CELEX: 62006CJ0468
EY 82 artikla
Määräävän markkina-aseman väärinkäyttö
Farmaseuttiset tuotteet
Kieltäytyminen toimittamasta tuotteita tukkukauppiaille, jotka harjoittavat rinnakkaisvientiä
Tilausten tavanomaisuus

Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat EY 82 artiklan tulkintaa.
Nämä pyynnöt on esitetty asioissa, joissa asianosaisina ovat yhtäältä Sot. Lélos kai Sia EE, Farmakemporiki AE Emporias kai Dianomis Farmakeftikon Proïonton, Konstantinos Xydias kai Sia OE, Ionas Stroumsas EPE, Pharmakapothiki Pharma-Group Messinias AE, K. P. Marinopoulos AE Emporias kai Dianomis Pharmakeftikon Proïonton sekä Kokkoris D. Tsánas K. EPE ym., jotka ovat farmaseuttisten tuotteiden tukkukauppiaita (jäljempänä pääasian valittajat), ja toisaalta GlaxoSmithKline AEVE Farmakeftikon Proïonton -yhtiö, aiemmin Glaxowellcome AEVE (jäljempänä GSK AEVE), ja jotka koskevat sitä, että tämä jälkimmäinen kieltäytyi toimittamasta edellisten tiettyjä lääkkeitä koskevia tilauksia.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön säännöstö
Ihmisille tarkoitettujen lääkkeiden hintojen sääntelytoimenpiteiden avoimuudesta ja niiden soveltamisesta kansallisissa sairausvakuutusjärjestelmissä 21.12.1988 annetussa neuvoston direktiivissä 89/105/ETY (
EYVL 1989, L 40, s. 8
) vahvistetaan tiettyjä vaatimuksia, joita jäsenvaltioiden on noudatettava niiden soveltaessa kansallisia toimenpiteitä, joilla on tarkoitus valvoa ihmisille tarkoitettujen lääkkeiden hintoja tai rajoittaa niiden kansallisten sairausvakuutusjärjestelmien kattamien lääkkeiden valikoimaa.
Kyseisen direktiivin johdanto-osan toinen, kolmas ja neljäs perustelukappale kuuluvat seuraavasti:
”jäsenvaltiot ovat hyväksyneet taloudellista laatua olevia toimenpiteitä, jotka liittyvät lääkkeiden kauppaan valvoakseen tällaisiin valmisteisiin kohdistuvia julkisen terveydenhuollon kustannuksia; tällaiset toimenpiteet sisältävät suoria ja välillisiä lääkkeiden hintojen valvontamenetelmiä sen vuoksi, että kilpailu lääkemarkkinoilla on riittämätöntä tai sitä ei ole, sekä kansallisten sairausvakuutusjärjestelmien kattamien valmistevalikoimien rajoituksia,
tällaisten toimenpiteiden ensisijaisena päämääränä on kansanterveyden edistäminen varmistamalla lääkkeiden riittävä saatavuus kohtuullisin kustannuksin; kuitenkin tällaisten toimenpiteiden tarkoituksena tulisi olla myös tehokkuuden edistäminen lääkkeiden valmistuksessa ja sellaisten uusien lääkkeiden tutkimisen ja kehittämisen kannustaminen, joista kansanterveyden korkean tason ylläpitäminen yhteisössä viime kädessä riippuu,
erot tällaisten toimenpiteiden kesken saattavat estää ja vääristää yhteisön sisäistä lääkekauppaa, ja ne siten saattavat vaikuttaa suoraan lääkkeiden yhteismarkkinoiden toimintaan”.
Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä 6.11.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/83/EY (
EYVL L 311, s. 67
), sellaisena kuin se on muutettuna 31.3.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2004/27/EY (
EUVL L 136, s. 34
; jäljempänä direktiivi 2001/83), 81 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Kun on kyse lääkkeiden toimittamisesta apteekkihenkilöstölle ja henkilöille, joilla on lupa tai oikeus lääkkeiden toimittamiseen väestölle, jäsenvaltiot eivät saa asettaa ankarampia, varsinkaan julkisen palvelun velvollisuuksia toisen jäsenvaltion myöntämän tukkukaupan harjoittamista koskevan luvan haltijalle, kuin mitä ne asettavat henkilöille, joille ne itse ovat myöntäneet luvan vastaavan toiminnan harjoittamiseen.
Lääkkeen myyntiluvan haltija ja jäsenvaltiossa tosiasiallisesti markkinoille saatetun lääkkeen jakelijat huolehtivat velvollisuuksiensa puitteissa kyseisen lääkkeen pitämisestä tarkoituksenmukaisesti ja jatkuvasti saatavilla apteekeille ja henkilöille, joilla on lupa lääkkeiden yleiseen jakeluun, niin että kyseisen jäsenvaltion potilaiden tarpeet tulevat täytetyiksi.
Tämän artiklan täytäntöönpanoa koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen olisi lisäksi oltava perusteltavissa kansanterveyden suojelun perusteella ja oltava suhteutettuja suojelun tavoitteisiin perustamissopimuksen ja erityisesti tavaroiden vapaata liikkuvuutta ja kilpailua koskevien määräysten mukaisesti.”
Kansallinen säännöstö
Monopolien ja oligopolien valvonnasta ja vapaan kilpailun suojelemisesta annetun Kreikan lain 703/1977 (FEK A’ 278) 2 § vastaa pääosin EY 82 artiklan määräyksiä.
Kreikan lain 1316/1983 29 §:n mukaan farmaseuttisten tuotteiden markkinoille saattamista koskevan luvan haltijoiden on toimitettava säännöllisesti markkinoille valmistamiaan tai maahantuomiaan tuotteita.
Lisäksi Kreikan lainsäädännön mukaan farmaseuttisten tuotteiden tukkukauppiaiden toiminta edellyttää nimenomaista lupaa, ja ne velvoitetaan siinä kattamaan tietyn maantieteellisen alueen tarpeet farmaseuttisten tuotteiden valikoimalla.
Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
GSK AEVE on GlaxoSmithKline plc:n, joka on Yhdistyneeseen kuningaskuntaan sijoittautunut yhtiö, joka tutkii ja valmistaa farmaseuttisia tuotteita (jäljempänä GSK plc), kreikkalainen tytäryhtiö. GSK AEVE tuo maahan, varastoi ja jakelee GSK-konsernin (jäljempänä GSK) toimittamia farmaseuttisia tuotteita Kreikassa. Sillä on täten Helleenien tasavallan alueella lupa saattaa markkinoille muun muassa Imigran-, Lamictal- ja Serevent-nimisiä tuotteita, jotka ovat lääkkeitä, joista ensimmäinen on tarkoitettu migreenin, toinen epilepsian ja kolmas astman hoitamiseen (jäljempänä asianomaiset lääkkeet) ja joiden luovuttaminen edellyttää Kreikassa lääkemääräystä.
Pääasian valittajat ovat useiden vuosien ajan hankkineet näitä lääkkeitä niiden kaikissa muodoissa GSK AEVElta jaellakseen ne Kreikan ja muiden jäsenvaltioiden markkinoille.
Vuoden 2000 lokakuun loppupuolella GSK AEVE vetosi kyseisten lääkkeiden pulaan, joka ei sen mukaan johtunut siitä, Kreikan markkinoilla muuttaakseen niitä koskevaa jakelujärjestelmäänsä kyseisillä markkinoilla. Se jätti 6.11.2000 lähtien toimittamatta pääasian valittajien tilaukset, jotka koskivat asianomaisia lääkkeitä, ja alkoi jakaa itse näitä lääkkeitä kreikkalaisille sairaaloille ja apteekeille Farmacenter AE -nimisen yhtiön (jäljempänä Farmacenter) välityksellä.
Vuoden 2000 joulukuussa GSK AEVE saattoi asian Epitropi Antagonismoun (kilpailuviranomainen) käsiteltäväksi saadakseen puuttumattomuustodistuksen, jonka mukaan sen uusi politiikka myydä lääkkeitä suoraan kreikkalaisille sairaaloille ja apteekeille ei riko lain 703/1977 2 §:ää.
Vuoden 2001 helmikuussa GSK AEVE arvioi, että lääkkeiden toimittaminen Kreikan markkinoille oli tietyssä määrin normalisoitunut ja että sairaaloiden ja apteekkien varastot oli muodostettu uudelleen, ja se aloitti asianomaisten lääkkeiden pienien määrien toimittamisen uudelleen pääasian valittajille ja muille tukkukauppiaille ja lopetti vähän tämän jälkeen yhteistyönsä Farmacenterin kanssa.
Tämän jälkeen GSK AEVE peruutti puuttumattomuustodistusta koskevan hakemuksena ja jätti vuoden 2001 helmikuussa uuden puuttumattomuustodistusta koskevan hakemuksen, joka koski sen myyntipolitiikkaa, ja tämä hakemus korvattiin puolestaan vuoden 2001 joulukuussa toisella vastaavalla hakemuksella. Epitropi Antagonismoun kanssa käymiensä neuvottelujen jälkeen GSK AEVE suostui toimittamaan sellaisen määrän lääkkeitä, joka vastasi kansallista kulutusta, korotettuna 18 prosentilla.
Tällä välin pääasian valittajat ja muut lääkkeiden tukkukauppiaat sekä tietyt kreikkalaiset apteekkarien ja tukkukauppiaiden yhdistykset saattoivat asian Epitropi Antagonismoun käsiteltäväksi, jotta tämä toteaisi, että GSK AEVEn ja GSK plc:n soveltama asianomaisten lääkkeiden myyntipolitiikka merkitsi lain 703/1977 2 §:ssä ja EY 82 artiklassa tarkoitettua määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä.
Väliaikaisia toimenpiteitä koskeneessa, 3.8.2001 tekemässään päätöksessä Epitropi Antagonismou velvoitti GSK AEVEn toimittamaan asianomaisten lääkkeiden tilaukset, jotka pääasian valittajat olivat osoittaneet sille, siihen saakka, kunnes asiassa tehdään lopullinen päätös. GSK AEVE vaati Dioikitiko Efeteio Athinonissa (Ateenan hallinnollinen muutoksenhakutuomioistuin) tämän päätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä ja kumoamista, ja kyseinen tuomioistuin hylkäsi nämä vaatimukset.
Kun GSK AEVE oli ilmoittanut vaikeuksista, joita sillä oli tukkukauppiaiden pyytämien määrien toimittamisessa, Ethnikos Organismos Farmakon (kansallinen lääkevirasto) julkaisi 27.11.2001 yleiskirjeen, jossa se velvoitti lääkeyhtiöt ja kaikki lääkkeiden jakelijat toimittamaan määriä, jotka vastasivat reseptilääketarvetta, korotettuna 25 prosentilla.
Kukin pääasian valittajista nosti 30.4.2001 ja 11.11.2002 välisenä aikana kanteen Polymeles Protodikeio Athinonissa (Ateenan monijäseninen alioikeus) väittäen, että se, että GSK AEVE keskeytti tilattujen lääkkeiden toimitukset, ja niiden kaupan pitäminen Farmacenterin välityksellä olivat vilpillisiä ja kilpailunvastaisia toimia ja sen määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä, joka GSK AEVElla oli asianomaisten lääkkeiden markkinoilla. Kyseiset kantajat vaativat kanteissaan, että GSK AEVE velvoitetaan yhtäältä toimittamaan niille sellainen määrä lääkkeitä, joka vastaa sitä kuukausittaista keskiarvoa, jonka se oli toimittanut niille 1.1.–31.10.2000, ja toisaalta maksamaan niille vahingonkorvausta sekä korvaamaan niiden saamatta jääneen voiton. Tietyissä kyseisissä kanteissa vaadittiin täsmällisemmin, että kyseinen yhtiö velvoitetaan jatkamaan toimituksia siten, että se toimittaa määrän, joka vastaa GSK AEVEn niille toimittamien lääkkeiden kuukausittaista keskiarvoa tämän saman ajanjakson kuluessa tietyllä prosenttimäärällä korotettuna.
Epitropi Antagonismou, jonka käsiteltäväksi oli saatettu samanaikaisesti tämän tuomion 15 kohdassa mainitut kantelut sekä puuttumattomuustodistusta koskeva hakemus, esitti 22.1.2003 tekemällään päätöksellä yhteisöjen tuomioistuimelle tiettyjä kysymyksiä, jotka koskivat EY 82 artiklan tulkintaa, ja tämä ennakkoratkaisupyyntö kirjattiin yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamossa numerolla C-53/03.
Vuoden 2003 tammi- ja lokakuun välisenä aikana Polymeles Protodikeio Athinon lausui kanteista, jotka pääasian valittajat olivat nostaneet GSK AEVEa vastaan. Se otti nämä kanteet tutkittaviksi niitä vaatimuksia lukuun ottamatta, jotka koskivat saamatta jäänyttä voittoa, mutta hylkäsi ne perusteettomina siksi, että se, että GSK AEVE kieltäytyi myymästä, ei ollut perusteetonta eikä se siis voinut merkitä tämän jälkimmäisen määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä.
Pääasian valittajat valittivat näistä tuomioista Efeteio Athinoniin (Ateenan muutoksenhakutuomioistuin). Tietyissä edellä mainituista tapauksista GSK AEVE teki vastavalituksen. Tämä tuomioistuin kuitenkin lykkäsi tiettyjen sen käsiteltäväksi saatettujen asioiden käsittelyä siihen saakka, kunnes yhteisöjen tuomioistuin olisi lausunut Epitropi Antagonismoun esittämästä ennakkoratkaisupyynnöstä.
Asiassa
C-53/03, Syfait ym., 31.5.2005 antamallaan tuomiolla (Kok. 2005, s. I-4609
) yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että sillä ei ollut toimivaltaa vastata Epitropi Antagonismoun esittämiin kysymyksiin, koska tämä ei ole EY 234 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin.
Koska Efeteio Athinon katsoi, että tuomioidensa antamiseksi se tarvitsi vastauksen samoihin kysymyksiin, jotka Epitropi Antagonismou oli esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle, se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Merkitseekö se, että määräävässä asemassa oleva yritys kieltäytyy toimittamasta täysimääräisesti lääkealan tukkukauppiaiden sille tekemiä tilauksia aikomuksenaan rajoittaa tukkukauppiaiden vientitoimintaa ja sen kautta sitä vahinkoa, jota rinnakkaiskaupasta sille koituu, sellaisenaan EY 82 artiklassa tarkoitettua väärinkäyttöä? Onko edellä esitettyyn kysymykseen annettavan vastauksen kannalta merkitystä sillä, että rinnakkaiskauppa on erityisen kannattavaa tukkukauppiaille sen vuoksi, että hinnat ovat Euroopan unionin jäsenvaltioissa muotoutuneet valtion asiaan puuttumisen johdosta erilaisiksi, eli sillä, että lääkemarkkinoilla eivät vallitse pelkästään vapaan kilpailun lait vaan järjestelmä, joka suurelta osin määräytyy valtion toimenpiteiden nojalla? Onko viime kädessä kansallisen tuomioistuimen velvollisuutena soveltaa yhteisön kilpailusääntöjä samalla tavalla kilpailuun perustuvilla markkinoilla ja markkinoilla, joilla valtion toimenpiteet vääristävät kilpailua?
2)
Jos yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että rinnakkaiskaupan rajoittaminen edellä esitetyistä syistä ei aina merkitse väärinkäyttöä, kun rinnakkaiskauppaa rajoittaa määräävässä asemassa oleva yritys, kuinka mahdollista väärinkäyttöä arvioidaan?
Erityisesti kysytään seuraavaa:
a)
Onko asianmukaista käyttää perusteena prosenttiosuutta, jolla tavanomainen kotimainen kulutus ylitetään, ja/tai vahinkoa, joka määräävässä asemassa olevan yrityksen koko liikevaihdolle ja kokonaisvoitolle koituu? Mikäli näin on, kuinka määritetään tämän prosenttiosuuden suuruus ja vahingon suuruus – jälkimmäinen prosenttiosuutena liikevaihdosta ja kokonaisvoitosta – siten, että sitä suuremman ylityksen tai vahingon johdosta kyseistä käyttäytymistä pidetään väärinkäyttönä?
b)
Onko intressien vertaileminen asianmukainen lähestymistapa, ja mikäli näin on, mitkä ovat ne intressit, joita on vertailtava?
Täsmällisemmin sanottuna:
i)
Onko vastauksen kannalta merkitystä sillä, että loppukuluttajalle/potilaalle koituu vain vähän taloudellista hyötyä rinnakkaiskaupasta?
ii)
Otetaanko, ja jos otetaan, niin missä määrin, huomioon sairausvakuutuslaitoksen intressi siihen, että markkinoilla on halvempia lääkkeitä?
c)
Mitä muita perusteita ja lähestymistapoja on asianmukaista käyttää nyt käsiteltävässä asiassa?”
Epitropi Antagonismou lausui 1.9.2006 tekemällään päätöksellä 318/V/2006 GSK:ta vastaan tehdyistä kanteluista, jotka sen käsiteltäviksi oli saatettu. Se totesi tässä päätöksessä, että GSK:lla ei ollut määräävää markkina-asemaa Imigran- ja Serevent-lääkkeiden markkinoilla, kun otettiin huomioon se, että ne voitiin korvata muilla lääkkeillä, mutta sillä oli tällainen määräävä markkina-asema Lamictal-lääkkeen osalta, koska epilepsiaa sairastavilla henkilöillä saattaa olla vaikeuksia sopeutua muihin lääkkeisiin, jotka on tarkoitettu tämän sairauden hoitoon.
Epitropi Antagonismou totesi tässä samassa päätöksessä, että GSK oli rikkonut lain 703/1977 2 §:ää marraskuun 2000 ja helmikuun 2001 välisenä aikana, mutta tätä pykälää ei ollut rikottu helmikuun 2001 jälkeen, ja että näiden kahden ajanjakson kuluessa EY 82 artiklaa ei ollut rikottu.
Pääasian valittajat vaativat tämän päätöksen kumoamista Dioikitiko Efeteio Athinonissa.
Yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 29.1.2007 antamalla määräyksellä asiat C-468/06–C-478/06 yhdistettiin kirjallista ja suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Kysymyksillään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko se, että lääkeyritys, jolla on määräävä markkina-asema tiettyjen lääkkeiden kansallisilla markkinoilla, kieltäytyy toimittamasta tukkukauppiaiden sille osoittamia tilauksia, koska nämä harjoittavat kyseisten lääkkeiden muihin jäsenvaltioihin tapahtuvaa rinnakkaisvientiä, EY 82 artiklassa kiellettyä määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä.
Tässä yhteydessä ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tiedustelee yhteisöjen tuomioistuimelta tiettyjen tekijöiden, joihin kuuluvat sen sääntelyn aste, jota lääkealaan sovelletaan jäsenvaltioissa, rinnakkaiskaupan vaikutus lääkeyritysten tuloihin ja kysymys siitä, voiko tämä rinnakkaiskauppa hyödyttää taloudellisesti kyseisten lääkkeiden loppukuluttajia, merkityksellisyydestä.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esittämissään huomautuksissa GSK AEVE väittää, että se, että se kieltäytyi toimittamasta pyydettyjä lääkemääriä pääasian valittajille, ei voi merkitä väärinkäyttöä. Yhtäältä kyseessä ei ole todellinen toimittamisesta kieltäytyminen, koska tiettyä muutaman viikon ajanjaksoa marraskuun 2000 ja helmikuun 2001 välillä lukuun ottamatta se väittää olleensa aina halukas toimittamaan riittäviä määriä tukkukauppiaille. Toisaalta se väittää, ettei se asettanut näitä tilanteeseen, jossa näillä oli vaarana tulla syrjäytetyiksi markkinoilta, koska sen toimitusten ansiosta nämä kykenivät kattamaan Kreikan markkinoiden kokonaistarpeen ja jopa näiden markkinoiden tarpeen ylittävän tarpeen.
GSK AEVEn mukaan tekijät, joiden avulla voidaan määrittää, onko yrityksen, joka kieltäytyy toimittamasta tuotetta, käyttäytyminen luonteeltaan väärinkäyttöä, riippuvat asianomaisen tilanteen taloudellisesta asiayhteydestä ja sääntelykontekstista. Kun on kyse lääketoimitusten rajoittamisesta, jonka tarkoituksena on rinnakkaiskaupan rajoittaminen, on sen mukaan näin ollen otettava huomioon lääkealalla kaikkialla läsnä oleva hintojen ja jakelun sääntely, rajoittamattoman rinnakkaiskaupan negatiiviset seuraukset lääkeyritysten investointeihin tutkimuksen ja kehityksen alalla sekä tämän kaupan mitättömän pieni hyöty näiden lääkkeiden loppukuluttajille.
Sekä pääasian valittajat että Italian ja Puolan hallitus ja Euroopan yhteisöjen komissio katsovat puolestaan huomautuksissaan, että se, että määräävässä markkina-asemassa oleva yritys kieltäytyy toimittamasta lääkkeitä tukkukauppiaille tarkoituksenaan rajoittaa rinnakkaiskauppaa, on periaatteessa EY 82 artiklassa tarkoitettua määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä. Niiden mukaan yksikään tekijöistä, joihin ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin viittaa ja jotka GSK AEVE mainitsee perustellakseen toimittamisesta kieltäytymisensä, ei kykene poistamaan tältä käytännöltä sen väärinkäytön luonnetta.
Sellaisen toimittamisesta kieltäytymisen olemassaolo, joka on omiaan poistamaan kilpailun
On muistutettava, että EY 82 artiklassa kielletään yhteismarkkinoille soveltumattomana yhden tai useamman yrityksen määräävän aseman väärinkäyttö yhteismarkkinoilla tai niiden merkittävällä osalla, jos se on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Saman artiklan toisen kohdan b alakohdan mukaan tällaista väärinkäyttöä voi olla erityisesti tuotannon, markkinoiden tai teknisen kehityksen rajoittaminen kuluttajien vahingoksi.
Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että se, että yritys, jolla on määräävä markkina-asema tietyn tuotteen markkinoilla, kieltäytyy toimittamasta tilauksia, jotka vanha asiakas sille tekee, merkitsee EY 82 artiklassa tarkoitettua tämän määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä, kun tämä käyttäytyminen on omiaan ilman objektiivista perustelua poistamaan kilpailua kauppakumppanin taholta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat
6/73 ja 7/73, Istituto Chemioterapico Italiano ja Commercial Solvents v. komissio, tuomio 6.3.1974, Kok. 1974, s. 223
, Kok. Ep. II, s. 229, 25 kohta sekä asia
27/76, United Brands ja United Brands Continentaal v. komissio, tuomio 14.2.1978, Kok. 1978, s. 207
, Kok. Ep. IV, s. 9, 183 kohta).
Kun on kyse siitä, että yritys kieltäytyy toimittamasta tuotteitaan tietyssä jäsenvaltiossa tukkukauppiaille, jotka vievät näitä tuotteita muihin jäsenvaltioihin, tällainen vaikutus kilpailuun voi olla olemassa paitsi silloin, kun tämä kieltäytyminen estää näiden tukkukauppiaiden toiminnan kyseisen jäsenvaltion markkinoilla, myös silloin, kun se johtaa niiden todellisen kilpailun poistamiseen näiden samojen tuotteiden jakelussa kyseisten muiden jäsenvaltioiden markkinoilla.
Esillä olevassa asiassa pääasian asianosaisten välillä on kiistatonta, että kun GSK AEVE kieltäytyy toimittamasta kreikkalaisten tukkukauppiaiden tilauksia, se pyrkii rajoittamaan rinnakkaisvientiä, jota nämä harjoittavat niiden muiden jäsenvaltioiden markkinoille, joissa asianomaisten lääkkeiden myyntihinnat ovat korkeammat.
Kun on kyse muista kuin farmaseuttisten tuotteiden alasta, yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että käytäntö, jolla määräävässä markkina-asemassa oleva yritys pyrkii rajoittamaan kaupan pitämiensä tuotteiden rinnakkaiskauppaa, merkitsee tämän määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä erityisesti, kun tällaisen käytännön vaikutuksena on rinnakkaistuonnin jarruttaminen, koska sillä tehdään tyhjäksi yhteisön muilla myyntialueilla harjoitettujen hintojen mahdollisesti suotuisampi taso (ks. vastaavasti asia
26/75, General Motors Continental v. komissio, tuomio 13.11.1975, Kok. 1975, s. 1367
, 12 kohta), tai kun sillä pyritään estämään uudelleentuonti, jolla kilpaillaan tämän yrityksen jakeluverkoston kanssa (asia
226/84, British Leyland v. komissio, tuomio 11.11.1986, Kok. 1986, s. 3263
, 24 kohta). Rinnakkaistuontia nimittäin suojellaan tietyissä määrin yhteisön oikeudessa sikäli kuin se suosii kaupan kehittämistä ja kilpailun vahvistamista (asia
C-373/90, X, tuomio 16.1.1992, Kok. 1992, s. I-131
, 12 kohta).
Kirjallisissa huomautuksissaan GSK AEVE kuitenkin väittää, että ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen ennakkoratkaisukysymyksissään mainitsemat seikat ovat objektiivisia seikkoja, joiden perusteella sitä, että lääkeyritys rajoittaa lääkkeiden toimituksia tiettyjen kansallisten markkinoiden tarpeisiin, ei voida pitää väärinkäyttönä, kun tämä yritys saa tilauksia tukkukauppiailta, jotka harjoittavat rinnakkaisvientiä muihin jäsenvaltioihin, joissa näiden lääkkeiden myyntihinta on vahvistettu korkeammalle tasolle.
Sen määrittämiseksi, kuuluuko lääkeyrityksen kieltäytyminen lääkkeiden toimittamisesta tällaisille tukkukauppiaille todella EY 82 artiklassa ja erityisesti sen toisen kohdan b alakohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan, on siis tutkittava, onko olemassa objektiivisia seikkoja, kuten GSK AEVE väittää, joiden perusteella tällaista käytäntöä ei voida pitää tällä yrityksellä olevan määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä (ks. vastaavasti em. asia United Brands ja United Brands Continentaal v. komissio, tuomion 184 kohta ja asia
C-95/04 P, British Airways v. komissio, tuomio 15.3.2007, Kok. 2007, s. I-2331
, 69 kohta).
Toimittamisesta kieltäytymisen väärinkäyttöluonteisuus
GSK AEVE viittaa edellä mainitussa asiassa United Brands ja United Brands Continentaal vastaan komissio annettuun tuomioon ja huomauttaa aluksi, että määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen velvollisuutena ei ole toimittaa tilauksia, jotka ovat luonteeltaan epätavallisia, ja että se voi toteuttaa kohtuulliset toimenpiteet, joita sen perusteltujen kaupallisten etujen suojelu edellyttää.
GSK AEVE väittää täsmällisemmin farmaseuttisten tuotteiden alan osalta ensinnäkin, että yleislogiikka, joka koskee kilpailun suojelua tavaramerkin sisällä, ei toimi kyseisellä alalla, jossa jäsenvaltioiden viranomaisten väliintulo estää sen mukaan lääkevalmistajia kehittämästä toimintaansa tavanomaisissa kilpailuolosuhteissa.
Lääkeyritykset eivät nimittäin yhtäältä valvo tuotteidensa hintoja, jotka viranomaiset vahvistavat eri tasoille, ja kun kansallisia terveydenhuoltojärjestelmiä on olemassa, nämä viranomaiset ovat samanaikaisesti lääkkeiden ostajia. Jopa tilanteessa, jossa nämä hinnat perustuvat kyseisten viranomaisten lääkeyritysten kanssa käymiin neuvotteluihin, se, että lääkeyritykset hyväksyvät kyseiset hinnat, ei kuitenkaan merkitse sitä, että nämä hinnat kattaisivat kaikki kiinteät kustannukset, jotka liittyvät farmaseuttisen tuotteen kehitykseen. Lisäksi tällaisen sopimushintajärjestelmän mahdollisesta olemassaolosta riippumatta jäsenvaltioilla on GSK AEVEn mukaan edelleen mahdollisuus velvoittaa näiden hintojen alentamiseen.
Toisaalta lääkkeiden valmistajilla on GSK AEVEn mukaan nimenomaisia velvoitteita, jotka liittyvät lääkkeiden jakeluun. Lääkeyrityksillä on laissa määrätty velvollisuus toimittaa tuotteitaan kaikkiin jäsenvaltioihin, joissa niillä on tähän lupa, kun taas rinnakkaisviejillä on vapaus siirtää tuotetta ja markkinoita koskeva toimintansa muualle, kun muualla tarjotaan parempaa voittomarginaalia, mikä voi johtaa lääkepulaan tietyissä jäsenvaltioissa, joista lääkkeitä viedään. Rinnakkaiskaupalla on näin ollen GSK AEVEn mukaan kielteisiä seurauksia lääkkeiden valmistuksen ja jakelun suunnitteluun.
GSK AEVE huomauttaa toiseksi, että lääkkeiden rinnakkaiskauppa pienentää voittoja, jotka lääkeyritykset voivat sijoittaa tutkimus- ja kehitystoimintaan, josta ne ovat riippuvaisia pysyäkseen kilpailukykyisinä ja houkuttelevina sijoittajille. Sen sijaan jakelijat, jotka hyötyvät rinnakkaiskaupasta, eivät sen mukaan myötävaikuta mitenkään lääkeinnovaatioihin. Lisäksi jäsenvaltioissa, joissa lääkkeiden hinnat on vahvistettu suhteellisen alhaiselle tasolle, se, että lääkeyritysten olisi mahdotonta rajoittaa toimituksia rinnakkaiskaupan rajoittamiseksi, voisi vaikuttaa uusien lääkkeiden kaupan pitämiseen. Tällaisessa tapauksessa lääkeyrityksillä olisi nimittäin intressi viivästyttää uusien tuotteiden markkinoille saattamista jäsenvaltioissa, joissa hinnat ovat alhaiset.
GSK AEVE väittää kolmanneksi, että rinnakkaiskauppa ei tosiasiassa hyödytä loppukuluttajia. Koska välikädet ahnehtivat suurimman osan hinnanerosta, jonka vuoksi tämä kauppa on kannattavaa, rinnakkaiskauppa ei aiheuta todellista painetta lääkkeiden hintoihin jäsenvaltioissa, joissa nämä hinnat ovat korkeammat. Jäsenvaltioissa, joissa tietty lääketarve katetaan julkisilla hankinnoilla, rinnakkaistuojat eivät sen mukaan ole myöskään asemassa, jossa ne voisivat alentaa hintatasoa, kun otetaan huomioon niiden satunnainen markkinoille tulo.
Puolan hallitus ja komissio myöntävät, että EY 82 artiklassa tarkoitettu kielto ei ole sovellettavissa, kun määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen käyttäytyminen on objektiivisesti perusteltavissa, mutta ne korostavat, että tämän yrityksen on osoitettava sellaisten olosuhteiden olemassaolo, joilla sen käytäntö voidaan oikeuttaa.
Puolan hallituksen ja komission tavoin pääasian valittajat katsovat, että EY 82 artiklaa ei voida soveltaa eri tavalla farmaseuttisten tuotteiden alalla pelkästään siksi, että tällä alalla viranomaiset vahvistavat hinnat suoraan tai välillisesti. Jopa jäsenvaltioissa, joissa hinnat ovat alhaiset, lääkkeen hinta perustuu nimittäin lääkeyritysten kanssa käytäviin neuvotteluihin, eivätkä nämä yritykset pidä lääkkeitään kaupan, jos tarjotut hinnat eivät sovi niille. Lisäksi rinnakkaiskaupan lääkeyritysten tuloihin kohdistuvien vaikutusten ja näiden jälkimmäisten tutkimus- ja kehitysalan investointien välillä ei ole syy-seuraussuhdetta. Lopuksi lääkkeiden rinnakkaiskauppa tuo tiettyjä etuja potilaille, ja se voi mahdollistaa säästöjä kansallisille sosiaaliturvajärjestelmille.
Pääasian valittajat lisäävät, että GSK AEVEn esittämien oikeuttamisperusteiden huomioon ottaminen olisi vastoin tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevaa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, koska tässä oikeuskäytännössä hyväksytään yksinomaan perusteet, jotka vahvistetaan EY 30 artiklassa.
Tämän osalta on muistutettava, että edellä mainitussa asiassa United Brands ja United Brands Continentaal vastaan komissio antamansa tuomion 182 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että yritys, jolla on määräävä markkina-asema jonkin tuotteen jakelussa ja joka nauttii tunnetun ja kuluttajien arvostaman tavaramerkin suomasta arvovallasta, ei voi keskeyttää toimituksiaan tavanomaista kauppatapaa noudattavalle vanhalle asiakkaalle silloin, kun tämän asiakkaan tilaukset eivät mitenkään ole epätavanomaisia. Saman tuomion 183 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että tällainen käyttäytyminen olisi vastoin ETY:n perustamissopimuksen 3 artiklan f kohdassa (josta tuli EY:n perustamissopimuksen 3 artiklan g kohta, josta on puolestaan tullut EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohta) esitettyjä tavoitteita, jotka on täsmennetty ETY:n perustamissopimuksen 86 artiklassa (josta tuli EY:n perustamissopimuksen 86 artikla, josta on puolestaan tullut EY 82 artikla), ja erityisesti sen toisen kohdan b ja c alakohdassa, koska kieltäytyminen myymästä rajoittaisi markkinoita kuluttajien vahingoksi ja aiheuttaisi syrjintää, joka saattaisi jopa merkitä kauppakumppanin syrjäyttämistä relevanteilta markkinoilta.
Edellä mainitussa asiassa United Brands ja United Brands Continentaal vastaan komissio antamansa tuomion 189 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin totesi, että vaikka määräävän markkina-aseman olemassaolo ei voi viedä tällaisessa asemassa olevalta yritykseltä oikeutta suojella kaupallisia intressejään silloin, kun niitä uhataan, ja että tällaiselle yritykselle on kohtuullisessa määrin myönnettävä mahdollisuus toteuttaa kyseisten intressien suojaamiseksi aiheelliseksi katsomiaan toimenpiteitä, tällaista käyttäytymistä ei kuitenkaan voida hyväksyä silloin, kun sen nimenomaisena tarkoituksena on tämän määräävän markkina-aseman vahvistaminen ja sen väärinkäyttö.
Tässä yhteydessä on tutkittava, onko farmaseuttisten tuotteiden alalla olemassa GSK AEVEn väitteen mukaisesti erityisolosuhteita, joiden vuoksi yleisesti ottaen se, että määräävässä markkina-asemassa oleva yritys kieltäytyy toimittamasta tietyssä jäsenvaltiossa asiakkaille, jotka harjoittavat rinnakkaisvientiä muihin jäsenvaltioihin, joissa lääkkeiden hinnat ovat korkeammat, ei ole luonteeltaan väärinkäyttöä.
Rinnakkaiskaupan seuraukset loppukuluttajille
Aluksi on tutkittava väitettä, jonka GSK AEVE perustaa siihen, että sen mukaan rinnakkaiskauppa ei missään tapauksessa tuota kuin vähän taloudellista hyötyä loppukuluttajille.
Tämän osalta on todettava, että lääkkeiden rinnakkaisvienti jäsenvaltiosta, jossa niiden hinnat ovat alhaiset, muihin jäsenvaltioihin, joissa hinnat ovat korkeammat, mahdollistaa periaatteessa sen, että kyseisten lääkkeiden ostajilla näissä jälkimmäisissä jäsenvaltioissa on vaihtoehtoinen toimituslähde, mikä aiheuttaa väistämättä tiettyä hyötyä näiden lääkkeiden loppukuluttajalle.
Kuten GSK AEVE toteaa, on toki niin, että se, että rinnakkaisviennin kohteena olevien lääkkeiden osalta vientijäsenvaltion ja tuontijäsenvaltion välillä on olemassa hinnanero, ei välttämättä merkitse sitä, että tämän jälkimmäisen jäsenvaltion loppukuluttaja hyötyisi hinnasta, joka vastaa hintaa, jota sovelletaan vientijäsenvaltiossa, koska kyseistä vientiä harjoittavat tukkukauppiaat hyötyvät itse kyseisestä rinnakkaiskaupasta.
Kuitenkin toisen toimituslähteen, jonka rinnakkaiskauppa tuontijäsenvaltiossa muodostaa, viehätys perustuu nimenomaan siihen, että tämä kauppa kykenee tarjoamaan tämän jäsenvaltion markkinoille samoja tuotteita lääkeyritysten näillä samoilla markkinoilla käyttämiin hintoihin verrattuna alhaisemmin hinnoin.
Näin ollen jopa jäsenvaltioissa, joissa valtio sääntelee lääkkeiden hintoja, rinnakkaiskauppa voi aiheuttaa painetta hintoihin ja hyödyttää näin ollen taloudellisesti paitsi sairausvakuutuskassoja myös asianomaisia potilaita, joille se määrä lääkkeiden hinnasta, josta heidän on vastattava, on alhaisempi. Kuten komissio korostaa, lääkkeiden rinnakkaiskauppa jäsenvaltiosta toiseen voi myös laajentaa valikoimaa, joka tämän jälkimmäisen jäsenvaltion lääkkeitä tarjouspyyntömenettelyn, jonka puitteissa rinnakkaistuojat voivat tarjota lääkkeitä halvemmalla, kautta toimittavilla yksiköillä on.
Näin ollen yhteisöjen tuomioistuimen tarvitsematta lausua siitä, onko määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen arvioitava kauppakumppaniin kohdistuvan käyttäytymisensä väärinkäytön luonnetta sen mukaan, missä määrin tämän jälkimmäisen toiminta hyödyttää loppukuluttajia, on todettava, että pääasioiden olosuhteissa tällainen yritys ei voi tukeutua lähtökohtaan, jonka mukaan rinnakkaisviennistä, jota se pyrkii rajoittamaan, on yksinomaan hyvin vähän hyötyä loppukuluttajille.
Valtion hintoja ja toimituksia koskevan sääntelyn vaikutus farmaseuttisten tuotteiden alalla
Seuraavaksi väitteen, joka perustuu lääkemarkkinoiden sääntelyn asteeseen yhteisössä, osalta on tutkittava ensiksi valtion harjoittaman lääkkeiden hintasääntelyn mahdollista vaikutusta sen arviointiin, onko lääkkeiden toimittamisesta kieltäytyminen väärinkäytön luonteista.
On nimittäin todettava, että useimmissa jäsenvaltioissa lääkkeitä ja erityisesti reseptilääkkeitä koskee sääntely, jonka tarkoituksena on määrittää asianomaisten valmistajien pyynnöstä ja näiden toimittamien tietojen perusteella näiden lääkkeiden myyntihinnat ja/tai asteikot, joiden mukaan asianomaiset sairausvakuutusjärjestelmät vastaavat tietyn lääkemääräyksen kustannuksista. Hinnanero, joka jäsenvaltioiden välillä vallitsee tiettyjen lääkkeiden osalta, perustuu siis eri tasoihin, joille kussakin niistä on vahvistettu hinnat ja/tai asteikot, joita näihin lääkkeisiin on sovellettava.
Pääasiat koskevat alaa, jota ei ole yhdenmukaistettu ja jolla yhteisön lainsäätäjä on tyytynyt direktiivin 89/105 antamalla velvoittamaan jäsenvaltiot takaamaan, että päätökset, jotka tehdään hintojen vahvistamisen ja korvausten alalla tehdään avoimesti, syrjimättä ja tietyissä määräajoissa.
Tämän osalta on yhtäältä todettava, että valvonta, jota jäsenvaltiot kohdistavat lääkkeiden myyntihintoihin tai korvauksiin, ei sulje näiden tuotteiden hintaa kokonaan pois kysynnän ja tarjonnan lain soveltamisalalta.
Näin ollen tietyissä jäsenvaltioissa viranomaiset eivät puutu hintojen vahvistamismenettelyyn tai ne tyytyvät vahvistamaan asteikon, jonka mukaan kansalliset sairausvakuutusjärjestelmät korvaavat lääkemääräyksen, ja ne jättävät näin ollen lääkeyritysten tehtäväksi lääkkeiden myyntihinnan määrittämisen. Lisäksi vaikka muissa jäsenvaltioissa viranomaiset vahvistavat myös lääkkeiden myyntihinnan, tästä ei kuitenkaan seuraa, että asianomaisten lääkkeiden valmistajilla ei olisi mitään vaikutusta tasoon, jolle myyntihinnat vahvistetaan, tai määriin, joilla niitä korvataan.
Kuten komissio toteaa, jopa jäsenvaltioissa, joissa viranomaiset vahvistavat lääkkeiden myyntihinnat tai korvausmäärät, asianomaisten lääkkeiden valmistajat nimittäin osallistuvat neuvotteluihin, jotka näiden valmistajien pyynnöstä ja niiden ehdottamista hinnoista lähtien johtavat sovellettavien hintojen ja määrien vahvistamiseen. Kuten direktiivin 89/105 johdanto-osan toisessa ja kolmannessa perustelukappaleessa täsmennetään, lääkkeiden hintoja vahvistettaessa kyseisten viranomaisten tehtävänä on paitsi julkisiin terveydenhuoltojärjestelmiin liittyvien kustannusten hillitseminen ja sen varmistaminen, että lääkkeitä on riittävästi saatavilla kohtuullisin hinnoin, myös tehokkuuden edistäminen lääkkeiden valmistuksessa ja uusien lääkkeiden tutkimisen ja kehittämisen kannustaminen. Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 90–93 kohdassa, taso, jolle tietyn lääkkeen myyntihinta tai korvauksen määrä vahvistetaan, riippuu siitä painoarvosta, joka lääkkeen hintaneuvottelujen yhteydessä sekä asianomaisen jäsenvaltion viranomaisilla että lääkeyrityksillä on.
Toisaalta on muistutettava, että kun lääkettä suojaa patentti, joka antaa sen haltijalle tilapäisen monopolin, lääkkeen valmistajan ja sen jakelijoiden tai rinnakkaiskauppiaiden ja kansallisten jakelijoiden välillä mahdollisesti oleva hintakilpailu on tämän patentin voimassaolon päättymiseen saakka ainoa kuviteltavissa oleva kilpailumuoto.
ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan (josta tuli EY:n perustamissopimuksen 85 artikla, josta on puolestaan tullut EY 81 artikla) soveltamisen yhteydessä yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että valmistajan ja jakelijan välinen sopimus, jolla pyritään eristämään uudelleen kansalliset markkinat jäsenvaltioiden välisessä kaupassa, saattaa olla perustamissopimuksen tavoitteen, joka koskee kansallisten markkinoiden yhtenäistämistä yhtenäismarkkinat muodostamalla, vastainen. Yhteisöjen tuomioistuin on useaan otteeseen luokitellut tällä tavoin sopimuksia, joilla pyritään eristämään kansalliset markkinat kansallisten rajojen mukaan tai joilla tehdään vastavuoroinen kansallisille markkinoille pääsy vaikeammaksi; se on erityisesti tehnyt näin sellaisten sopimusten osalta, joilla pyritään kieltämään rinnakkaisvienti tai rajoittamaan sitä, koska näillä sopimuksilla pyritään rajoittamaan kilpailua perustamissopimuksen kyseisessä artiklassa tarkoitetulla tavalla (ks. mm. yhdistetyt asiat
96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ja 110/82, IAZ International Belgium ym. v. komissio, tuomio 8.11.1983, Kok. 1983, s. 3369
, 23–27 kohta; asia
C-306/96, Javico, tuomio 28.4.1998, Kok. 1998, s. I-1983
, 13 ja 14 kohta sekä asia
C-551/03 P, General Motors v. komissio, tuomio 6.4.2006, Kok 2006, s. I-3173
, 67–69 kohta).
Kun otetaan huomioon perustamissopimuksen kyseinen tavoite sekä tavoite, jolla pyritään varmistamaan, että kilpailu ei vääristy sisämarkkinoilla, EY 82 artiklassa vahvistetun kiellon soveltamisalalta ei siis voida enää poistaa määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen käytäntöjä, joilla pyritään välttämään kaikki rinnakkaisvienti jäsenvaltiosta muihin jäsenvaltioihin ja jotka tekevät kansalliset markkinat eristämällä toimitusten ja hintojen osalta tyhjiksi tehokkaan kilpailun edut, joita tämä rinnakkaisvienti tuottaa näiden muiden jäsenvaltioiden loppukuluttajille.
Vaikka farmaseuttisten tuotteiden alan hintasääntelyn asteella ei siis voida sulkea pois yhteisön kilpailusääntöjen soveltamista, on kuitenkin niin, että kun on kyse jäsenvaltioista, joissa hintojen vahvistamisjärjestelmä on olemassa, arvioitaessa sitä, onko se, että lääkeyritys kieltäytyy toimittamasta lääkkeitä rinnakkaisvientiä harjoittaville tukkukauppiaille, väärinkäytön luonteista, ei voida jättää huomiotta sitä, että tämä valtion asiaan puuttuminen on tekijä, joka voi luoda mahdollisuuksia rinnakkaiskaupalle.
Lisäksi perustamissopimuksen niiden tavoitteiden valossa, joilla pyritään suojelemaan kuluttajaa vääristymättömällä kilpailulla sekä yhdentämään kansallisia markkinoita, kyseisiä kilpailusääntöjä ei enää voida tulkita siten, että määräävässä markkina-asemassa olevan lääkeyrityksen omien kaupallisten etujen puolustamiseksi ainoa mahdollisuus, joka sillä on, on olla pitämättä lainkaan kaupan sen lääkkeitä jäsenvaltiossa, jossa niiden hinnat on vahvistettu suhteellisen alhaiselle tasolle.
Tästä seuraa, että vaikka lääkkeiden hintasääntelyn aste ei voi poistaa väärinkäytön luonnetta siltä, että määräävässä markkina-asemassa oleva lääkeyritys kieltäytyy toimittamasta tilauksia, jotka rinnakkaisvientiä harjoittavat tukkukauppiaat ovat sille osoittaneet, tällaisen yrityksen on kuitenkin kyettävä toteuttamaan toimenpiteitä, jotka ovat kohtuullisia ja oikeassa suhteessa sen tarpeeseen suojella sen omia kaupallisia intressejä.
Tämän osalta ja tarvitsematta tutkia väitettä, jonka GSK AEVE esittää ja jonka mukaan lääkeyrityksille on tarpeen rajoittaa rinnakkaisvientiä sen vaaran välttämiseksi, joka liittyy niiden investointien vähenemiseen lääkkeiden tutkimuksen ja kehityksen alalla, riittää kun todetaan, että sen arvioimiseksi, onko se, että lääkeyritys kieltäytyy toimittamasta tukkukauppiaille, jotka toimivat rinnakkaisviennin alalla, kohtuullinen ja oikeasuhteinen toimenpide suhteessa uhkaan, jonka tämä vienti muodostaa sen oikeutetuille kaupallisille intresseille, on määritettävä, ovatko kyseisten tukkukauppiaiden esittämät tilaukset luonteeltaan epätavallisia (ks. vastaavasti em. asia United Brands ja United Brands Continentaal v. komissio, tuomion 182 kohta).
Vaikka ei nimittäin voida hyväksyä sitä, että jäsenvaltiossa, jossa hinnat ovat suhteellisen alhaiset, määräävässä markkina-asemassa oleva lääkeyritys ei enää toimita vanhan asiakkaan tavanomaisia tilauksia yksinomaan siksi, että tämä kyseisen jäsenvaltion markkinoille toimittamisen ohessa vie tiettyjä tilattuja määriä muihin jäsenvaltioihin, joissa hinnat ovat korkeammat, tämä yritys voi kuitenkin vastustaa kohtuullisessa ja oikeasuhteisessa määrin uhkaa, jonka sen omille kaupallisille intresseille voi muodostaa sellaisen yrityksen toiminta, joka haluaa, että sille toimitetaan tähän ensimmäiseen jäsenvaltioon huomattavia määriä lähinnä rinnakkaisvientiin tarkoitettuja tuotteita.
Esillä olevassa tapauksessa ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdyistä päätöksistä ilmenee, että niihin johtaneissa asioissa pääasian valittajat eivät vaatineet, että GSK AEVE toimittaa kokonaisuudessaan tilaukset, jotka sille oli osoitettu, vaan että tämä yhtiö myy niille lääkemäärät, jotka vastaavat myytyä kuukausittaista keskiarvoa vuoden 2000 kymmenen ensimmäisen kuukauden aikana. Kuudessa yhdestätoista pääasian valituksesta valittajat vaativat, että näitä määriä korotetaan tietyllä prosenttiosuudella, jonka tietyt niistä vahvistivat 20 prosentiksi.
Tässä tilanteessa ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on määriteltävä kyseisten tilausten tavanomaisuus, kun otetaan huomioon lääkeyrityksen, jolla on määräävä markkina-asema, ja asianomaisten tukkukauppiaiden aikaisemmat liikesuhteet sekä tilausten suuruus suhteessa asianomaisen jäsenvaltion markkinoiden tarpeisiin (ks. vastaavasti em. asia United Brands ja United Brands Continentaal v. komissio, tuomion 182 kohta sekä asia
77/77, Benzine en Petroleum Handelsmaatschappij ym. v. komissio, tuomio 29.6.1978, Kok. 1978, s. 1513
, 30–32 kohta).
Nämä seikat vastaavat myös väitteeseen, jonka GSK AEVE esittää ja joka koskee lääkkeiden toimittamista koskevan valtion sääntelyn vaikutusta, ja täsmällisemmin sanottuna väitteeseen, jonka mukaan rinnakkaisvientiä harjoittavilla yrityksillä ei ole samoja velvollisuuksia jakelun ja varastoinnin osalta kuin lääkeyrityksillä, minkä vuoksi ne ovat vaarassa häiritä lääkkeiden valmistamisen ja jakelun suunnittelua.
Kuten tämän tuomion 8 kohdasta ilmenee, Kreikassa kansallisella sääntelyllä toki velvoitetaan farmaseuttisten tuotteiden tukkukauppiaat kattamaan tietyn maantieteellisen alueen tarpeet farmaseuttisten tuotteiden valikoimalla. On myös totta, että kun rinnakkaiskauppa todella johtaa lääkepulaan tietyillä kansallisilla markkinoilla, tämän tilanteen hoitaminen ei kuulu määräävässä markkina-asemassa oleville yrityksille vaan toimivaltaisille kansallisille viranomaisille asianmukaisia ja oikeasuhteisia toimenpiteitä soveltaen kansallisen säännöstön sekä direktiivin 2001/83 81 artiklaan perustuvien velvoitteiden mukaisesti.
Farmaseuttisten tuotteiden valmistajan on kuitenkin voitava suojella omia kaupallisia intressejään, kun sille osoitetaan epätavallisia tilausmääriä. Tilanne voisi olla tämä tietyssä jäsenvaltiossa, jos tietyt tukkukauppiaat tilaavat tältä valmistajalta lääkemääriä, jotka ovat suhteettomia verrattuna määriin, jotka nämä samat tukkukauppiaat ovat myyneet aikaisemmin täyttääkseen kyseisen jäsenvaltion markkinoiden tarpeet.
Edellä esitetyn valossa esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että EY 82 artiklaa on tulkittava siten, että yritys, jolla on määräävä markkina-asema merkityksellisillä lääkemarkkinoilla ja joka estääkseen rinnakkaisviennin, jota tietyt tukkukauppiaat harjoittavat jäsenvaltiosta muihin jäsenvaltioihin, kieltäytyy toimittamasta tilauksia, jotka ovat luonteeltaan tavanomaisia ja jotka nämä tukkukauppiaat tekevät, väärinkäyttää määräävää markkina-asemaansa. Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tehtävänä on määrittää kyseisten tilausten tavanomaisuus, kun otetaan huomioon näiden tilausten suuruus suhteessa kyseisen jäsenvaltion markkinoiden tarpeisiin sekä kyseisen yrityksen aikaisemmat liikesuhteet asianomaisten tukkukauppiaiden kanssa.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

EY 82 artiklaa on tulkittava siten, että yritys, jolla on määräävä markkina-asema merkityksellisillä lääkemarkkinoilla ja joka estääkseen rinnakkaisviennin, jota tietyt tukkukauppiaat harjoittavat jäsenvaltiosta muihin jäsenvaltioihin, kieltäytyy toimittamasta tilauksia, jotka ovat luonteeltaan tavanomaisia ja jotka nämä tukkukauppiaat tekevät, väärinkäyttää määräävää markkina-asemaansa. Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tehtävänä on määrittää kyseisten tilausten tavanomaisuus, kun otetaan huomioon näiden tilausten suuruus suhteessa kyseisen jäsenvaltion markkinoiden tarpeisiin sekä kyseisen yrityksen aikaisemmat liikesuhteet asianomaisten tukkukauppiaiden kanssa.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: kreikka.