În
speță, Republica Federală Germania ar fi trebuit să informeze Comisia, printr‑o declarație motivată în mod corespunzător,
că considera notificarea ca fiind completă în temeiul articolului 5 alineatul (3) din Regulamentul de procedură ajutor de
stat. În continuare, după informarea Comisiei și în lipsa unei reacții a acesteia într‑un termen de 15 zile lucrătoare, Freistaat
Sachsen ar fi putut pune în aplicare măsurile notificate, conform articolului 4 alineatul (6) din Regulamentul de procedură
ajutor de stat.
91     Întrucât Republica Federală Germania nu a utilizat o asemenea posibilitate, care îi era oferită prin Regulamentul de procedură
ajutor de stat, ar fi renunțat, prin urmare, la protecția juridică ce decurge din aceasta. În orice caz, Republica Federală
Germania și Freistaat Sachsen nu s‑ar fi opus inițierii procedurii oficiale de investigare, admițând astfel legalitatea respectivei
proceduri și necesitatea de a obține informații complementare (Hotărârea Curții Austria/Comisia, punctul 80 de mai sus, și
Hotărârea din 18 iunie 2002, Spania/Comisia, C‑398/00, Rec., p. I‑5643).
92     Pe de altă parte, având în vedere dispozițiile Regulamentului de procedură ajutor de stat, nu ar avea importanță în cauză
dacă informațiile cerute prin scrisoarea din 5 februarie 2001 erau cu adevărat necesare. Chiar dacă Tribunalul trebuia să
răspundă în mod negativ la această întrebare, aceasta nu ar determina nulitatea deciziei atacate, întrucât Republica Federală
Germania ar fi avut posibilitatea de a se opune inițierii sau continuării procedurii oficiale de investigare. Reclamantul
nu ar putea, la capătul procedurii oficiale de investigare și după adoptarea deciziei finale, să exprime
a posteriori
rezerve pe care ar fi trebuit să le emită într‑un stadiu anterior al procedurii. Pentru aceasta, motivul referitor la exhaustivitatea
notificării inițiale ar fi inadmisibil.

Aprecierea Tribunalului
93     Trebuie determinat dacă, așa cum susține reclamantul, Comisia ar fi trebuit să examineze schema de ajutor în cauză în raport
cu Orientările comunitare IMM din 1996, în vigoare la data notificării, sau dacă, așa cum a procedat, Comisia ar fi avut motive
să examineze respectiva schemă în raport cu Regulamentul de exceptare IMM, intrat în vigoare după data notificării, în măsura
în care ar trebui apreciate efectele viitoare ale măsurilor notificate în timpul duratei lor de valabilitate. În acest scop,
trebuie, așadar, să se stabilească dacă respectivul regulament se putea aplica notificărilor pendinte la data intrării sale
în vigoare.
Cu privire la aplicabilitatea Regulamentului de exceptare IMM notificărilor pendinte la data intrării sale în vigoare
94     Conform unei jurisprudențe constante, dacă normele de procedură sunt, în general, de natură să se aplice și situațiilor juridice
apărute anterior intrării lor în vigoare (Hotărârea Curții din 12 noiembrie 1981, Salumi și alții, 212/80-217/80, Rec., p. 2735,
punctul 9, și Hotărârea Tribunalului din 28 ianuarie 2004, OPTUC/Comisia, T‑142/01 și T‑283/01, Rec., p. II‑329, punctul 60),
nu aceasta este și natura normelor de fond. Într‑adevăr, potrivit unei jurisprudențe de asemenea constante, în vederea garantării
respectării principiului securității juridice și al protecției încrederii legitime, normele comunitare de drept substanțial
trebuie interpretate în sensul că nu au în vedere situații apărute anterior intrării lor în vigoare decât în măsura în care
rezultă în mod clar din formularea, finalitatea sau economia acestora că trebuie să le fie atribuit un asemenea efect (Hotărârea
Curții Salumi și alții, citată anterior, punctul 9, Hotărârea din 10 februarie 1982, Bout, 21/81, Rec., p. 381, punctul 13,
Hotărârea din 15 iulie 1993, GruSa Fleisch, C‑34/92, Rec., p. I‑4147, punctul 22, și Hotărârea din 24 septembrie 2002, Falck
și Acciaierie di Bolzano/Comisia, C‑74/00 P și C‑75/00 P, Rec., p. I‑7869, punctul 119, Hotărârea Tribunalului din 19 februarie
1998, Eyckeler & Malt/Comisia, T‑42/96, Rec., p. II‑401, punctul 55, și Hotărârea din 28 ianuarie 2004, Euroagri/Comisia,
T‑180/01, Rec., p. II‑369, punctul 36).
95     Urmând acest raționament, Curtea a subliniat că dacă, drept regulă generală, principiul securității juridice se opune posibilității
ca punctul de pornire al aplicării în timp a unui act comunitar să fie stabilit la o dată anterioară publicării acestuia,
cu titlu excepțional, situația poate fi diferită dacă obiectivul care trebuie atins impune acest lucru și dacă încrederea
legitimă a persoanelor interesate este respectată în mod corespunzător (Hotărârea Curții din 25 ianuarie 1979, Racke, 98/78,
Rec., p. 69, punctul 20, și Hotărârea Salumi și alții, punctul 94 de mai sus, punctul 10). Așa cum a precizat Curtea, o asemenea
jurisprudență este de asemenea aplicabilă în cazul în care retroactivitatea nu este prevăzută în mod expres de act, ci rezultă
din conținutul acestuia (Hotărârea Curții din 11 iulie 1991, Crispoltoni, C‑368/89, Rec., p. I‑3695, punctul 17, Hotărârea
din 29 aprilie 2004, Gemeente Leusden și Holin Groep, C‑487/01 și C‑7/02, Rec., p. I‑5337, punctul 59, și Hotărârea din 26
aprilie 2005, Goed Wonen, C‑376/02, Rec., p. I‑3445, punctul 33).
96     Comisia susține totuși că această jurisprudență nu este aplicabilă în speță, dat fiind că aplicarea imediată a unei norme
de fond la efectele viitoare ale unei situații apărute sub incidența normei vechi ar constitui un principiu de drept comunitar
aplicabil fără restricții.
97     Într‑adevăr, conform unei jurisprudențe constante, o normă nouă se aplică imediat efectelor viitoare ale unei situații ce
a apărut sub incidența normei vechi (Hotărârile Licata/CES, punctul 84 de mai sus, punctul 31, Saldanha și MTS, punctul 84
de mai sus, punctul 14, și Pokrzeptowicz‑Meyer, punctul 73 de mai sus, punctul 50). În plus, în această privință, Curtea a
precizat că domeniul de aplicare al principiului protecției încrederii legitime nu ar putea fi extins până la a împiedica,
în mod general, aplicarea noii norme (Hotărârea Curții din 20 septembrie 1988, Spania/Comisia, 203/86, Rec., p. 4563, punctul
19, Hotărârea Curții din 29 iunie 1999, Butterfly Music, C‑60/98, Rec., p. I‑3939, punctul 25, și Hotărârea Curții Pokrzeptowicz‑Meyer,
punctul 73 de mai sus, punctul 55).
98     Trebuie arătat că rezultă din jurisprudența sus‑menționată că, pe de o parte, dispozițiile comunitare nu au efect retroactiv,
mai puțin atunci când, cu titlu excepțional, rezultă în mod clar din formularea sau din sensul acestora că aceasta era intenția
legiuitorului, că o impune obiectivul ce trebuie atins și că încrederea legitimă a celor în cauză este respectată în mod corespunzător
(a se vedea jurisprudența citată la punctele 94 și 95 de mai sus). În acest caz, aplicarea retroactivă a noii reglementări
reprezintă excepția. Pe de altă parte, legislația comunitară se aplică în mod obișnuit efectelor viitoare ale situațiilor
ce au apărut sub incidența legii vechi, mai puțin atunci când aplicarea imediată a unei dispoziții speciale este contrară
protecției încrederii legitime a celor în cauză (a se vedea jurisprudența citată la punctul 97 de mai sus). În acest caz,
neaplicarea noii reglementări la un raport juridic în curs reprezintă excepția. Jurisprudența privind această a doua ipoteză
nu implică în niciun caz o aplicare retroactivă a legii, dat fiind faptul că noua reglementare despre care este vorba este
aplicată de la intrarea sa în vigoare acelei părți care se află încă în cursul executării unui contract (Hotărârile Saldanha
și MTS, punctul 84 de mai sus, și Pokrzeptowicz‑Meyer, punctul 73 de mai sus, punctul 52), a unui mandat (Hotărârea Licata/CES,
punctul 84 de mai sus, punctul 31) sau a unui alt raport juridic (Hotărârea Butterfly Music, punctul 97 de mai sus), care
continuă să își producă efectele, așadar numai pentru viitor.
99     În lumina acestei jurisprudențe, trebuie să se stabilească, în primul rând, dacă aprecierea compatibilității schemei de ajutor
în cauză efectuată în raport cu criteriile stabilite prin Regulamentul de exceptare IMM, intrat în vigoare ulterior notificării
respectivei scheme, provine dintr‑o aplicare retroactivă a respectivului regulament sau dacă, așa cum pretinde Comisia, este
vorba numai de aplicarea imediată a unei noi reglementări, în speță Regulamentul de exceptare IMM, efectelor viitoare ale
unei situații apărute sub incidența Orientărilor comunitare IMM din 1996, însă aflate încă în curs la data intrării în vigoare
a respectivului regulament.
100   În această privință, trebuie arătat că, în raport cu decizia finală a Comisiei, care autorizează ajutorul notificat sau îl
declară incompatibil, situația în care se află statul membru și beneficiarul ajutorului este în mod evident în curs și provizorie,
în sensul că notificarea nu dă niciun drept la autorizare. Cu toate acestea, cu privire la determinarea criteriilor în raport
cu care trebuie efectuată aprecierea compatibilității acestui ajutor, trebuie să se țină seama de momentul notificării, având
în vedere importanța rolului acesteia și a efectelor sale juridice în cadrul procedurii de examinare a ajutorului de stat.
101   Într‑adevăr, conform articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul de procedură ajutor de stat, Comisia are obligația să procedeze
la examinarea unei notificări „imediat după primirea acesteia”, așadar în raport cu reglementarea în vigoare la această dată.
În plus, de la acea dată începe să curgă termenul de două luni înaintea expirării căruia trebuie să se încheie etapa preliminară
de examinare și a cărui depășire poate determina consecințe juridice importante pentru Comisie și pentru statul membru în
cauză, precum posibilitatea pentru acesta din urmă de a pune în executare ajutorul notificat și de a‑l transforma astfel în
ajutor existent conform dispozițiilor articolului 4 alineatul (6) din Regulamentul de procedură ajutor de stat.
102   Aplicarea, în scopul aprecierii compatibilității unui ajutor, a criteriilor stabilite de o reglementare ce a intrat în vigoare
ulterior notificării ajutorului în cauză implică, așadar, în mod necesar atribuirea unui efect retroactiv acestei reglementări.
În acest caz, într‑adevăr, punctul de pornire al aplicării noii reglementări este în mod obligatoriu fixat la o dată anterioară
intrării sale în vigoare, și anume data primirii notificării din partea Comisiei. Dacă s‑ar considera că examinarea compatibilității
unui ajutor putea fi efectuată în raport cu reglementarea care a intrat în vigoare ulterior notificării ajutorului, aceasta
ar însemna să se admită că Comisia poate determina legea aplicabilă în funcție de momentul pe care aceasta l‑ar alege pentru
a realiza o asemenea examinare. Or, o asemenea poziție ar fi greu conciliabilă nu numai cu faptul că articolul 4 alineatul
(1) din Regulamentul de procedură ajutor de stat prevede în mod imperativ că Comisia va proceda la examinarea notificării
„imediat după primirea acesteia”, ci și cu cerințele de transparență și de previzibilitate ale criteriilor în raport cu care
Comisia apreciază compatibilitatea ajutoarelor care, așa cum aceasta însăși a subliniat în cursul procedurii, constituie rațiunea
de a fi a textelor pe care le publică în domeniul ajutorului de stat.
103   Schimbarea, în cursul procedurii, a criteriilor de apreciere a compatibilității unui ajutor notificat, pentru motivul intrării
în vigoare a unei noi reglementări, nu ar putea fi considerată, așadar, o aplicare a jurisprudenței conform căreia norma nouă
se aplică imediat efectelor viitoare ale unei situații apărute sub incidența normei vechi. Într‑adevăr, această jurisprudență
impune aplicarea noii norme numai pentru viitor, în timp ce, în cazul unui ajutor notificat înaintea intrării sale în vigoare,
aplicarea noii norme presupune o aplicare retroactivă a acesteia la momentul notificării, aprecierea compatibilității efectuându‑se
în cadrul unei examinări unice, chiar dacă decizia finală constituie un act a cărui elaborare se efectuează în mai multe etape.
104   Trebuie observat, de altfel, că, în ceea ce privește ajutoarele rezultate din Tratatul CECO și vărsate fără să fi fost notificate
în prealabil, Curtea a considerat că aplicarea normelor codului în vigoare la data la care Comisia adoptă o decizie referitoare
la compatibilitatea ajutoarelor care au fost vărsate sub incidența unui cod anterior determină, într‑adevăr, o aplicare retroactivă
a unei reglementări comunitare (Hotărârea Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, punctul 94 de mai sus, punctul 118). Curtea
a considerat că nicio dispoziție a codului în vigoare la data adoptării deciziei Comisiei nu stabilea că acesta putea fi aplicat
retroactiv și că rezulta din sensul și din scopul codurilor de ajutor succesive că acestea fuseseră adoptate în funcție de
necesitățile existente într‑o perioadă determinată, ulterioară celei în cursul căreia ajutoarele fuseseră vărsate (Hotărârea
Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, punctul 94 de mai sus, punctul 120).
105   În același fel, cu privire la ajutoarele notificate în mod legal anterior intrării în vigoare a unei noi reglementări, Tribunalul
a considerat că în mod corect Comisia examinase o schemă de ajutor în lumina normelor ce decurg din practica sa anterioară,
iar nu a noii reglementări ce intrase în vigoare între timp, dat fiind că aceasta din urmă nu se aplica decât ajutoarelor
intrate sau rămase în vigoare după o anumită dată, ulterioară perioadei la care se referă ajutoarele în litigiu (Hotărârea
Tribunalului din 27 noiembrie 2003, Regione Siciliana/Comisia, T‑190/00, Rec., p. II‑5015, punctele 94-96).
106   În schimb, ținând seama de faptul că noile orientări în domeniul protecției mediului, intrate în vigoare ulterior notificării
ajutorului în cauză, prevedeau în mod expres la punctul 82 că trebuiau să fie aplicate de către Comisie „tuturor proiectelor
de ajutor notificate în privința cărora trebuie [ar trebui] să adopte o decizie după publicarea în Jurnalul Oficial a orientărilor,
chiar dacă respectivele proiecte au făcut [ar fi făcut] obiectul unei notificări înainte de data publicării”, Tribunalul a
considerat că în mod întemeiat Comisia le aplicase pe acestea din urmă, iar nu pe cele în vigoare la momentul notificării
(Hotărârea Tribunalului din 18 noiembrie 2004, Ferriere Nord/Comisia, T‑176/01, Rec., p. II‑3931, punctul 137).
107   Hotărârile sus‑menționate confirmă că aplicarea criteriilor stabilite într‑o reglementare intrată în vigoare ulterior datei
la care au fost vărsate sau notificate ajutoarele de care este vorba, în scopul aprecierii compatibilității acestora cu piața
comună, înseamnă atribuirea unui efect retroactiv acestei reglementări. Conform jurisprudenței citate la punctele 94 și 95
de mai sus, o astfel de aplicare nu este admisibilă decât dacă rezultă din formularea, finalitatea sau economia noii reglementări
despre care este vorba că aceasta este de natură a se aplica în mod retroactiv.
108   Având în vedere concluzia de mai sus, trebuie, așadar, să se verifice, în al doilea rând, dacă Regulamentul de exceptare IMM
era de natură a se aplica în mod retroactiv. În acest scop, trebuie examinate nu numai formularea acestuia, ci și conținutul
și mai ales obiectivul pe care îl urmărește, precum și să se verifice, după caz, dacă încrederea legitimă a persoanelor interesate
este respectată în mod corespunzător.
109   În această situație, se impune, în primul rând, constatarea faptului că Regulamentul de exceptare IMM nu conține nicio dispoziție
tranzitorie referitoare la problema eventualei sale aplicări la schemele de ajutor notificate anterior intrării sale în vigoare.
110   Contrar a ceea ce susține Comisia, lipsa unor dispoziții tranzitorii nu ar putea fi interpretată în sensul că Regulamentul
de exceptare IMM era aplicabil notificărilor aflate în curs de examinare la momentul intrării sale în vigoare. Într‑adevăr,
faptul că examinarea unei scheme de ajutor în raport cu legislația în vigoare la data notificării este prevăzută în mod explicit
de dispozițiile anumitor texte, precum cele de la punctul 6.1 din Orientările privind ajutoarele regionale, cele de la punctele
98 și 100 din Orientările comunitare privind ajutorul de stat pentru salvarea și restructurarea întreprinderilor aflate în
dificultate, cele de la punctul 2.6 din Orientările comunitare privind ajutorul de stat în sectorul autovehicule, cele de
la punctele 39 și 40 din Cadrul multisectorial privind ajutorul regional pentru proiecte mari de investiții și cele de la
articolul 9a din Regulamentul de exceptare, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 364/2004 al Comisiei din
25 februarie 2004 de modificare a Regulamentului [de exceptare IMM] privind extinderea sferei de aplicare a acestuia la ajutoarele
pentru cercetare și dezvoltare (JO L 63, p. 22, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 225), nu permite în niciun caz să se concluzioneze
faptul că reglementarea în vigoare la data notificării nu se aplică decât atunci când asemenea dispoziții sunt prevăzute în
mod expres prin reglementarea ulterioară.
111   În această privință, trebuie să se arate că, pe de o parte, Comisia a inserat, în alte texte, dispoziții ce prevăd în mod
expres aplicabilitatea unor noi criterii ajutoarelor notificate înaintea intrării lor în vigoare, precum dispozițiile de la
punctul 82 din Orientările comunitare privind ajutorul pentru protecția mediului și cele de la articolul 11 alineatul (2)
din Regulamentul (CE) nr. 2204/2002 al Comisiei din 12 decembrie 2002 de aplicare a articolelor 87 și 88 din Tratatul CE în
raport cu ajutoarele de stat pentru ocuparea forței de muncă (JO L 337, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 155). Pe de altă
parte, dacă nimic nu se opune ca, în textele ce precizează criteriile pe care intenționează să le utilizeze pentru examinarea
compatibilității unui ajutor sau a unei scheme de ajutor, Comisia să prevadă măsuri ce reglementează în mod specific aplicarea
în timp a dispozițiilor care precizează respectivele criterii, existența unei asemenea posibilități nu ar putea pune la îndoială
principiul ce rezultă din jurisprudența citată la punctele 94 și 95 de mai sus, potrivit căruia, în lipsa unor asemenea măsuri,
dispozițiile care precizează noile criterii nu sunt de natură a se aplica ajutoarelor notificate anterior intrării lor în
vigoare.
112   În al doilea rând, Regulamentul de exceptare IMM nu conține, nici măcar în mod implicit, indicații care ar permite să se considere
că era de natură a se aplica în mod retroactiv.
113   Într‑adevăr, scopul Regulamentului de exceptare IMM constă, pe de o parte, în a pune în executare Regulamentul de abilitare
prin faptul că prevede, pentru categoria de ajutoare în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii, condițiile pe care aceste
ajutoare trebuie să le îndeplinească pentru ca statele membre să fie scutite de obligația de a le notifica, aceasta mai ales
pentru a simplifica gestiunea administrativă fără a slăbi controlul, precum și pentru a crește transparența și securitatea
juridică. Rezultă de la sine că, față de un asemenea obiectiv și mai ales de acela de a permite statelor membre să verifice
ele însele dacă un proiect de ajutor este conform criteriilor stabilite prin Regulamentul de exceptare IMM și nu este, așadar,
supus obligației de notificare prevăzute la articolul 88 alineatul (3) CE, respectivul regulament nu putea fi aplicat decât
pentru viitor și nu ar fi putut fi, așadar, de natură a se aplica notificărilor deja efectuate.
114   Pe de altă parte, Comisia a explicat că Regulamentul de exceptare are de asemenea ca obiectiv înlocuirea criteriilor stabilite
prin Orientările comunitare IMM din 1996, astfel cum ar rezulta din formularea considerentului 4 al acestuia, care indică
faptul că respectivele orientări „vor fi abrogate la data intrării în vigoare a prezentului regulament, conținutul lor fiind
înlocuit de prezentul regulament”. Întrebarea fiind dacă noile criterii se aplicau notificărilor pendinte, este totuși necesar
să se amintească faptul că, în același considerent, se afirmă că regulamentul „nu exclude posibilitatea ca statele membre
să notifice un ajutor în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii” și că, în acest caz, „Comisia va examina această notificare
mai ales în lumina criteriilor stabilite de prezentul regulament”. Formularea considerentului sus‑menționat, prin faptul că
prevede că statele membre păstrează posibilitatea de a notifica ajutoare care intră în categoria vizată prin Regulamentul
de exceptare IMM, nu se poate referi, așadar, decât la niște notificări – care ar fi efectuate cu titlu excepțional – ulterioare
intrării în vigoare a respectivului regulament.
115   Cu siguranță, înlocuirea Orientărilor comunitare IMM din 1996 prin Regulamentul de exceptare IMM, astfel cum era prevăzut
în considerentul 4 sus‑menționat, ar putea indica în mod implicit faptul că, în domeniul ajutorului de stat pentru întreprinderile
mici și mijlocii, Comisia avea intenția să urmeze o politică mai strictă și în ceea ce privește ajutoarele notificate. Cu
toate acestea, acest simplu fapt nu ar putea fi considerat suficient pentru a ajunge la concluzia că Regulamentul de exceptare
IMM era de natură a se aplica în mod retroactiv, cu atât mai mult cu cât același considerent prevede, în ceea ce privește
ajutoarele care vor fi notificate în viitor, că acestea vor fi examinate „mai ales”, adică nu în mod exclusiv, în lumina criteriilor
stabilite prin respectivul regulament. Or, dacă o schemă de ajutor notificată în mod legal ulterior intrării în vigoare a
Regulamentului de exceptare IMM nu trebuie apreciată numai în raport cu criteriile stabilite prin acesta, prin urmare, nu
s‑ar putea susține că scopul ce trebuie atins prin acest regulament impune să îi fie atribuit, cu titlu excepțional, un efect
retroactiv.
116   În plus, o aplicare retroactivă a Regulamentului de exceptare IMM nu ar putea fi admisă decât dacă încrederea legitimă a celor
în cauză este respectată în mod corespunzător. În această privință, trebuie să se sublinieze că împrejurarea, invocată de
Comisie, că Republica Federală Germania cunoștea evoluția viitoare a criteriilor de examinare a schemei de ajutor în cauză
la data notificării respectivei scheme nu schimbă cu nimic această concluzie. Într‑adevăr, dacă este adevărat că statele membre
au fost asociate procesului legislativ ce a dus la adoptarea Regulamentului de exceptare IMM, nu este mai puțin adevărat că,
pe de o parte, statele membre nu sunt în măsură să prevadă nici cuprinsul definitiv al textului ce va fi adoptat în final,
nici data intrării sale în vigoare și că, pe de altă parte, respectivul regulament urmărește stabilirea condițiilor cărora
le este subordonată exceptarea de la obligația de notificare prevăzută la articolul 88 alineatul (3) CE, iar nu autorizarea
unui ajutor notificat. Pe de altă parte, proiectul Regulamentului de exceptare, în versiunea publicată în Jurnalul Oficial
la 28 martie 2000 (JO C 89, p. 15), nu conținea nici considerentul menționat la punctul 114 de mai sus, nici alte indicații
cu privire la faptul că Orientările comunitare din 1996 ar fi abrogate și înlocuite prin respectivul regulament. În aceste
condiții, o aplicare retroactivă a respectivului regulament nu ar îndeplini nici condiția respectării încrederii legitime
a celor în cauză, nici pe cea a respectării principiului securității juridice.
117   Pe de altă parte, așa cum a subliniat chiar Comisia, faptul că textele pe care aceasta le publică în domeniul ajutorului de
stat au drept scop asigurarea transparenței și previzibilității practicii sale în domeniul autorizării se opune, în principiu,
aprecierii de către Comisie a compatibilității unui ajutor pe baza unei reglementări intrate în vigoare atunci când notificarea
a fost deja efectuată și examinarea compatibilității ajutorului a început deja. Este evident că un astfel de mod de a proceda
are drept consecință reducerea sau chiar eliminarea caracterului previzibil al practicii de autorizare a Comisiei și nu poate
decât să plaseze statele membre într‑o situație de insecuritate juridică, în sensul că acestea nu pot avea niciun fel de încredere
în faptul că un proiect de ajutor pe care l‑au redactat în lumina criteriilor stabilite prin reglementarea în vigoare la momentul
notificării va fi examinat de Comisie în raport cu aceleași criterii.
118   În această privință, trebuie observat că, prin Comunicarea privind stabilirea regulilor aplicabile pentru evaluarea ajutorului
de stat ilegal (JO 2002, C 119, p. 22, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 45), din dorința de transparență și de securitate juridică,
Comisia a informat statele membre și terții cu privire la faptul că ar aprecia întotdeauna compatibilitatea cu piața comună
a ajutoarelor de stat nenotificate potrivit criteriilor de fond stabilite în orice instrument în vigoare la data acordării
lor. Or, nu s‑ar putea admite că, în scopul determinării reglementării aplicabile pentru a aprecia compatibilitatea unui ajutor
cu piața comună, ar trebui să se considere o situație ca fiind „rezolvată” atunci când este vorba de ajutoare acordate cu
încălcarea obligației de notificare, în sensul că aceste ajutoare trebuie examinate în lumina criteriilor în vigoare la momentul
la care acestea au fost vărsate, conform respectivei comunicări și Hotărârii Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, punctul
94 de mai sus (punctul 118), și ca fiind „provizorie” atunci când este vorba de ajutoare notificate în mod legal, pentru care
criteriile de examinare s‑ar putea schimba în mod legitim până în ajunul deciziei finale și în condițiile în care întreaga
procedură s‑ar fi derulat în funcție de criteriile stabilite prin reglementarea în vigoare anterior.
119   Aplicarea practică a unei asemenea teorii ar fi o sursă de insecuritate juridică pentru statele membre și ar putea avea efecte
negative, din moment ce, în perspectiva unei evoluții a reglementării aplicabile într‑un sens mai strict, statele membre ar
putea fi determinate să pună în executare un ajutor, mai degrabă decât să îl notifice Comisiei. De altfel, un asemenea rezultat
ar fi contrar jurisprudenței potrivit căreia trebuie evitată orice interpretare care ar conduce la favorizarea nerespectării
de către statul membru în cauză a articolului 88 alineatul (3) CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 21 noiembrie
1991, Fédération nationale du commerce extérieur, C‑354/90, Rec., p. I‑5505, punctul 16, și Hotărârea din 21 octombrie 2003,
Van Calster și alții, C‑261/01 și C‑262/01, Rec., p. I‑12249, punctul 63). Într‑adevăr, dacă, în cadrul unui proiect de ajutor,
compatibil sau incompatibil cu piața comună, nerespectarea articolului 88 alineatul (3) CE nu ar determina mai multe riscuri
sau sancțiuni decât respectarea aceleiași dispoziții, ar fi redusă în mod considerabil motivarea statelor membre de a notifica
și de a aștepta o decizie referitoare la compatibilitate (Concluziile prezentate de avocatul general Jacobs în cauza în care
s‑a pronunțat Hotărârea Curții din 5 octombrie 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich și alții, C‑368/04, Rec., p. I‑9957,
punctul 50).
120   În concluzie, rezultă atât din formularea, cât și din scopul Regulamentului de exceptare IMM, precum și din cerințele ce decurg
din respectarea principiilor protecției încrederii legitime și securității juridice că acest regulament nu era de natură să
se aplice în mod retroactiv.
121   Această concluzie nu ar putea fi infirmată de faptul că, așa cum se arată la punctul 86 de mai sus, Comisia ar fi autorizat,
pe baza Regulamentului de exceptare IMM, numeroase scheme de ajutor notificate înaintea intrării în vigoare a acestuia, întrucât
nu se pronunțase cu privire la aceste scheme înaintea intrării în vigoare a respectivului regulament. În această privință,
este suficient să se arate că nu poate prevala o practică a Comisiei care este contrară principiilor rezultate din jurisprudență.
În plus, după cum a afirmat reclamantul, iar Comisia nu a contestat, era vorba de măsuri de ajutor pentru investiții sau pentru
formare, pentru care criteriile de apreciere, mai ales cel al intensității admise a ajutorului, rămăseseră neschimbate în
raport cu cele ale reglementării anterioare (a se vedea punctul 76 de mai sus), astfel încât încrederea legitimă a celor în
cauză nu putea fi în niciun caz afectată.
122   Trebuie totuși să se arate că, dacă trebuie să fie inițiată de către Comisie examinarea compatibilității unui ajutor imediat
după primirea notificării, așadar în raport cu criteriile stabilite prin reglementarea în vigoare la acea dată, o asemenea
examinare nu poate fi cu adevărat realizată decât după ce toate informațiile necesare au fost comunicate, adică din momentul
în care notificarea este completă. În această perspectivă, dar și pentru a evita ca o notificare să fie efectuată într‑un
stadiu în care nu conține toate elementele necesare examinării sale și ca data notificării să poată fi aleasă în funcție de
și în perspectiva unei schimbări a criteriilor în raport cu care trebuie apreciată compatibilitatea ajutorului, trebuie să
se considere că reglementarea aplicabilă este cea în vigoare în momentul în care notificarea este completă.
123   Este, așadar, necesar să se verifice dacă, în speță, așa cum pretinde reclamantul, notificarea inițială era completă, astfel
încât Comisia nu putea invoca, așa cum o face la punctul 56 din decizia atacată, că notificarea nu a fost completă decât ulterior
intrării în vigoare a Regulamentului de exceptare IMM, pentru a aprecia că acesta era aplicabil.
Cu privire la motivul întemeiat pe exhaustivitatea notificării inițiale
–       Cu privire la admisibilitatea acestui motiv
124   Comisia invocă inadmisibilitatea motivului întemeiat pe caracterul complet al notificării inițiale, cu argumentarea că, pe
de o parte, acesta nu a fost formulat în cadrul procedurii oficiale de investigare și că, pe de altă parte, Republica Federală
Germania și reclamantul nu se opuseseră nici inițierii și nici continuării procedurii oficiale de investigare, recunoscând
astfel legalitatea respectivei proceduri și necesitatea informațiilor solicitate. Reclamantul nu ar putea contesta, așadar,
decizia finală invocând rezerve pe care ar fi trebuit să le exprime într‑un stadiu anterior al procedurii. În duplică, Comisia
a precizat că inadmisibilitatea acestui motiv era strâns legată de faptul că Republica Federală Germania nu utilizase posibilitatea
ce îi era oferită prin articolul 4 alineatul (6) din Regulamentul de procedură ajutor de stat și că reclamantul nu avea, prin
urmare, niciun interes juridic să formuleze o acțiune cu privire la acest aspect.
125   Nu ar putea fi, așadar, reținută inadmisibilitatea acestui motiv.
126   În primul rând, trebuie arătat că, susținând că notificarea inițială era completă, reclamantul urmărește să demonstreze că
schema de ajutor în cauză nu ar fi trebuit să fie apreciată în raport cu Regulamentul de exceptare IMM, intrat în vigoare
ulterior respectivei notificări. Contrar afirmațiilor Comisiei în această privință, este vorba de o poziție pe care Republica
Federală Germania a exprimat‑o mai ales în observațiile sale privind inițierea procedurii oficiale de investigare, în care
afirmă că „[a]utoritățile germane nu împărtășesc opinia Comisiei potrivit căreia examinarea schemei de ajutor nu era posibilă
pe baza documentelor comunicate la 3 ianuarie 2001 și își mențin, în consecință, opinia potrivit căreia schema de ajutor trebuie
să fie examinată pe baza [Orientărilor comunitare IMM din 1996] care erau în vigoare la momentul notificării”.
127   În al doilea rând, trebuie subliniat că, așa cum rezultă din jurisprudență, posibilitatea de a contesta o decizie de deschidere
a procedurii oficiale de investigare nu poate avea drept consecință reducerea drepturilor procedurale ale părților interesate,
împiedicându‑le pe acestea să ceară anularea deciziei finale și să invoce în susținerea cererii lor vicii referitoare la toate
etapele procedurii ce a condus la această decizie. Într‑adevăr, nu poate fi contestat faptul că decizia de a iniția procedura
oficială de investigare prezintă, chiar dacă are efecte juridice proprii și autonome, un caracter pregătitor pentru decizia
finală care va stabili definitiv poziția Comisiei și în care aceasta din urmă poate reveni asupra aprecierilor făcute în decizia
de deschidere. Pe de altă parte, a se admite teoria Comisiei ar avea drept consecință anticiparea dezbaterilor pe fond și
confundarea diferitelor etape ale procedurilor administrative și judiciare, lipsind de sens obiectivul esențial al procedurii
oficiale de investigare, care este acela de a permite părților interesate să își prezinte observațiile cu privire la toate
aspectele controversate ale dosarului și Comisiei să ia decizia finală ținând seama de aceste observații (a se vedea în acest
sens Hotărârea Regione Siciliana/Comisia, punctul 105 de mai sus, punctele 47, 48 și 51).
128   În speță, este suficient să se constate că decizia atacată este decizia finală care pune capăt procedurii și că aceasta produce
efecte juridice obligatorii și definitive față de părțile interesate, inclusiv în ceea ce privește determinarea reglementării
aplicabile. Prin urmare, reclamantul trebuie să dispună de o cale de atac împotriva întregii decizii, inclusiv împotriva părții
în care aceasta stabilește că notificarea inițială nu a fost completă decât la o dată ulterioară intrării în vigoare a Regulamentului
de exceptare IMM (a se vedea în acest sens Hotărârea Regione Siciliana/Comisia, punctul 105 de mai sus, punctul 49).
129   Cu privire la argumentul Comisiei potrivit căruia reclamantul nu ar avea niciun interes juridic să formuleze o acțiune privind
pretinsa exhaustivitate a notificării inițiale, pe motivul că nu a utilizat posibilitatea ce îi era oferită prin articolul
4 alineatul (6) din Regulamentul de procedură ajutor de stat de a pune în executare schema de ajutor în cauză după avizarea
prealabilă a Comisiei, trebuie să se arate că singura consecință ce rezultă este aceea că proiectul notificat nu a putut dobândi
statutul de schemă de ajutor existentă. Întrucât schema de ajutor în cauză și‑a păstrat, așadar, statutul de ajutor nou, Comisia
putea în mod întemeiat să decidă inițierea procedurii oficiale de investigare în privința acesteia (a se vedea în acest sens
Hotărârea Regione autonoma della Sardegna/Comisia, punctul 56 de mai sus, punctul 49), ceea ce reclamantul nu contestă.
130   Rezultă din cele de mai sus că nu poate fi susținut în mod întemeiat că, întrucât nu a formulat, în termenul prevăzut, acțiunea
împotriva deciziei de a iniția procedura oficială de investigare și întrucât nu a utilizat articolul 4 alineatul (6) din Regulamentul
de procedură, reclamantul nu mai poate invoca, în cadrul prezentei acțiuni formulate împotriva deciziei finale, că în mod
greșit Comisia a considerat că notificarea nu era completă și că, prin urmare, aceasta a întârziat pe nedrept examinarea notificării.
131   Motivul întemeiat pe exhaustivitatea notificării inițiale este, așadar, admisibil.
–       Cu privire la fond
132   Trebuie să se amintească faptul că, în temeiul articolului 4 din Regulamentul de procedură ajutor de stat, care definește
termenele cărora le este supusă examinarea ajutoarelor notificate, Comisia dispune de un termen de două luni pentru a constata,
după o examinare preliminară, fie că măsura notificată nu constituie un ajutor, fie că măsura notificată nu trezește îndoieli
cu privire la compatibilitatea sa cu piața comună, fie că măsura notificată trezește îndoieli cu privire la compatibilitatea
sa cu piața comună, caz în care Comisia decide să inițieze procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE. Termenul
de două luni începe să curgă din ziua următoare primirii unei notificări complete [articolul 4 alineatul (5) a doua teză din
Regulamentul de procedură ajutor de stat].
133   Trebuie amintit de asemenea că, potrivit unei jurisprudențe constante care a stabilit principiile aplicabile anterior intrării
în vigoare a Regulamentului de procedură ajutor de stat, pentru ca o notificare să fie completă, este suficient ca, în cadrul
etapei preliminare de examinare, Comisia să dispună de toate informațiile care îi permit să concluzioneze, fără să fie necesară
o examinare aprofundată, că măsurile de stat sunt compatibile cu tratatul și să le distingă astfel de cele care provoacă îndoieli
cu privire la această compatibilitate (Hotărârea Austria/Comisia, punctul 80 de mai sus, punctul 54). În vederea etapei preliminare,
este suficient, așadar, ca notificarea să conțină, de la început sau în urma răspunsurilor statului membru la întrebările
adresate de către Comisie, informațiile care sunt necesare pentru a permite acesteia din urmă să își formeze o primă opinie
asupra compatibilității ajutorului cu tratatul (Hotărârea Lorenz, punctul 53 de mai sus, punctul 3, Hotărârea Austria/Comisia,
punctul 80 de mai sus, punctul 56, și Hotărârea Regione autonoma della Sardegna/Comisia, punctul 56 de mai sus, punctul 40).
134   Cu privire la Regulamentul de procedură ajutor de stat, articolul 2 alineatul (2) prevede că o notificare este completă atunci
când „statul membru furnizează în notificare toate informațiile necesare pentru a permite Comisiei să adopte o decizie în
temeiul articolelor 4 și 7 (denumită în continuare «notificare completă»)”. Același regulament stabilește, la articolul 4
alineatul (5) a treia teză și la articolul 5 alineatul (3), prin intermediul unei a doua definiții („notificarea se consideră
completă” sau „[statul membru] apreciază notificarea ca fiind completă”), momentul începând cu care se consideră că aceasta
este în posesia tuturor informațiilor necesare, adică atunci când Comisia nu mai solicită alte informații sau chiar ca urmare
a unei declarații motivate în mod corespunzător în acest sens din partea statului membru în cauză. Această a doua definiție
are, așadar, drept scop esențial să stabilească ziua din care începe să curgă termenul de două luni prevăzut la articolul
4 alineatul (5) din Regulamentul de procedură ajutor de stat, ceea ce determină consecințe importante nu numai pentru statele
membre, ci și pentru Comisie.
135   Definiția notificării complete prevăzută la articolul 4 alineatul (5) a treia teză, precum și cea care rezultă în mod indirect
de la articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul de procedură ajutor de stat trebuie interpretate în combinație cu și în funcție
de scopul articolului 4 alineatul (6) din același regulament, care prevede că, dacă în termenul de două luni Comisia nu a
luat nicio decizie cu privire la o notificare completă în sensul dispozițiilor sus‑menționate, „ajutorul se consideră a fi
autorizat de către Comisie” și „[s]tatul membru în cauză poate pune în aplicare măsurile respective, după informarea prealabilă
a Comisiei cu privire la aceasta”. O asemenea dispoziție oferă, așadar, statelor membre posibilitatea de a evita prelungirea
artificială de către Comisie a duratei etapei preliminare de examinare, lăsându‑le astfel în insecuritate juridică în ceea
ce privește soarta ajutorului preconizat.
136   Rezultă că faptul că statul membru nu se opune, în temeiul articolului 5 alineatul (3) din Regulamentul de procedură ajutor
de stat, unei eventuale utilizări dilatorii de cereri de informații suplimentare nu poate avea, așa cum a fost subliniat la
punctul 129 de mai sus, un alt efect negativ decât cel prevăzut în mod expres de sistemul în cauză, și anume imposibilitatea
de a se prevala de posibilitatea prevăzută la articolul 4 alineatul (6) din același regulament de a pune în executare schema
de ajutor preconizată și de a o transforma astfel în schemă de ajutor existentă.
137   Acest fapt nu permite, așadar, în niciun caz să se concluzioneze că notificarea nu era completă, criteriul determinant în
această privință fiind, conform jurisprudenței citate la punctul 133 de mai sus, acela că notificarea conține toate informațiile
necesare pentru a permite Comisiei să își formeze o primă opinie asupra compatibilității ajutorului cu tratatul.
138   Această concluzie nu este infirmată de faptul că articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul de procedură ajutor de stat impune,
pentru ca notificarea să fie completă, comunicarea tuturor informațiilor care sunt necesare Comisiei fie pentru decizia pe
care aceasta trebuie să o adopte la sfârșitul examinării preliminare, fie pentru adoptarea deciziei finale asupra compatibilității
ajutorului și nu limitează, așadar, ansamblul informațiilor solicitate în notificare la cele care sunt necesare pentru a permite
Comisiei să ia decizia care trebuie să intervină la sfârșitul etapei preliminare de examinare. Într‑adevăr, articolul 2 alineatul
(2) din Regulamentul de procedură ajutor de stat trebuie interpretat în lumina faptului că, dacă măsura notificată trezește
îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea sa cu piața comună, Comisia este obligată să inițieze procedura oficială de
investigare și trebuie, așadar, să fie în măsură să cunoască toate elementele de fapt necesare în acest scop. În ceea ce privește
toate celelalte informații care s‑ar putea dovedi necesare în scopul adoptării deciziei finale asupra compatibilității ajutorului,
este suficient să se arate că nici statul membru în cauză și nici Comisia nu cunosc în avans informațiile care se vor dovedi
necesare pentru adoptarea deciziei finale, întrucât necesitatea acestor informații nu poate să apară decât în cursul procedurii
oficiale de investigare, mai ales atunci când Comisia ia cunoștință de observațiile prezentate de terții interesați (a se
vedea în acest sens Concluziile prezentate de avocatul general Jacobs în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Austria/Comisia,
punctul 89 de mai sus, punctele 90 și 91).
139   Prin urmare, trebuie să se considere că, așa cum rezultă de la articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul de procedură ajutor
de stat și conform jurisprudenței menționate la punctul 133 de mai sus, pentru ca o notificare să fie completă, în vederea
etapei preliminare de examinare, este suficient ca aceasta să conțină informațiile care sunt necesare pentru a permite Comisiei
să își formeze o primă opinie asupra compatibilității măsurii notificate cu piața comună și să decidă, în caz de îndoieli
cu privire la acest aspect, inițierea procedurii oficiale de investigare.
140   În lumina celor de mai sus trebuie să se examineze conținutul corespondenței dintre Comisie și Republica Federală Germania
și să se determine dacă, așa cum pretinde reclamantul, notificarea inițială era completă.
141   În această privință, trebuie amintit că, în urma notificării inițiale din 29 decembrie 2000, Comisia a solicitat în două rânduri
informații complementare Republicii Federale Germania, și anume la 5 februarie și la 5 septembrie 2001. Republica Federală
Germania a răspuns prin scrisorile din 12 martie și, respectiv, din 9 octombrie 2001.
142   Cu privire la prima solicitare de informații, transmisă prin scrisoarea din 5 februarie 2001, Comisia s‑a limitat la a solicita
Republicii Federale Germania să precizeze „dacă activitățile asistate «Soft Aides» [erau] compatibile cu Regulamentul de exceptare
[…] IMM […], adică dacă valoarea ajutorului prevăzut în notificarea în cauză [putea] fi redusă la cea prevăzută de Regulamentul
de exceptare IMM”, și a precizat că, „[î]n cazul în care acest fapt [nu era] posibil, [era] necesară o motivare precisă (necesitate
și compatibilitate în sensul politicii economice)”.
143   Așa cum reclamantul subliniază în mod corect, în scrisoarea sa din 5 februarie 2001, Comisia a solicitat Republicii Federale
Germania, pe de o parte, o informare cu privire la compatibilitatea ajutoarelor privind serviciile de consultanță cu Regulamentul
de exceptare IMM și, pe de altă parte, să precizeze dacă era dispusă să reducă valoarea ajutoarelor în cauză, pentru a le
face compatibile cu respectivul regulament. Or, nu s‑ar putea considera că o asemenea solicitare urmărește obținerea informațiilor
privind situația de fapt necesare pentru aprecierea compatibilității schemei de ajutor notificate, ci, mai degrabă, în afara
solicitării unei informări, că ar fi o sugestie făcută Republicii Federale Germania de a aduce modificările necesare pentru
a pune în acord schema de ajutor în cauză cu dispozițiile Regulamentului de exceptare IMM, intrat în vigoare cu trei zile
înainte.
144   Cu privire la a doua solicitare de informații a Comisiei, adresată Republicii Federale Germania prin scrisoarea din 5 septembrie
2001, aceasta urmărea, după cum însăși Comisia a precizat în răspunsul scris la una dintre întrebările adresate de Tribunal,
să determine dacă, având în vedere intrarea în vigoare a Regulamentului de exceptare IMM, Republica Federală Germania menținea
notificarea în raport cu toate subprogramele notificate inițial. Acest tip de informație, care fusese, de altfel, deja transmisă
anterior în cadrul Comunicării din 2 august 2001 a Republicii Federale Germania, nu privea, nici aceasta, în niciun fel elemente
de fapt necesare pentru efectuarea unei examinări a compatibilității schemei de ajutor notificate.
145   Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că nici solicitarea din 5 februarie 2001 și nici cea din 5 septembrie
2001 nu pot fi calificate ca fiind solicitări de informații de fapt necesare pentru completarea notificării inițiale și pentru
a permite Comisiei să efectueze examinarea compatibilității schemei de ajutor notificate de Republica Federală Germania. Într‑adevăr,
chiar conținutul celor două solicitări formulate de Comisie indică faptul că aceasta avea deja formată o opinie cu privire
la incompatibilitatea schemei de ajutor în cauză cu piața comună, din cauza neconformității sale cu Regulamentul de exceptare
IMM.
146   Această concluzie nu ar putea fi infirmată de conținutul răspunsurilor formulate de Republica Federală Germania la scrisorile
Comisiei din 5 februarie și din 5 septembrie 2001.
147   Astfel, în răspunsul său din 12 martie 2001 la scrisoarea Comisiei din 5 februarie 2001, la punctul I din comunicarea care
îi era anexată, Republica Federală Germania a expus în mod clar poziția sa în ceea ce privește întrebarea dacă „posturile
de ajutoare în temeiul «soft aid» [trebuiau] puse în acord cu condițiile Regulamentului de exceptare”. Cu privire la acest
punct, Republica Federală Germania face următoarele remarci:
„[…] la momentul notificării schemei de ajutor, Regulamentul de exceptare [IMM] nu intrase încă în vigoare. În consecință,
autoritățile germane nu se puteau baza pe criteriile Regulamentului de exceptare [IMM] la momentul notificării […] Situația
juridică existentă la momentul notificării este cea pertinentă în scopul examinării unui ajutor de stat […] Autoritățile germane
consideră, așadar, că prezenta schemă de ajutor trebuie apreciată întotdeauna pe baza criteriilor Orientărilor comunitare
[IMM din 1996].”
148   La punctul II din aceeași comunicare, Republica Federală Germania a afirmat că, în orice caz, în opinia sa, schema de ajutor
notificată trebuia să poată fi de asemenea autorizată pe baza criteriilor Regulamentului de exceptare IMM. Într‑adevăr, chiar
dacă această schemă nu era, desigur, conformă în toate privințele cu respectivul regulament, Comisia putea totuși să o examineze
direct în raport cu Tratatul CE, făcând aplicarea competenței sale largi de apreciere.
149   În contexul exprimării acestei poziții privind menținerea notificării inițiale, Republica Federală Germania a făcut o precizare
referitoare la subprogramul „servicii de consultanță intensivă/coaching” în ceea ce privește intensitatea ajutorului. În comunicarea
anexată răspunsului din 12 martie 2001 este, într‑adevăr, indicat:
„Pentru a completa orientările notificate în acest moment, este prevăzut, în plus față de plafonul absolut de ajutor, un plafon
general de ajutor de 50 % conform dispoziției Regulamentului de exceptare […] IMM. O intensitate a ajutorului mai mare, de
maximum 65 %, este prevăzută pentru întreprinderile mici (potrivit definiției UE), în limita acelorași plafoane de ajutor
absolute.”
150   Având în vedere cele de mai sus, se impune constatarea că, pe de o parte, singura chestiune concretă care figurează în scrisoarea
din 5 februarie 2001 a Comisiei privește numai un aspect, și anume intensitatea ajutorului dintr‑un singur subprogram dintre
cele șase care constituie schema de ajutor notificată, adică acela privind „serviciile de consultanță intensivă/coaching”.
Pe de altă parte, precizarea adusă de Republica Federală Germania cu privire la această chestiune, care conține într‑adevăr
un element nou, nu poate fi calificată drept informație necesară pentru aprecierea compatibilității ajutorului, dat fiind
că Comisia putea deduce din notificare că prevederea numai a unui plafon în valoare absolută ar determina în mod necesar intensități
ale ajutoarelor mai mari de 50 %.
151   Într‑adevăr, astfel cum a subliniat reclamantul în răspunsul său la întrebările Tribunalului și cum s‑ar putea deduce printr‑un
simplu calcul, plafonul stabilit în valoare absolută implica faptul că întreprinderea în cauză putea beneficia, în cel mai
bun caz, de un ajutor în limită de 72,73 % și de 83,3 % dacă era o întreprindere nouă. Prin intermediul introducerii plafonului
în procente, Republica Federală Germania a majorat rata ajutorului la 50 %, iar pentru întreprinderile noi la 65 %, menținând,
așadar, pentru acestea o intensitate maximă a ajutorului care o depășește pe cea de 50 % prevăzută prin Regulamentul de exceptare
IMM. În această privință, trebuie să se adauge că o rată a ajutorului care o depășește pe cea de 50 % este de asemenea prevăzută
în ceea ce privește subprogramul „participarea la târguri și expoziții” (rată de 60 % pentru întreprinderile mici aflate în
zone ce se confruntă cu probleme speciale), subprogramul „cooperare” (rată de 65 % aplicabilă în general și de până la 80 %
pentru anumite proiecte specifice) și subprogramul „promovarea designului” (rată de 70 % pentru întreprinderile mici aflate
în zone ce se confruntă cu probleme speciale).
152   Rezultă că impactul asupra aprecierii compatibilității schemei de ajutor în cauză al introducerii unui plafon în procente
și în ceea ce privește subprogramul „servicii de consultanță intensivă/coaching”, care se adaugă plafonului în valoare absolută
al ajutoarelor preconizate, prezintă un caracter marginal, îndoielile Comisiei cu privire la compatibilitatea întregii scheme
cu piața comună întemeindu‑se pe depășirea ratei de 50 % a intensității ajutorului, astfel cum a fost stabilită prin Regulamentul
de exceptare IMM. În orice situație, răspunsul la întrebarea formulată în scrisoarea Comisiei din 5 februarie 2001 nu era,
din cauza întinderii sale limitate, deloc necesar Comisiei pentru a‑și forma o primă opinie asupra compatibilității cu piața
comună a întregului proiect de ajutor notificat.
153   Cu privire la răspunsul din 9 octombrie 2001 la scrisoarea din 5 septembrie 2001a Comisiei, în afara faptului că a comunicat
informații accesorii necesare în urma reuniunii din 14 iunie 2001 dintre Comisie și autoritățile germane, Republica Federală
Germania s‑a limitat la a reitera că menținea notificarea inițială, mai ales din cauză că schema notificată era conformă Orientărilor
comunitare IMM din 1996 și că aceasta trebuie apreciată în raport cu respectivele orientări, în vigoare la data notificării
sale. În plus, Republica Federală Germania a amintit în aceeași scrisoare că, potrivit Comunicării din 2 august 2001, schema
de ajutor în cauză fusese pusă în aplicare între timp, în temeiul articolului 9 alineatul (1) din Regulamentul de exceptare
IMM, până la data autorizării schemei de ajutor în forma notificată.
154   Chiar faptul că, așa cum rezultă din Comunicarea din 2 august 2001 sus‑menționată, Republica Federală Germania a pus în executare
schema de ajutor în cauză în limitele conformității sale cu Regulamentul de exceptare IMM, stabilind ca durată de valabilitate
data de 31 decembrie 2008 sau data autorizării schemei în forma notificată, confirmă că aceasta nu a modificat niciodată notificarea
inițială pentru a o pune în acord cu Regulamentul de exceptare IMM. Într‑adevăr, Republica Federală Germania a utilizat posibilitatea
oferită prin respectivul regulament de a pune în executare schema de ajutor fără a o notifica și a comunicat aceasta Comisiei,
conform articolului 9 alineatul (1) din același regulament, menținând însă notificarea sa inițială, tocmai din cauza faptului
că notificarea fusese efectuată înaintea intrării în vigoare a respectivului regulament.
155   În sfârșit, nu ar putea fi admis ca notificarea inițială să nu fie considerată ca fiind completă din cauza faptului că nu
îndeplinește, mai ales în ceea ce privește intensitatea ajutorului, toate condițiile prevăzute prin reglementarea intrată
în vigoare ulterior notificării inițiale, și anume Regulamentul de exceptare IMM. Într‑adevăr, nu numai că reclamantul a contestat
aplicabilitatea respectivului regulament tocmai pentru motivul că acesta intrase în vigoare ulterior datei primirii de către
Comisie a notificării inițiale, ci acesta a și declarat în mod expres că menține notificarea inițială, utilizând în același
timp posibilitatea de a pune în vigoare schema sa de ajutor, fără notificare prealabilă, astfel cum prevede respectivul regulament.
156   Din cele de mai sus rezultă că notificarea inițială era completă, în sensul că aceasta conținea toate elementele necesare
pentru a permite Comisiei să aprecieze compatibilitatea acesteia cu piața comună în raport cu criteriile stabilite prin reglementarea
în vigoare la data primirii notificării inițiale.
157   Rezultă că al doilea motiv al reclamantului trebuie admis.
158   Față de cele de mai sus și fără să fie necesară examinarea celorlalte motive invocate de reclamant, se impun, așadar, admiterea
acțiunii și anularea articolului 2 al doilea paragraf și a articolelor 3 și 4 din decizia atacată.

Cu privire la cheltuielile de judecată
159   Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată,
la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata
cheltuielilor de judecată, conform concluziilor reclamantului.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a cincea extinsă)
declară și hotărăște:
1)
Anulează articolul 2 al doilea paragraf și articolele 3 și 4 din Decizia 2003/226/CE a Comisiei din 24 septembrie 2002 privind
schema de ajutor preconizată de Germania – „Program în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii – Îmbunătățirea performanțelor
întreprinderilor din Saxonia” – Subprogramele 1 (coaching), 4 (participarea la târguri și expoziții), 5 (cooperare) și 7 (promovarea
designului).
2)
Obligă Comisia Comunităților Europene la plata cheltuielilor de judecată.
Vilaras
Martins Ribeiro
Dehousse
Šváby

Jürimäe
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 3 mai 2007.
Grefier

Președinte
E. Coulon

M. Vilaras
Cuprins
Cadrul juridic
Istoricul cauzei
1.  Procedura administrativă
2.  Decizia atacată
Procedura și concluziile părților
În drept
1.  Cu privire la motivul întemeiat pe nelegalitatea formală a deciziei atacate, rezultată din neaplicarea de către Comisie
a procedurii de autorizare accelerată
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
2.  Cu privire la motivul întemeiat pe nelegalitatea materială a deciziei atacate, rezultată din faptul că Regulamentul de
exceptare IMM nu era aplicabil
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la aplicabilitatea Regulamentului de exceptare IMM notificărilor pendinte la data intrării sale în vigoare
Cu privire la motivul întemeiat pe exhaustivitatea notificării inițiale
–  Cu privire la admisibilitatea acestui motiv
–  Cu privire la fond
Cu privire la cheltuielile de judecată
*
Limba de procedură: germana.