CELEX: 62003TJ0013
Konkurents
Keelatud kokkulepped
Nintendo videomängukonsoolide ja mängukassettide turg
Otsus EÜ artikli 81 rikkumise tuvastamise kohta
Paralleelse ekspordi piiramine
Trahvid
Hoiatav mõju
Rikkumise kestus
Raskendavad asjaolud
Rikkumise eestvedaja või algataja roll
Kergendavad asjaolud
Koostöö haldusmenetluses

Vaidluse taust
1.
Asjassepuutuv ettevõtja
Esimene hageja on Nintendo Co., Ltd (edaspidi „NCL” või „Nintendo”), börsil noteeritud Kyotos (Jaapan) asuv äriühing, on videomängukonsoole ja nendes konsoolides kasutatavaid videomängukassette tootva ja turustava Nintendo kontserni emaettevõtja.
Nintendo tegevust juhivad Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) teatud osades tema tütarettevõtjad, milles talle kuulub 100% osalus; Nintendo olulisim tütarettevõtja ja teine hageja on Nintendo of Europe GmbH (edaspidi „NOE” või „Nintendo”). Kohtuasja asjaolude asetleidmise ajal koordineeris NOE Nintendo teatud müügitegevust Euroopas ning ta oli Nintendo ainuturustaja Saksamaal.
Teistele müügiterritooriumidele oli Nintendo määranud sõltumatud ainuturustajad. Nii sai äriühingust The Games Ltd, mis on John Menzies plc 100% osalusega tütarettevõtja John Menzies Distribution Ltd üks müügiüksus, 1995. aasta augustis Nintendo ainuturustaja Ühendkuningriigis ja Iirimaal ning ta jäi selleks vähemalt kuni 31. detsembrini 1997.
2.
Haldusmenetlus
Videomängude turusektorit puudutav uurimine (juhtum IV/35.587 PO Video Games)
1995. aasta märtsis algatas komisjon videomängude turusektorit puudutava uurimise (juhtum IV/35.587 PO Video Games). Selle uurimise käigus esitas komisjon nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus [EÜ] artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (
EÜT 1962, 13, lk 204
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 11 alusel ja Nintendole informatsiooninõuded, et saada teavet just tema turustajate ja tütarettevõtjate kohta, nende ettevõtjatega formaalselt sõlmitud turustuslepingute ja tema müügilepingu tüüptingimuste kohta. NOE vastas nendele informatsiooninõuetele ja kirjadega.
Täiendav uurimine, mis puudutab konkreetselt Nintendo turustussüsteemi (juhtum IV/35.706 PO Nintendo Distribution)
Pärast esialgsete järelduste tegemist algatas komisjon 1995. aasta septembris täiendava uurimise, mis puudutas konkreetselt Nintendo turustussüsteemi (juhtum IV/35.706 PO Nintendo Distribution).
Selles menetluses esitas komisjon Nintendole informatsiooninõude 9. oktoobril 1995. Nintendo esindajate ja komisjoni vahel toimus Nintendo turustuspoliitika teemal mitu kohtumist. Nintendo esitas ka erinevaid versioone tema teatud turustajatega sõlmitud lepingutest.
Uurimine, mis algatati Omega Electro BV taotluse alusel (juhtum IV/36.321 Omega – Nintendo)
26. novembril 1996 esitas Omega Electro, elektrooniliste mängude impordi ja müügi sektoris tegutsev äriühing, määruse nr 17 artikli 3 lõike 2 punkti b alusel taotluse, mis puudutas peamiselt Nintendo videomängukassettide ja -konsoolide turustamist, sest väidetavalt takistas just Nintendo Madalmaades paralleelkaubandust ja kohaldas seal kindla edasimüügihinna süsteemi. Taotlusest tulenevalt otsustas komisjon uurimist jätkata (juhtum IV/36.321 Omega – Nintendo). saatis ta informatsiooninõude Nintendole ja John Menziesile. saadetud vastuses nõustus Nintendo sellega, et osa tema turustuslepinguid ja tüüptingimusi sisaldavad EMP territooriumil paralleelkaubandust piiravaid sätteid. 1997. aasta oktoobris esitas komisjon John Menziesile uue informatsiooninõude, millele viimane vastas , andes mõningat teavet vaidlusaluse keelatud kokkuleppe kohta.
23. detsembri 1997. aasta kirjas teatas Nintendo komisjonile, et ta teadvustab „ühendusesisese paralleelkaubandusega seotud olulist probleemi”, ja avaldas soovi komisjoniga koostööd teha.
13. jaanuaril 1998 esitas John Menzies täiendavat informatsiooni. Nintendo edastas komisjonile , ja sadu dokumente. toimus Nintendo esindajate ja komisjoni vahel kohtumine, kus käsitleti võimalikku hüvitise maksmist kolmandatele isikutele, kellele vaidlusaluse keelatud kokkuleppega oli kahju tekitatud.
Oma süüd tunnistades võttis Nintendo meetmeid tagamaks ühenduse õiguse järgimist tulevikus ja pakkus rahalist hüvitist kolmandatele isikutele, kellele tema tegevus oli rahalist kahju tekitanud.
26. aprillil 2000 esitas komisjon Nintendole ja teistele asjassepuutuvatele äriühingutele vastuväiteteatise EÜ artikli 81 lõike 1 ja EMP lepingu (edaspidi „EMP leping”) artikli 53 lõike 1 rikkumise kohta. Nintendo ja teised asjassepuutuvad ettevõtjad edastasid vastuseks komisjoni vastuväidetele kirjalikud arvamused, milles Nintendo ja mitmed teised ettevõtjad palusid kohaldada komisjoni . aasta teatist, mis käsitleb trahvide määramata jätmist või nende vähendamist kartellidega seotud juhtumite puhul (
EÜT C 207, lk 4
; edaspidi „koostööteatis”). Ükski pool ei soovinud ametlikku ärakuulamist. Nintendo ei vaidlustanud vastuväiteteatises esitatud faktide sisulist õigsust.
Mis puudutab täpsemalt hagejaid, siis saatsid nad vastuse komisjoni vastuväiteteatisele 7. juulil 2000.
3.
Vaidlustatud otsus
30. oktoobril 2002 võttis komisjon vastu otsuse 2003/675/EÜ [EÜ] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamise menetluses (COMP/35.587 PO Video Games, COMP/35.706 PO Nintendo Distribution ja COMP/36.321 Omega – Nintendo) (
ELT 2003, L 255, lk 33
; edaspidi „otsus”). Otsusest teatati NOE-le ja NCL-ile vastavalt ja .
Otsus sisaldab muu hulgas järgmisi sätteid:
„
Artikkel 1
Osaledes märgitud ajavahemikel Nintendo toodetud mängukonsoolide ja nende konsoolidega ühilduvate mängukassettide turul kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevuses, mille eesmärk ja tagajärg oli Nintendo videomängude konsoolide ja mängukaassettide paralleelse ekspordi piiramine, on järgmised ettevõtjad rikkunud [EÜ] […] artikli 81 lõiget 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõiget 1:
—
[NCL ja NOE], 1991. aasta jaanuarist kuni 1997. aasta detsembri lõpuni,
[…]
Artikkel 3
Artiklis 1 nimetatud ettevõtjatele määratakse toimepandud rikkumise eest järgmised trahvid:
—
[NCL ja NOE], kes vastuta[vad] ühiselt ja solidaarselt, trahv summas 149,128 miljonit eurot,
[…]”
Trahvide väljaarvutamiseks kasutas komisjon otsuses meetodit, mis on sätestatud suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja [ST] artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (
EÜT 1998, C 9, lk 3
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171; edaspidi „suunised”). Ta otsustas aga mitte arvestada koostööteatist, kuna rikkumine seisnes vertikaalses kokkuleppes.
Esimeses faasis määras komisjon rikkumise raskuse ja kestuse alusel kindlaks trahvide põhisummad.
Selleks võttis komisjon esiteks seisukoha, et arvestades rikkumise laadi, selle konkreetset mõju turule ja asjakohase geograafilise turu suurust, on asjassepuutuvad ettevõtjad toime pannud väga raske rikkumise.
Edasi leidis komisjon, et kuna üks ja vältav rikkumine puudutab mitut väga erineva suurusega ettevõtjat, tuleb ettevõtjaid erinevalt kohelda, et võtta arvesse iga ettevõtja konkreetset suurust ning järelikult nende õigustrikkuva tegevuse tegelikku mõju konkurentsile. Selleks jagati asjassepuutuvad ettevõtjad kolme gruppi nende suhtelise olulisuse alusel võrreldes Nintendoga, keda käsitleti asjassepuutuvate toodete turustajana EMP-s. Võrdluse aluseks oli iga ettevõtja osa Nintendo mängukonsoolide ja -kassettide kogumahus, mis olid ostetud nende turustamise eesmärgil EMP-s 1997. aastal, st viimasel rikkumise toimepanemise aastal. Selle põhjal paigutus Nintendo üksi esimesse gruppi ja John Menzies üksi teise gruppi. Komisjon määras nendele ettevõtjatele trahvi algseks lähtesummaks rikkumise raskuse alusel vastavalt 23000000 eurot Nintendole ja 8000000 eurot John Menziesile. Teistele ettevõtjatele määrati trahvi algseks lähtesummaks 1000000 eurot.
Komisjon suurendas neid lähtesummasid, et määrata piisavalt hoiatava mõjuga trahv ning võtta arvesse Nintendo, John Menziesi ja Itochu Corp.-i suurust ja nende koguvahendeid. Mis puutub täpsemalt Nintendosse, siis leidis komisjon, et kuigi ta on suuruselt selgelt väiksem Itochust, tuleb arvestada sellega, et Nintendo oli rikkumise esemeks oleva kauba tootja. Neid asjaolusid arvestades korrutas komisjon Nintendole ja Itochule määratud trahvi läbi koefitsiendiga 3 ning John Menziesile määratud trahvi koefitsiendiga 1,25, mille tulemusel määrati trahvi lähtesummadeks vastavalt Nintendole 69000000 eurot, John Menziesile 10000000 eurot ja Itochule 3000000 eurot.
Lähtesummat suurendati iga ettevõtja toimepandud rikkumise kestuse alusel 10% ühe aasta eest, mis Nintendo puhul tähendas trahvi suurendamist 65% võrra ja John Menziesi puhul 20% võrra.
Seetõttu määras komisjon Nintendo trahvi põhisummaks 113850000 eurot.
Teises faasis suurendati Nintendole määratud trahvi põhisummat raskendavate asjaolude esinemise tõttu 50% võrra, põhjendusel et see ettevõtja oli rikkumise eestvedaja ja sellele kihutaja, ning 25% võrra seetõttu, et ta jätkas rikkumise toimepanemist ka pärast seda, kui komisjon oli 1995. aasta juunis esimesed uurimistoimingud läbi viinud. John Menziesile määratud trahvi põhisummat suurendati 20% võrra, vastavalt 10% võrra seetõttu, et ta oli rikkumise toimepanemist jätkanud ka pärast komisjoni uurimise algust ja 10% võrra seetõttu, et ta keeldus komisjoniga koostööd tegemast.
Kolmandas faasis leidis komisjon kergendavaid asjaolusid uurides, et ühele asjassepuutuvale ettevõtjale, nimelt Concentra – Produtos para crianças, SA-le, kes on Nintendo ainuturustaja Portugalis, määratud trahvi tuleb vähendada, sest tal oli rikkumise aja jooksul enamjaolt ainult passiivne roll. Komisjon vähendas seejärel Nintendo trahvi 300000 euro võrra, arvestades rahalist hüvitist, mida Nintendo pakkus vastuväiteteatises määratletud kolmandatele isikutele, kellele vaidlusaluse keelatud kokkuleppega oli kahju tekitatud. John Menziesi ja Nintendo trahve vähendati lõpuks veel vastavalt 40% ja 25% võrra, arvestades nende tõhusat koostööd komisjoniga. Seevastu teiste asjassepuutuvate ettevõtjate osas kergendavaid asjaolusid ei esinenud.
Menetlus ja poolte nõuded
Käesolevas asjas hageja esitatud hagiavaldus saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 16. jaanuaril 2003.
Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel otsustas Esimese Astme Kohus (kaheksas koda) alustada suulist menetlust.
7. mai 2008. aasta kirjas märkisid hagejad, et nad loobuvad väitest, mille kohaselt suurendati nende trahvi esimese rikkumise aasta eest vääralt.
Poolte kohtukõned ja nende vastused Esimese Astme Kohtu esitatud küsimustele kuulati ära 19. mail 2008 toimunud kohtuistungil. Istungil märkis komisjon, et tal ei ole eespool nimetatud loobumise kohta midagi lisada.
Samal kohtuistungil esitasid hagejad Esimese Astme Kohtule ja kostjale hagejate repliigi ühe lisa parandatud versiooni. Selles lisas selgitas komisjon uurimises osalenud ettevõtjate koostööd. Olles pooled ära kuulanud, otsustas Esimese Astme Kohus selle dokumendi toimikusse lisada ja andis komisjonile tähtaja dokumendi kohta oma vastus esitada. Pärast vastuse saamist suuline menetlus lõpetati.
Hagejad paluvad Esimese Astme Kohtul:
—
tühistada otsuse artikli 3 see osa, milles neile määratakse trahv;
—
teostada oma täielikku pädevust ja tühistada trahv või vähendada see summani, mida Esimese Astme Kohus kohaseks peab;
—
võtta mis tahes muid kohaseid meetmeid;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Esimese Astme Kohtul:
—
jätta hagi tervikuna rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejatelt.
Õiguslik käsitlus
Oma hagiavalduse põhjenduses väidavad hagejad, et komisjon rikkus olulisi vorminõudeid, EÜ asutamislepingut ja selle kohaldamise nõudeid, määrates neile ligi 150000000 euro suuruse trahvi, mis on kõige suurema trahv, mis vertikaalse rikkumise eest üldse määratud, ja otsuse kuupäeva seisuga suuruselt neljas trahv, mis üksikule ettevõtjale ühe rikkumise eest üldse määratud. Hageja arvates on trahv ebaseaduslik esiteks seetõttu, et see on ebaproportsionaalselt suur, ja teiseks seetõttu, et selle arvutamise igas eri faasis on tehtud vigu.
Hagejate argumendid, mis on seega kõik seotud trahvi kindlaksmääramisega, puudutavad esiteks rikkumise raskust, teiseks hoiatava mõju tagamiseks kordaja kohaldamist, kolmandaks rikkumise kestust, neljandaks trahvi suurendamist raskendavate asjaolude tõttu ja viiendaks kergendavate asjaolude esinemist.
Enne kui hakata uurima hagejate esitatud väiteid, tuleb meenutada, et otsuse põhjendustest 366–464 nähtub, et komisjon määras trahvid EÜ artikli 81 lõike 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõike 1 rikkumise eest määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel ja et komisjon määras trahvid, nagu ta seda ise selgelt kinnitas, suunistes sätestatud meetodit kasutades.
Kuigi suuniseid ei saa lugeda õigusaktiks, mida ametiasutus igal juhul peab järgima, sätestavad nad siiski praktikat väljendava käitumisnormi, mida ametiasutus konkreetsel juhtumil ei või eirata, esitamata võrdse kohtlemise põhimõttega kooskõlas olevaid põhjendusi (vt Euroopa Kohtu 18. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-397/03 P: Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I-4429
, punkt 91 ja viidatud kohtupraktika).
1.
Hagejatele määratud trahvi lähtesumma kindlaksmääramine
Poolte argumendid
Hagejad ei ole nõus sellega, et komisjon määras rikkumise raskuse alusel trahvi esialgseks suuruseks 23000000 eurot ja esitavad sellega seoses kaks väidet, mis puudutavad vastavalt selget hindamisviga ja põhjenduse puudulikkust.
Hagejad ei ole esiteks nõus sellega, et komisjon määras trahvisumma rikkumise raskuse alusel, arvestades „iga ettevõtja osa Nintendo mängukonsoolide ja –kassettide kogumahus, mis olid ostetud nende turustamise eesmärgil EMP-s”. Sellele teabele tuginemine, mida varem ei ole esinenud, on omavoliline ja ebasobiv. Esiteks tuleneb komisjoni võetud lähenemisest, et see summa oleks olnud suurem, kui Nintendo oleks oma tooteid turustanud tema 100% osalusega tütarettevõtjate kaudu, ja väiksem, kui ta oleks otsustanud oma tooteid turustada sõltumatute edasimüüjate kaudu, samas aga puudub igasugune loogiline seos rikkumise toimepannud ettevõtja suhtelise ja absoluutse süü ja tema toodete müügiks valitud turustusstruktuuri vahel. Teiseks ei arvestata sellise lähenemise puhul kaubamärkide vahelist või kaubamärgisisest konkurentsi. Hagejad märgivad, et videomängukonsoolide ja mängukassettide müügi turgu iseloomustab tugev kaubamärgisisene konkurents. Nintendo positsiooni toodete valmistajana võeti arvesse kaks korda, kuna sellega arvestati ka raskendavate asjaolude esinemise kindlakstegemisel (otsuse põhjendus 229).
Teise võimalusena väidavad hagejad, et komisjon ei põhjendanud või vähemalt ei põhjendanud piisavalt kasutatud meetodit ja summat, mille ta nimetatud meetodiga välja arvutas. Nad leiavad, et komisjoni kostja vastuses esitatud selgitused ei ole samuti piisavad, kuna neis esineb vigu ja need on vastuolus nii otsuse kui suuniste loogikaga.
Nimelt leiavad hagejad, et komisjon on kostja vastuses asunud otsusest erinevale positsioonile, kinnitades, et 23000000 euro suurune trahvi lähtesumma viitab vaid rikkumise raskuse ühele aspektile ehk turustamisega tegelevate Nintendo tütarettevõtjate ja klientide suhetele, samas kui kordaja kohaldamisel võeti arvesse teist aspekti, st hagejate rolli tootjana ja toodete müüjana nende sõltumatutele turustajatele. Otsuse kohaselt väljendab kordaja vaid vajadust veenda ettevõtjaid rikkumisi mitte toime panema, samas määrati aga 23000000 euro suurune trahv rikkumise raskusastme alusel.
Igal juhul on komisjoni poolt kostja vastuses esitatud argumentatsioon väär. Sellest nähtub, et rikkumise ühe aspekti eest määratud trahvi summa põhines rikkumise teise aspekti eest määratud summal, samas kui rikkumise raskuse alusel oleks võinud välja arvutada kaks erinevat summat mõlema rikkumise aspekti suhtes ja kõiki asjaolusid arvestades.
Teiseks kaldus komisjon kõrvale ka oma suunistest, kohaldades hoiatamiseks kordajat, et raskuse alusel esialgselt kindlaksmääratud ja kaalutud summasid kohandada, samas kui suunistes tehakse selgelt vahet kaaluteguri arvessevõtmisel, et mitut isikut hõlmava juhtumi puhul arvestada iga ettevõtja rikkumise tegelikku mõju, ja rikkumise raskusastme alusel kindlaksmääratud summa kohandamist, et tagada piisav hoiatav mõju.
Kolmandaks, vastuseks komisjoni argumendile, et võrreldes kartellide asjades määratavate trahvidega määrati neile oluliselt väiksemad trahvid, toonitavad hagejad, et horisontaalseid ja vertikaalseid piiranguid puudutavad asjad on fundamentaalselt erinevad ja seda kinnitab ka asjaolu, et koostööteatis on kohaldatav ainult horisontaalsete piirangutega seotud asjades.
Komisjon vaidleb vastu kõigile hagejate argumentidele.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Nagu nähtub ka otsusest, määras komisjon käesolevas asjas asjassepuutuvate ettevõtjate trahvisummad kindlaks mitme teguri alusel ja kooskõlas suunistes kehtestatud meetodiga.
Nimelt tuvastas komisjon esiteks – arvestades ühisprojekti olemust, selle mõju turule ja asjaolu, et see piiras paralleelkaubandust kogu EMP-s –, et asjassepuutuvad ettevõtjad on toime pannud EÜ artikli 81 lõike 1 väga raske rikkumise, mis vastavalt suuniste punkti 1A teise lõigu kolmandale taandele on karistatav vähemalt 20000000 eurose trahviga (otsuse põhjendused 374–384).
Arvestades, et tegemist oli ühe ja vältava rikkumisega, mis puudutas mitut väga erineva suurusega ettevõtjat, kohtles komisjon kooskõlas suuniste punkti 1A kolmanda lõiguga ettevõtjaid erinevalt (vt otsuse põhjendused 385–391). Selleks võttis ta arvesse iga ettevõtja osa Nintendo mängukonsoolide ja –kassettide kogumahus, mis olid ostetud nende turustamise eesmärgil EMP–s 1997. aastal, st viimasel rikkumise toimepanemise aastal (vt otsuse põhjendus 386).
Seega määrati Nintendo trahvi „algseks lähtesummaks”23000000 eurot (otsuse põhjendus 391). Et tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju, korrutas komisjon seejärel selle summa kolmega, arvestades mitte ainult Nintendo suurust ja tema koguvahendeid, vaid ka asjaolu, et ta oli toodete valmistaja. Nintendo trahvi lähtesummaks määrati seega 69000000 eurot (otsuse põhjendused 392–396).
Vastupidi hagejate väidetule tuleneb kõigist eespool toodud põhjendustest, et komisjon ei tuginenud ainult arvudele, mis kajastasid iga ettevõtja osa Nintendo mängukonsoolide ja -kassettide kogumahus asjassepuutuval aastal.
Kui hagejate argumentatsiooni tõlgendada kriitikana arvudele tuginemise suhtes komisjoni erineva kohtlemise strateegias, mis on välja toodud otsuse põhjendustes 385-391, siis tuleb märkida, et ka selle kriitikaga ei saa nõustuda.
Nimelt tuleb meenutada, et nagu märkis ka komisjon otsuse põhjenduses 385, on erineva kohtlemise eesmärk arvestada rikkumises osalenud iga ettevõtja täpset osakaalu ja seega ka iga ettevõtja rikkumise tegelikku mõju, eriti kui samalaadseid rikkumisi toimepannud ettevõtjad on väga erineva suurusega.
Mis puudutab mängukonsoolide ja -kassettide paralleeleksporti piiravaid vertikaalseid kokkuleppeid ja kooskõlastatud tegevust, siis esindab asjassepuutuvate toodete turustamisega tegelenud iga ettevõtja vastav turuosa tema täpset osakaalu vaidlusaluses turustussüsteemis. Komisjon ei ole seega teinud ilmset hindamisviga, tuginedes asjassepuutuvatele ettevõtjatele määratud trahvide algsete summade fikseerimisel erineva kohtlemise tagamiseks nendele osadele.
Vastupidi hagejate väidetule ei jäeta komisjoni lähenemises tähelepanuta asjaolu, et mängukonsoolide ja –kassettide müüki iseloomustab tugev kaubamärgisisene konkurents. Nimelt on oluline meenutada, nagu toonitab ka komisjon, et viidet iga ettevõtja turuosale Nintendo toodete turustamisel kasutati lihtsalt selleks, et määrata kindlaks iga ettevõtja vastutus tuvastatud rikkumises. Nagu nähtub selgelt ka otsusest (vt eelkõige otsuse põhjendus 374), oli rikkumise eesmärk just konkurentsi piiramine Nintendo toodete turustamise faasis. Seega asjaolu, et mängukonsoolide ja –kassettide turgu iseloomustab ka tugev kaubamärkide vaheline ja kaubamärgisisene konkurents, eeldades et see on tõendatud, ei ole tegur, mida komisjon oli kohustatud arvesse võtma just hagejatele määratud trahvi algse lähtesumma kindlaksmääramisel.
Asjaolu, et komisjon ei ole seni kunagi tuginenud ühe rikkumise toimepannud ettevõtjate gruppidesse jagamisel vaidlustatud andmetele, on selgitatav sellega, et see on esimene kord, kus tal tuli gruppidesse jagada vertikaalse rikkumise toime pannud ettevõtjad, nagu komisjon kinnitas ka menetlusdokumentides.
Väite osas, et ettevõtjate kategooriatesse jagamisel on rikutud põhjendamiskohustust, tuleb meenutada, et konkurentsiõiguse rikkumise eest määratavate trahvide teemalise väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on komisjon oma põhjendamiskohustuse täitnud, kui ta märgib oma otsuses hindamise alused, mis võimaldasid tal mõõta toimepandud rikkumise raskusastet ja kestust, ilma et tal oleks kohustust esitada üksikasjalikumat selgitust või arvandmeid trahvide arvutamise viisi kohta (vt selle kohta Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-279/98 P: Cascades
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I-9693
, punktid 38–47, ja Esimese Astme Kohtu . aasta otsus liidetud kohtuasjades
T-191/98, T-212/98–T-214/98: Atlantic Container Line jt
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II-3275
, punkt 1522).
Käesolevas asjas tuleneb eespool toodud põhjendustest, et komisjon on piisavalt välja toonud rikkumise raskuse alusel määratava trahvi suuruse kindlaksmääramise erinevad faasid ja et järelikult on ta põhjendamiskohustuse täitnud.
Järelikult tuleb tagasi lükata kõik argumendid, mis puudutavad algse lähtesumma kindlaksmääramist trahvi raskuse alusel.
2.
Hagejatele määratud trahvi esialgse lähtesumma suurendamine, et tagada piisav hoiatav mõju
Hagejad ei vaidlusta mitte ainult asjaolu, et komisjon korrutas trahvi hoiatava mõju saavutamiseks trahvi algse lähtesumma kolmega läbi, vaid ka seda, et trahvi selline suurendamine on põhimõtteliselt võimalik. Hagejad esitavad selle kohta kaks väidet, millest esimene puudutab ilmset hindamisviga, proportsionaalsuse põhimõtte,
non bis in idem
põhimõtte ja kaitseõiguste rikkumist ning vastuolu komisjoni eelneva otsustuspraktikaga, ning teine puudutab põhjenduse puudulikkust, võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist ja suunistes kehtestatud meetodi väära kohaldamist.
Esimene väide, et tehtud on ilmne hindamisviga, rikutud proportsionaalsuse põhimõtet, non bis in idem põhimõtet ja kaitseõigusi ning et esineb vastuolu komisjoni eelneva otsustuspraktikaga
Poolte argumendid
Esiteks väidavad hagejad, et kuna puudus vajadus kasutada kordajat, et tagada, et nad tulevikus ühenduse õigust järgivad, on komisjon rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet.
Nende hinnangul peab komisjon enne hoiatava mõju tagamiseks kohaldatava kordaja kasutamist uurima, kas esineb oht, et kui trahvi selliselt ei suurendata, võib rikkumise toime pannud isik toime panna uue konkurentsiõiguse rikkumise. Käesolevas asjas ei viidanud miski vastuväiteteatises ega otsuses sellele, et hageja puhul see oht esineb. Vastupidi, komisjon kinnitas nii vastuväiteteatises kui otsuses (põhjendus 95), et „Nintendo tundub olevat võtnud ka meetmeid, millega tõenäoliselt sooviti tagada ühenduse õiguse järgimine tulevikus”. Hagejad tuletavad meelde, et nad on võtnud mitmeid meetmeid, näiteks vabatahtlik süü tunnistamine ja vabatahtlik rikkumise lõpetamine 1997. aasta detsembris, koostöö komisjoniga, hüvitise maksmine kolmandatele isikutele, mitteeksklusiivsete turustuslepingute sõlmimine nende turustajatega ja ülemaailmse programmi loomine konkurentsiõigusega kooskõlas tegutsemise eesmärgil.
Mis puudutab üldise ja konkreetse hoiatamise eristamist, mida komisjon kostja vastuses teeb, ja argumenti, et kordaja kasutamist võib õigustada esimene, siis väidavad hagejad sellele vastu, et see argument on vastuolus nii suuniste kui komisjoni eelneva otsustuspraktikaga. Komisjoni viidatud nn eelisoleeritud torude asjas oli kordaja eesmärk vältida rikkumise kordamist ABB Asea Brown Boveri Ltd (edaspidi „ABB”) poolt (komisjoni 21. oktoobri 1998. aasta otsus 1999/60/EÜ [EÜ artikli 81] alusel algatatud menetluses (IV/35.691/E-4 – eelisoleeritud torud;
EÜT 1999, L 24, lk 1
) (põhjendus 168). Vastupidi komisjoni väidetule ei olnud see otsus ka asjassepuutuv, mis lubaks kordaja kasutamist ettevõtja suhtes, kes on loonud konkurentsiõiguse järgimise eesmärgil spetsiaalse programmi, kuna komisjon kahtles sõnaselgelt ABB eelneva programmi tõhususes (eespool viidatud eelisoleeritud torude otsus, põhjendus 172).
Teiseks väidavad hagejad, et kasutades hoiatamise eesmärgil kohaldatavat kordajat vertikaalset piirangut puudutavas asjas esimest korda, kaldus komisjon kõrvale oma varasemast otsustuspraktikast.
Hagejad meenutavad, et trahvi hoiatava mõju tagamiseks kohaldatud kordaja õigustamiseks tugines komisjon käesolevas asjas esiteks Nintendo suurusele ja teiseks asjaolule, et ta oli toodete valmistaja. Varasemates asjades, mis puudutasid vertikaalseid rikkumisi, ei kohaldatud tootjatele hoiatamise eesmärgil mingit kordajat, kuigi igas asjas määrati tootjatele trahv ja kuigi karistatud ettevõtjad olid mitu korda suuremad kui hagejad, v.a üks erand. See oli nii nn Volkswagen I ja Volkswagen II, Mercedes Benzi ja Opeli asjades (vastavalt komisjoni 28. jaanuari 1998. aasta otsus 98/273/EÜ [EÜ artikli 81] kohaldamise menetluses (IV/35.733 – VW) (
EÜT L 124, lk 60
); komisjoni . aasta otsus 2001/711/EÜ [EÜ] artiklis 81 sätestatud menetluses (juhtum COMP/F-2/36.693 – Volkswagen) (
EÜT L 262, lk 14
); komisjoni . aasta otsus 2002/758/EÜ [EÜ] artikli 81 kohaldamise menetluses (juhtum COMP/36.264 – Mercedes-Benz) (
EÜT 2002, L 257, lk 1
) ja komisjoni . aasta otsus 2001/146/EÜ [EÜ] artikli 81 kohaldamise menetluses (juhtum COMP/36.653 – Opel) (
EÜT 2001, L 59, lk 1
)). Lisaks ei lõpetanud ükski nendes asjades käsitletud ettevõtja rikkumist vabatahtlikult ega teinud komisjoniga mis tahes viisil koostööd. Mõned nendest ettevõtjatest olid rikkumisi toime pannud korduvalt.
Vastuseks komisjoni etteheitele, et hoiatamise eesmärgil tuleb kordajat kohaldada ainult asjades, kus karistatakse mitut isikut, märgivad hagejad, et need tegurid, millega käesolevas asjas kordaja kohaldamist õigustati, nimelt Nintendo suurus ja asjaolu, et ta oli toodete valmistaja, on samad, mis esinesid nii üht kui ka mitut isikut puudutavates asjades. Komisjoni valitud lähenemine on seega ebamõistlik ja diskrimineeriv.
Komisjoni argumendi kohta, et kordaja kohaldamist hoiatamise eesmärgil õigustab vajadus fikseerida madal trahvi algne summa, et mitte karistada teisi rikkumise toimepanijaid, eelkõige väikseid turustajaid, vastavad hagejad, et otsusest ei nähtu mingit juriidilist või matemaatilist otsest seost Nintendole rikkumise raskuse alusel määratud trahvi ja teistele turustajatele rikkumise raskuse alusel määratud trahvi vahel. Igal juhul ei olnud komisjon kohustatud väikestele turustajatele raskuse alusel määratud trahvi suurendama ühel lihtsal põhjusel – ta oli Nintendole määranud suurema trahvi.
Kolmandaks väidavad hagejad, et võttes otsuse põhjenduses 395 hoiatamise eesmärgil kordaja kohaldamiseks arvesse asjaolu, et Nintendo oli toodete valmistaja, tugines komisjon asjasse mitte puutuvale elemendile, tehes sellega ilmse hindamisvea.
Selles suhtes ei ole Euroopa Kohtu 7. juuni 1983. aasta otsus kohtuasjas
100/80–103/80: Musique diffusion française jt
vs.
komisjon (EKL 1983, lk 1825
, punkt 75) asjassepuutuv lahend. Nimelt ei väida Euroopa Kohus selles kohtuotsuses, et trahvisumma suurendamist õigustab juba iseenesest asjaolu, et ettevõtja on toodete valmistaja. Euroopa Kohus kinnitas, et trahvi suuruse kindlaksmääramisel on asjassepuutuvaks teguriks see, milline oli rikkumises toodete valmistaja roll, mitte see, et tegemist on toodete valmistajaga. Lisaks ei puuduta selle kohtuotsuse punkt 75, millele komisjon viitab, trahvisumma arvutamist, vaid küsimust, kas toodete valmistaja osales koos oma turustajatega vertikaalses rikkumises.
Hagejad leiavad, et igal juhul ei riku Nintendo tulevikus konkurentsiõigust rohkem kui mis tahes teine isik seetõttu, et ta on asjassepuutuvate toodete valmistaja.
Hagejad leiavad neljandaks, et komisjon rikkus
non bis in idem
põhimõtet, võttes asjaolu, et Nintendo on toodete valmistaja, arvesse mitte ainult hoiatamise eesmärgil trahvi suurendamiseks, vaid ka raskendava asjaoluna seoses Nintendo rolliga rikkumise eestvedaja ja kihutajana. Nad väidavad, et vertikaalse rikkumise korral on toodete valmistaja ja rikkumise eestvedaja roll tegelikult üks ja sama. Toodete valmistajal on keskne roll, kuna ta valib turustajad, määrab kindlaks neile toodete müümise tingimused ja hoiab kaubandussuhteid eraldi iga turustajaga. Igal valmistajal, kes osaleb vertikaalses rikkumises, milles osalevad ka turustajad, on seega keskne roll.
Viiendaks märgivad hagejad, et komisjon on rikkunud nende kaitseõigusi, jättes vastuväiteteatises mainimata, et ta kavatseb hoiatamise eesmärgil kordajat kasutada. Nad leiavad nimelt, et eelisoleeritud torude asjas teavitas komisjon täpselt ABB-d, et muu hulgas arvestatakse ka trahvi hoiatava mõju tagamise vajadusega (Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas
T-31/99: ABB Asea Brown Boveri
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II-1881
, punktid 64 ja 83).
Komisjon vaidleb vastu kõigile hagejate esitatud argumentidele.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Selle kohta meenutab Esimese Astme Kohus, et komisjoni pädevus määrata trahve ettevõtjatele, kes tahtlikult või hooletusest on pannud toime EÜ artikli 81 lõike 1 või artikli 82 rikkumise, on üks komisjonile antud vahenditest talle ühenduse õigusega pandud järelevalveülesande täitmiseks. See ülesanne hõlmab kohustust järgida üldist poliitikat konkurentsiõiguses asutamislepingus kehtestatud põhimõtete kohaldamiseks ning sellesse suunda suunata ka ettevõtjate käitumist (eespool punktis 65 viidatud kohtuotsus Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 105, ja Esimese Astme Kohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
T-43/02: Jungbunzlauer
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II-3435
, punkt 297).
Sellest tuleneb, et komisjonil on pädevus otsustada trahvisummade taseme suurus nende hoiatava mõju tugevdamiseks, kui teatavat tüüpi rikkumised on vaatamata asjaolule, et ühenduse konkurentsipoliitika on need algusest peale ebaseaduslikuks kuulutanud, suhteliselt sagedased kasu tõttu, mida huvitatud ettevõtjad võivad nendest saada (eespool punktis 65 viidatud kohtuotsus Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 108, ja eespool punktis 70 viidatud kohtuotsus Jungbunzlauer
vs.
komisjon, punkt 298). Kuna trahvil on hoiatav mõju selleks, et suunata ettevõtjate käitumist ühenduses või EMP–s, tuleb hoiatamise tegurit hinnata mitme asjaolu, mitte ainult asjassepuutuva ettevõtja konkreetse olukorra alusel (Euroopa Kohtu 29. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-289/04 P: Showa Denko
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I-5859
, punkt 23; vt selle kohta ka eespool punktis 70 viidatud kohtuotsus Jungbunzlauer
vs.
komisjon, punkt 300).
Komisjon ei ole ka trahvisumma suurendamise vajaduse hindamisel, et tagada selle hoiatav mõju, kohustatud hindama tõenäosust, kas ettevõtja võib rikkumise uuesti toime panna (vt selle kohta 12. detsembri 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T-101/05 ja T-111/05: BASF ja UCB
vs.
komisjon, EKL 2007, lk II-4949
, punkt 47).
Seega ei saa hagejad käesolevas asjas väita, et komisjon on rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet, kuna tal on õigus trahvisummat hoiatava mõju tagamiseks suurendada ainult juhul, kui esineb oht, et asjassepuutuvad ettevõtjad rikuvad konkurentsiõigust uuesti. Nagu toonitab ka komisjon, ei ole hoiatava mõju eesmärk puudutada ainult ettevõtjaid, kes on trahvi määrava otsuse adressaadid. Samalaadsetes konkurentsiõiguse rikkumistes osalemisest hoidumises tuleb veenda ka analoogsete vahendite ja suurusega ettevõtjaid.
Hagejate võetud ennetavad meetmed, eelkõige programmi loomine konkurentsiõiguse järgimise tagamiseks, koostöö haldusmenetluses ja kolmandatele isikutele pakutud hüvitis, ei mõjuta rikkumise toimepanemise fakti ning neid ei tule rikkumise raskusastme hindamise staadiumis arvesse võtta. Neid meetmeid võib vajaduse korral arvesse võtta kergendavate asjaolude esinemise uurimisel.
Väite osas, et komisjon on kõrvale kaldunud oma varasemast otsustuspraktikast, sest seni ei ole vertikaalses rikkumises osalenud ettevõtjate trahvi hoiatamise eesmärgil suurendatud, piisab meeldetuletusest, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei kujuta komisjoni eelnev otsustuspraktika endast konkurentsi valdkonnas trahvide määramise õiguslikku raamistikku ja teisi juhtumeid käsitlevad otsused on diskrimineerimise olemasolu küsimuses üksnes soovituslikud, arvestades, et ei ole eriti tõenäoline, et eelnevatele juhtumitele omased tunnused, nagu turud, tooted, ettevõtjad ning ajavahemikud, on samad (Euroopa Kohtu 21. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-167/04 P: JCB Service
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I-8935
, punktid 201 ja 205, ja Euroopa Kohtu . aasta otsus kohtuasjas
C-76/06 P: Britannia Alloys & Chemicals
vs.
komisjon, EKL 2007, lk I-4405
, punkt 60).
Samuti on oluline toonitada, et nimetatud ettevõtjad peavad arvestama võimalusega, et komisjon võib igal hetkel otsustada tõsta trahvide taset võrreldes varem kohaldatuga (eespool punktis 75 viidatud kohtuotsus Britannia Alloys & Chemicals
vs.
komisjon, punkt 61).
Järelikult tuleb väide vastuolu kohta komisjoni varasema otsustuspraktikaga tagasi lükata.
Samuti ei saa nõustuda argumendiga, et komisjon on rikkunud õigusnorme, viidates hoiatamise eesmärgil trahvi suurendamisel asjaolule, et Nintendo oli asjassepuutuvate toodete valmistaja.
Kuigi on tõsi, et ettevõtja suurus on üldjuhul asjaolu, millega trahvi suuruse kindlaksmääramisel tuleb arvestada, ei ole välistatud, et trahvi piisavalt hoiatava mõju tagamiseks võetakse arvesse ka muid asjaolusid. Asjaolu, et ettevõtja on toodete valmistaja, võib ettevõtja suuruse eeskujul vertikaalse rikkumise korral olla just tegur, mis näitab ettevõtja tegelikku võimet konkurentsile olulist kahju tekitada. Sel juhul peab asjassepuutuvate toodete valmistaja, kellel on nende toodete turustamissüsteemis keskne roll, olema eriti tähelepanelik ja tagama, et tema poolt sõlmitavad turustuslepingud on konkurentsiõigusega kooskõlas.
Seega määrates trahvisumma kindlaks tasemel, mis tagas trahvi piisava hoiatava mõju, võis komisjon – ilma et ta oleks teinud ilmset hindamisviga – arvesse võtta asjaolu, et Nintendol oli asjassepuutuvate toodete valmistajana vaidlusaluses turustussüsteemis eriline roll.
Hagejad ei saa selle hinnangu õigusvastasuse tuvastamist paludes väita, et asjassepuutuvate toodete valmistaja ei kaldu edaspidi rohkem konkurentsiõigust rikkuma kui teised ettevõtjad. Nimelt, nagu meenutatud eespool punktis 72, ei ole hoiatamise eesmärgil trahvi suurendamisel mingit seost tõenäosusega, kas asjassepuutuv ettevõtja võib toime panna uue rikkumise.
Mis puudutab hagejate argumenti, et komisjon on rikkunud
non bis in idem
põhimõtet seetõttu, et ta võttis asjaolu, et hagejad on toodete valmistajad, arvesse mitte ainult hoiatamise eesmärgil trahvi suurendamiseks, vaid ka raskendava asjaoluna, siis tuleb kõigepealt märkida, et käesolevas asjas ei ole see põhimõte kohaldatav. Nimelt keelab nimetatud põhimõte sama isiku mitmekordse karistamise sama ebaseadusliku teo eest (Euroopa Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P: Aalborg Portland jt
vs.
komisjon EKL 2004, lk I-123
, punkt 338). Hagejaid aga ei karistatud kaks korda sama rikkumise eest.
Vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, võttis komisjon raskendava asjaoluna arvesse mitte seda, et Nintendo oli asjassepuutuvate toodete valmistaja – mis on objektiivne tunnus –, vaid seda, et ta oli rikkumise eestvedaja ja sellele kihutaja – mis on subjektiivne tunnus –, ja tema roll asjassepuutuvas rikkumises kvalifitseeriti viimase alusel. Selle järelduse ümberlükkamiseks ei saa väita, et vertikaalsete rikkumiste korral on rikkumise eestvedaja kindlasti asjassepuutuvate toodete valmistaja. Ei saa välistada, et vertikaalse rikkumise eestvedaja on ettevõtja, kes on vaid turustaja, mitte toodete valmistaja.
Lõpuks, mis puudutab argumenti, et rikutud on hagejate kaitseõigusi, kuna komisjon ei maininud vastuväiteteatises, et ta kavatseb määratud trahve suurendada piisava hoiatava mõju tagamiseks, siis tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud praktikale on komisjon täitnud oma kohustuse järgida ettevõtja õigust ärakuulamisele, kui komisjon märgib vastuväiteteatises
expressis verbis
, et ta kaalub asjassepuutuvale ettevõtjale trahvi määramist ja märgib trahvi määramise aluseks olevad peamised faktilised ja õiguslikud asjaolud, nagu väidetava rikkumise raskusaste ja kestus, ning selle, kas asjaomane rikkumine pandi toime tahtlikult või hooletusest. Sellest piisab, et anda ettevõtjatele võimalus end kaitsta mitte ainult rikkumise tuvastamise, vaid ka trahvi määramise suhtes (Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas
T-23/99: LR AF 1998
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II-1705
, punkt 199; vt selle kohta ka eespool punktis 65 viidatud kohtuotsus Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 21).
Eeltoodust tuleneb, et trahvisummade kindlaksmääramisel on asjassepuutuvate ettevõtjate kaitseõigus tagatud võimalusega esitada komisjonile märkusi neile etteheidetud rikkumise kestuse, raskusastme ja konkurentsivastase laadi kohta. Lisaks on trahvisumma kindlaksmääramisel ettevõtjate täiendavaks tagatiseks see, et Esimese Astme Kohtul on täielik pädevus ning määruse nr 17 artikli 17 alusel õigus trahvi tühistada või vähendada (eespool punktis 84 viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punkt 200).
Käesolevas asjas märkis komisjon vastuväiteteatises selgelt peamised asjaolud, mida ta kavatseb trahvisummade kindlaksmääramisel arvesse võtta, ja need ei puudutanud üksnes rikkumise kestust ja raskusastet (vastuväiteteatise punktid 353–360), vaid ka muid parameetreid (vastuväiteteatise punkt 361).
See, et komisjon ei märkinud, et ta võib hagejatele määratud trahvide hoiatava mõju tagamiseks kordajat kohaldada, ei tähenda, et ta rikkus nende kaitseõigusi. Nimelt on suuniste kohaselt trahvide hoiatav mõju üks asjaoludest, mille põhjal tuleb rikkumise raskus kindlaks määrata (Euroopa Kohtu 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-219/95 P: Ferriere Nord
vs
. komisjon, EKL 1997, lk I-4411
, punkt 33, ja eespool punktis 72 viidatud kohtuotsus BASF ja UCB
vs.
komisjon, punkt 45). Komisjonilt ei saa nõuda, et ta vastuväiteteatise staadiumis tooks välja veel üksikasjalikumalt kõik asjaolud, mida ta kavatseb trahvisummade kindlaksmääramisel arvesse võtta.
Seega tuleb tagasi lükata ka argument kaitseõiguste rikkumise kohta.
Arvestades kõike eeltoodut, ei saa käesoleva väitega nõustuda.
Teine väide, mille kohaselt on rikutud võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtteid ning kohaldatud vääralt suunistes kehtestatud meetodit
Poolte argumendid
Esiteks väidavad hagejad, et kohaldades hoiatava mõju tagamiseks neile algselt määratud trahvile kordajat 3, rikkus komisjon võrdse kohtlemise põhimõtet. Nimelt oleks hagejatele määratud trahvi hoiatava mõju tagamiseks kohaldatud kordaja pidanud olema sama või ligilähedane kordajale 1,25, mida kohaldati John Menziesele, sest Nintendo oli käibe poolest enam kui 20 korda väiksem Itochust, kuid ainult kaks korda suurem John Menziesest. Käesolevas asjas suurendati aga hagejatele määratud trahvi hoiatava mõju tagamiseks proportsionaalselt sama moodi nagu Itochu trahvi ja kaheksa korda rohkem kui John Menziese trahvi. Absoluutarvestuses suurendati tema trahvi 57 korda rohkem kui John Menziese trahvi.
Teiseks väidavad hagejad, et hoiatava mõju tagamiseks kordaja kasutamine toob kaasa neile määratud trahvi kogusumma suurendamise 99600000 euro võrra. Nad leiavad, et kuna komisjon jättis selgitamata, miks neile tuleb kohaldada kordajat 3 ja miks selline trahvi suurendamine oli vajalik, arvestades, et John Menziese puhul piisas trahvi suurendamisest 1730000 euro võrra, on komisjon rikkunud põhjendamiskohustust.
Vastuseks komisjoni argumendile, et erinevus hagejatele määratud trahvi hoiatava mõju tagamiseks selle suurendamise ja John Menziese trahvi suurendamise vahel on seletatav asjaoluga, et Nintendo oli asjassepuutuvate toodete valmistaja, täpsustavad hagejad, et trahvide suurendamine hoiatava mõju tagamiseks ei peaks tulenema ettevõtjate kohast tootmis- ja turustusahelas, vaid vajadusest tagada konkurentsiõiguse järgimine tulevikus.
Viimaseks märgivad hagejad, et komisjon on rikkunud suuniseid, kohaldades hoiatamise eesmärgil kordajat juba alates trahvi arvutamise teisest faasist. Nende hinnangul peab komisjon kontrollima, kas trahvil on piisavalt hoiatav mõju, alles trahvi lõppsumma kinnitamisel, st pärast trahvi suurendamist rikkumise kestuse ja raskendavate asjaolude esinemise eest.
Komisjon palub kõik hagejate esitatud argumendid tagasi lükata.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Esiteks, mis puudutab argumenti, et komisjon on rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna tema suhtes kohaldatud kordaja oleks pidanud olema sama, mis John Menziese suhtes kohaldatu ehk kordaja 1,25, mitte 3, siis tuleb meenutada, et võrdse kohtlemise põhimõtte kohaselt võib komisjon võrreldavaid olukordi kohelda erinevalt või erinevaid olukordi sarnaselt ainult siis, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (vt Esimese Astme Kohtu 25. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas
T-38/02: Groupe Danone
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II-4407
, punkt 453 ja selles viidatud kohtupraktika).
Esimese Astme Kohus leiab, et Nintendo ja John Menzies ei olnud kaugeltki võrreldavates olukordades: nende turuosad asjassepuutuvate toodete müügis (vastavalt [
konfidentsiaalne
] (
)% ja [
konfidentsiaalne
]%) olid väga erinevad ja lisaks ei olnud võrreldav ka nende positsioon turustussüsteemis (vastavalt toodete valmistaja ja suur ainuturustaja). Seega ei rikkunud komisjon trahvide hoiatava mõju tagamiseks võrdse kohtlemise põhimõtet.
Argumendi osas, et rikutud on põhjendamiskohustust, piisab märkusest, et arvestades trahve puudutavate otsuste põhjendamisele esitatavaid nõudeid (vt eespool punkt 53) ja arvestades otsus põhjendusi 392–396, ei ole otsuses määratud trahvide hoiatava mõju suhtes põhjendamiskohustust rikutud.
Lõpuks ei saa ka nõustuda argumendiga, et komisjon on rikkunud suuniseid seetõttu, et hoiatava mõju tagamiseks oleks trahvi pidanud suurendama alles trahvisumma kindlaksmääramise lõppfaasis.
Selles argumendis on suuniseid valesti tõlgendatud. Nimelt viidatakse hoiatamise eesmärgile suuniste punktis 1A, mille kohaselt „on vaja […] määrata trahvi suurus nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju”. Esimese Astme Kohtul on juba olnud võimalus täpsustada, et selle mõju tagamise vajadus on üldine nõue, millest komisjon peab juhinduma kogu trahvi arvutamise ajal ja see ei eelda ilmtingimata, et nimetatud arvutuse üks osa on konkreetne etapp, milles hinnatakse tervikuna kõiki asjaolusid, mis on selle eesmärgi saavutamiseks kohased (vt selle kohta eespool punktis 72 viidatud kohtuotsus BASF ja UCB
vs.
komisjon, punkt 48 ja viidatud kohtupraktika).
Eespool toodud kaalutlustest nende kogumis järeldub, et väited, milles kritiseeritakse trahvi lähtesumma kindlaksmääramist rikkumise raskuse alusel, tuleb tagasi lükata.
3.
Trahvi lähtesumma suurendamine rikkumise kestuse alusel
Hagiavalduses esitasid hagejad rikkumise kestuse alusel trahvi suurendamise kohta kaks väidet, millest esimese kohaselt on tehtud ilmne hindamisviga ning rikutud õigusnorme ja põhjendamiskohustust seetõttu, et komisjon suurendas trahvi 10% võrra iga rikkumises osalemise aasta eest, ja teise väite kohaselt rikkunud õigusnorme seetõttu, et ta suurendas trahvi rikkumises osalemise esimese aasta eest.
Kuna hagejad teisest väitest loobusid (vt eespool punkt 26), vaatab Esimese Astme Kohus läbi ainult esimese väite.
Poolte argumendid
Esiteks väidavad hagejad, et komisjon on teinud ilmse hindamisvea ja rikkunud õigusnorme sellega, et ta kohaldas maksimaalset trahvi suurendamise määra 10% iga rikkumises osalemise täisaasta eest ehk kokku 65% võrra.
Hagejate hinnangul oleks selline lähenemine olnud kohane ainult juhul, kui rikkumise raskusaste oleks igal aastal olnud sama. Käesolevas asjas see aga nii ei olnud. Nimelt on otsuses märgitud, et rikkumise aktiivsus, mõju ja geograafiline ulatus oli varieeruv. Rikkumine ei olnud nii raske nelja aasta ja kolme kuu pikkusel perioodil ajavahemikus jaanuar 1991 kuni märts 1995 kui kahe aasta ja kaheksa kuu pikkusel perioodil ajavahemikus aprill 1995 kuni detsember 1997. Lisaks ei võtnud komisjon arvesse vastuväiteteatise vastuses hagejate poolt selle kohta esitatud taotlust.
Hagejad leiavad ka, et kohaldades maksimaalset trahvi suurendamise määra 10% iga rikkumises osalemise täisaasta eest, jättis komisjon tähelepanuta oma senise otsustuspraktika vertikaalsetes pikaaegsetes rikkumistes osalemise eest trahvi määramise teemal, mille kohaselt oleks trahvi tulnud suurendada ainult aastate eest, mil rikkumine oli kõige raskem. Näiteks Volkswagen I asjas kohaldas komisjon maksimaalset 10% trahvi suurendamise määra ainult nelja aasta eest, mil rikkumine oli kõige aktiivsem, kuigi rikkumine ise kestis kokku 10 aastat ja kahjustas paralleelkaubandust kogu selle perioodi jooksul.
Teiseks ei ole komisjon põhjendanud või õiguslikult piisavalt põhjendanud, miks ta kaldus kõrvale oma varasemast poliitikast ja otsustuspraktikast.
Kolmandaks, vastuseks komisjoni selgitusele, et trahvi suurendamise maksimaalse määra 10% kohaldamist õigustas rikkumise väga raske rikkumisena kvalifitseerimine kõigi selle toimepanemise etappide suhtes, toonitavad hagejad, et suuniste kohaselt tuleb rikkumise väga rasket laadi arvesse võtta ainult siis, kui määratakse kindlaks trahvi algne summa rikkumise raskuse alusel (suuniste punkt 1A).
Lõpuks, mis puudutab komisjoni argumentatsiooni, et kestuse alusel trahvi maksimaalne suurendamine oli vajalik selleks, et kohandada rikkumise raskuse alusel määratud suhteliselt väikest summat, siis väidavad hagejad vastu, et selline loogika on vastuolus suunistega ning selle tõttu võeti rikkumise raskust arvesse kolm korda: esiteks määrati rikkumise raskuse alusel trahvi lähtesumma 23000000 eurot, teiseks kohaldati hoiatava mõju tagamiseks kordajat, mis komisjoni kohaselt oli samuti seotud rikkumise raskusega, ja kolmandaks kohaldati trahvi suurendamise maksimaalset määra 10% rikkumise kestuse alusel selleks, et kohandada esialgu määratud liiga väikest trahvisummat.
Komisjon vaidleb vastu kõigi nende argumentide põhjendatusele.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Vastavalt suuniste punktile 1B võib komisjon pikaajaliste rikkumiste korral (mis kestavad üle viie aasta) rikkumise raskusastme põhjal määratud trahvisummat suurendada kuni 10% iga rikkumise aasta kohta.
Käesolevas asjas leidis komisjon otsuse põhjenduses 397, et hagejad osalesid rikkumises kuus aasta ja üksteist kuud ehk „pikaajaliselt” suuniste tähenduses, ja ta suurendas trahvi selle kestuse alusel 65%. Nii toimides järgis komisjon tema enda poolt suunistes kehtestatud reegleid. Arvestades rikkumise kestust, ei ole 65% suurendamine antud asjas ebaproportsionaalne.
Asjaolu, et komisjon on jätnud endale õiguse suurendada trahvi kuni 10% iga rikkumise aasta eest, ei kohusta teda seda määra kohaldama rikkumises osalemise aktiivsuse alusel või ka rikkumist osavõtjate osaluse erinevate määrade alusel.
Järelikult ei saa nõustuda argumendiga, et kuna hageja väidetav rikkumine oli väga varieeruva aktiivsuse ja raskusega, oleks komisjon pidanud trahvi suurendama – vähemalt teatud rikkumise perioodi osas – palju väiksemal määral. Trahvi suurendamine rikkumise kestuse alusel ei ole piiratud olukorraga, kus rikkumise kestuse ja konkurentsieeskirjades sätestatud ühenduse eesmärgile põhjustatud suure kahju vahel esineb otsene seos (Esimese Astme Kohtu 12. juuli 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T-202/98, T-204/98 ja T-207/98: Tate & Lyle jt
vs
. komisjon, EKL 2001, lk II-2035
, punkt 106, ja . aasta kohtuotsus
T-203/01: Michelin
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II-4071
, punkt 278).
Vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, ei märkinud komisjon kostja vastuses, et rikkumise kestuse alusel kohaldati trahvi suurendamise maksimaalset määra selleks, et kohandada esialgu rikkumise raskuse alusel määratud liiga väikest trahvisummat, vaid hoopis seda, et raskuse alusel trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel arvestas komisjon rikkumise aktiivsuse varieerumisega.
Hagejate viite kohta komisjoni varasemale otsustuspraktikale, eriti otsusele Volkswagen I asjas, tuleb märkida, et komisjoni otsustuspraktika ei kujuta endast konkurentsi valdkonnas trahvide määramise õiguslikku raamistikku (vt eespool punktis punkt 75 viidatud kohtupraktika).
Neid asjaolusid arvestades ei pidanud komisjon selgitama, miks oli käesolevas asjas rikkumise kestuse alusel kohaldatud trahvi suurendamise määr varasemates otsustes kohaldatust erinev. Komisjon ei rikkunud selles suhtes EÜ artiklist 253 tulenevat põhjendamiskohustust.
Kõigist eespool toodud kaalutlustest järeldub, et väide, mis puudutab trahvi suurendamist rikkumise kestuse alusel, tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
4.
Hagejatele määratud trahvi põhisumma suurendamine raskendavate asjaolude tõttu
Keelatud kokkuleppe sõlmimise eestvedaja või kihutaja rolli arvessevõtmine
Hagejad vaidlustavad eestvedaja või kihutaja rolli, mis neil komisjoni hinnangul rikkumises oli. Nad esitavad selle kohta kaks väidet, millest esimene puudutab ilmset hindamisviga ja õigusnormide rikkumist ning teine vastuolu komisjoni varasema otsustuspraktikaga, mittediskrimineerimise põhimõtte rikkumist ja põhjendamiskohustuse rikkumist.
Esimene väide, mille kohaselt on hagejatele eestvedaja ja kihutaja rolli omistamisega tehtud ilmne hindamisviga ja rikutud õigusnorme
– Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et komisjon on teinud ilmse hindamisvea ja rikkunud õigusnorme, järeldades, et rolli, mis hagejatel rikkumises oli, tuleb käsitleda raskendava asjaoluna ning et seetõttu tuleb nende trahvi suurendada.
Nad meenutavad esiteks, et vertikaalsete rikkumiste korral on toodete valmistaja ja rikkuja eestvedaja roll tegelikult üks ja sama. Hagejad täpsustavad veel, et selleks, et ettevõtja rolli rikkumises saaks käsitleda raskendava asjaoluna, peab ta muutma rikkumise või ettevõtja osavõtu sellest rikkumisest laadilt raskemaks, kui see oleks olnud ilma tema osavõtuta rikkumise eestvedajana.
Käesolevas asjas ei tulene ühestki otsuse osast esiteks, et Nintendo roll oleks olnud midagi enamat kui toodete valmistaja roll, ja teiseks, et see oleks rikkumise raskemaks muutnud.
Täpsemalt viitavad Nintendo rollile kui keelatud kokkuleppe eestvedajale ja kihutajale kolme tüüpi käitumine, nagu on väljendatud otsuse põhjendustes 228-238, nimelt rikkumise „kontroll”, „täideviimine” ja „järgimine”. „Kontroll” tähendab paralleelkaubanduse kontrollimist ja „järgimine” asjaolu, et NOE kasutas vajaduse korral teiste Nintendo kontserni ettevõtjate tuge. Kumbki käitumisviis ei muutnud raskemaks ei rikkumist ega Nintendo rolli selles rikkumises. Rikkumise „täideviimise” osas nähtub otsuse põhjendusest 237, milles seda küsimust käsitletakse, et Nintendot mõjutasid oluliselt tema sõltumatud turustajad. Need asjaolud väljendavad seega – vähemalt osaliselt – reaktsiooni turustajate palvetele tegutseda, mitte „rikkumise kõrgetasemelist organiseeritust ja toimepanemist”, nagu väidab komisjon kostja vastuses.
Repliigis toonitasid hagejad, et komisjon viitas oma varasemale otsustuspraktikale horisontaalseid kokkuleppeid puudutavates asjades. Seeläbi möönis komisjon, et hagejaid tuleb kohelda nagu kartelli liikmeid, keeldudes nende suhtes aga koostööteatiste kohaldamisest.
Komisjon vaidleb vastu kõigile hagejate argumentidele.
– Esimese Astme Kohtu hinnang
Kõigepealt on oluline toonitada, et „juhi” rolli arvessevõtmine on kooskõlas nii kohtupraktika kui ka suunistega.
Kohtupraktikast tuleneb, et kui rikkumise on toime pannud mitu ettevõtjat, siis tuleb trahvisummade kindlaksmääramisel uurida iga ettevõtja osaluse suhtelist raskusastet (Euroopa Kohtu 16. detsembri 1975. aasta otsus liidetud kohtuasjades
40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73: Suiker Unie jt
vs
. komisjon, EKL 1975, lk 1663
, punkt 623), mis tähendab eelkõige seda, et kindlaks tuleb teha nende roll rikkumises ajal, mil nad sellest osa võtsid (vt selle kohta Euroopa Kohtu . aasta otsus kohtuasjas
C-49/92 P: komisjon
vs
. Anic Partecipazioni, EKL 1999, lk I-4125
, punkt 150). Sellest järeldub eelkõige, et ühe või mitme ettevõtja tegutsemist keelatud kokkuleppe „juhina” (
chef de file
) tuleb trahvisumma arvutamisel arvesse võtta, kuna sellise rolliga ettevõtjad peavad võrreldes teiste ettevõtjatega kandma selle eest erilist vastutust (vt selle kohta Euroopa Kohtu . aasta otsus liidetud kohtuasjades
96/82-102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ja 110/82: IAZ International Belgium jt
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 3369
, punktid 57 ja 58, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-298/98 P: Finnboard
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I-10157
, punkt 45; Esimese Astme Kohtu . aasta otsus kohtuasjas
T-347/94: Mayr-Melnhof
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II-1751
, punkt 291).
Suuniste punktis 2, mille pealkiri on „Raskendavad asjaolud”, on kehtestatud mitteammendav loetelu asjaoludest, mille alusel võib trahvi põhisummat suurendada ja sinna kuulub ka „rikkumise eestvedamine või algatamine”.
Käesolevas asjas on oluline märkida, et komisjon viitas mitmele asjaolule, järeldades, et Nintendo oli asjassepuutuva rikkumise eestvedaja ja sellele kihutaja (vt otsuse põhjendused 228–238 ja 406). Komisjon tõendas, et Nintendo kontrollis, täitis ja tagas teatud selliste meetmete järgimise, mille eesmärk oli paralleelkaubanduse piiramine.
Esimese Astme Kohus asub seisukohale, et komisjon ei ole teinud vigu, järeldades, et faktilised asjaolud, mille asetleidmist ei ole hagejad vaidlustanud, tõendasid, et Nintendo oli rikkumise eestvedaja ja sellele kihutaja.
Vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, ei ole ettevõtja „eestvedajaks” kvalifitseerimiseks ja talle määratud trahvisumma suurendamiseks vaja tõendada, et kui ettevõtjal ei oleks teatud rolli olnud, oleks toimepandud rikkumine olnud kergem. Selles argumendis aetakse segamini rikkumise kui terviku raskuse hindamine ja kergendavate ja raskendavate asjaolude uurimise käigus teostatav iga ettevõtja suhtelise osaluse raskusastme hindamine.
Samuti ei saa hagejad väita, et rikkumise eestvedaja või sellele kihutaja rolli saab eristada ainult horisontaalsetes kartellides, mitte vertikaalsetes kokkulepetes, millega on tegemist käesolevas asjas. Nimelt asjaolu, et selliste piirangute puhul ühtib see roll toodete valmistaja rolliga, ei välista sellise raskendava asjaolu arvessevõtmist trahvisumma arvutamisel.
Lõpuks, mis puudutab argumenti selle järelduse vastuolulisuse kohta, et kuigi Nintendo oli rikkumise eestvedaja, keeldus komisjon koostööteatist kohaldamast, tuleb täheldada, et hagejad ei ole märkinud, kuidas on trahvisummade arvutamisel koostööteatis seotud ettevõtjate suhtes kohaldatavate raskendavate asjaolude esinemise hindamisega.
Seega tuleb käesolev väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide, mille kohaselt ei ole järgitud komisjoni varasemat otsustuspraktikat ning rikutud on mittediskrimineerimise põhimõtet ja põhjendamiskohustust
– Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et kohaldades trahvi suurendamise määra 50%, arvestades Nintendo rikkumise eestvedaja ja sellele kihutaja rolli, kaldus komisjon kõrvale varasemast otsustuspraktikast vertikaalsete rikkumiste alal. Kõrvalekalle on nii suur, et see on käsitletav mittediskrimineerimise põhimõtte rikkumisena. Nimelt ei olnud Nintendo roll olulisem kui toodete valmistajate roll varasemates asjades, mis puudutasid vertikaalseid kokkuleppeid ja milles suurendati trahvi raskendavate asjaolude esinemise tõttu palju vähem, näiteks 20% võrra Volkswagen I ja II asjades.
Lisaks ei ole komisjon põhjendanud või ei ole põhjendanud õiguslikult piisavalt, miks ta kaldus kõrvale oma varasemast poliitikast ja otsustuspraktikast.
Komisjon vaidleb vastu kõigile hagejate esitatud argumentidele.
– Esimese Astme Kohtu hinnang
Argumendi kohta, et komisjon kaldus kõrvale oma senisest otsustuspraktikast vertikaalsete rikkumiste alal, piisab meeldetuletusest, et komisjoni varasem otsustuspraktika ei kujuta endast konkurentsi valdkonnas trahvide määramise õiguslikku raamistikku (vt eespool punktis 75 viidatud kohtupraktika). Järelikult tuleb tagasi lükata ka argument mittediskrimineerimise põhimõtte rikkumise kohta, mis põhineb käesolevas ja teistes asjades kohaldatud trahvi suurendamise erinevustele.
Eeltoodut arvestades ei pea komisjon ka selgitama, miks suurendati käesolevas asjas trahvi erineva summa võrra võrreldes tema varasemate otsustega. Igal juhul on otsuses (vt põhjendused 228-238 ja 406) selgelt märgitud asjaolud, mida komisjon arvesse võttis, ja järelikult vastab otsus kohtupraktikast tulenevatele põhjendamise nõuetele (vt punkt 53 eespool). Komisjon ei rikkunud seega EÜ artiklist 253 tulenevat põhjendamiskohustust.
Seega tuleb käesolev väide tagasi lükata.
Hagejatele määratud trahvi suurendamine rikkumise jätkamise eest
Teise võimalusena märgivad hagejad, et komisjon ei ole raskendava asjaoluna rikkumise jätkamise eest kunagi kohaldanud nii suurt trahvi suurendamise määra (25%) ega määranud nii suurt rahalist karistust (28500000 eurot). Selline trahvi suurendamine on ilmselgelt liigne võrreldes eelkõige trahvi lähtesummaga suuruses 23000000 eurot, mis määrati rikkumise raskuse alusel.
Komisjon vaidleb kõigile nendele argumentidele vastu.
Esimese Astme Kohus tuletab meelde, et komisjonil on õigus võtta raskendava asjaoluna arvesse asjaolu, et ettevõtja jätkas rikkumise toimepanemist ka pärast uurimise algust, kuna selline tegutsemine annab tunnistust keelatud kokkuleppe poolte erilisest sihikindlusest rikkumist jätkata hoolimata sellest, et neid võidakse selle eest karistada (vt eespool punktis 84 viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punkt 369).
Käesolevas asjas ei vaidlusta hagejad mitte trahvi sellise suurendamise põhimõtet ennast, vaid kohaldatud suurendamise määra.
Rikkumise jätkamise eest Nintendole määratud trahvi suurendamine 25% võrra on aga käesoleva asja asjaolusid arvestades põhjendatud. Nimelt nähtub otsuses komisjoni poolt väljatoodud faktidest, mille sisu ei ole vaidlustatud, et NOE ja NCL jätkasid õigusvastast tegevust pärast komisjoni uurimisest teadasaamist. Otsuse põhjenduses 410 märgitud faktid tõendavad ka just NOE ja NCL-i erilist tahet rikkumist jätkata aastatel 1996 ja 1997 ehk peaaegu kaks aastat pärast uurimisest teadasaamist hiljemalt 1995. aasta juunis.
Eeltoodud asjaolusid arvestades oli komisjonil õigus käsitleda hagejate poolt rikkumise jätkamist raskendava asjaoluna ja seega suurendada neile määratud trahvi 25% võrra.
Seetõttu tuleb käesolev väide tagasi lükata.
5.
Hagejatele määratud trahvisumma vähendamine kergendavate asjaolude esinemise tõttu
Hagejad leiavad, et nende koostööd ja kõiki kergendavaid asjaolusid arvestades oleks nende trahvi tulnud vähendada palju rohkem kui 25%, mida nende suhtes kohaldati. Nimelt esines mitmeid asjaolusid, mille alusel oleks saanud käesolevas asjas trahvi veelgi enam vähendada, nagu koostööteatise kohaldamine, võrdne kohtlemine John Menziesega, hagejate pakutud koostöö õige kvalifitseerimine ja kolmandatele isikutele makstud hüvitise arvestamine ja programmi loomine konkurentsiõigusega kooskõlas tegutsemise eesmärgil.
Esimene väide, mille kohaselt on rikutud õigusnorme ja tehtud ilmne hindamisviga, kuna komisjon keeldus kohaldamast koostööteatist
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et kuna komisjon keeldus kohaldamast koostööteatist ja ei võimaldanud seega nende trahvi vähendada maksimaalse 50% määra alusel, mis on sätestatud nimetatud teatise punktis D, rikkus komisjon õigusnorme ja tegi ilmse hindamisvea.
Hagejad leiavad, et nad tunnistasid rikkumise vabatahtlikult üles ja tegid komisjoniga igakülgset koostööd alates 23. detsembrist 1997. Nintendo oli seega esimene ettevõtja, kes vabatahtlikult oma süüd tunnistas ja seega esimene ettevõtja, kes komisjoniga koostööd tegi. Hagejate teada ei ole ühelgi muul juhul nii ulatuslikku ja omaalgatuslikku koostööd tehtud kui käesolevas asjas.
Mis puudutab täpsemalt komisjoni keeldumist kohaldada koostööteatist põhjusel, et käesolevas asjas on tegemist vertikaalse rikkumisega, mitte salajase kartellikokkuleppega, siis väidavad hagejad, et selline keeldumine on vastuolus asjaoluga, et karistuse seisukohast käsitleti vaidlusalust kokkulepet nagu salajast kartellikokkulepet. Hagejate arvates ei saa komisjon üheaegselt väita, et trahvi suurust õigustas asjaolu, et rikkumine oli võrreldav horisontaalse kartellikokkuleppega, ja samas kergendavate asjaolude uurimisel eitada, et tegemist oli viimati nimetatud kokkuleppega. Lisaks peaks koostööteatise alusel trahvi vähendamist õigustav mis tahes käitumine olema käsitletav „kergendava asjaoluna” suuniste tähenduses. Seega on komisjon trahvi määramisel kohustatud arvesse võtma kõiki kergendavaid asjaolusid ja eelkõige neid, mis on välja toodud koostööteatises.
Hagejad leiavad, et neile tuleks vähemalt kohaldada koostööteatise punkti D lõike 2 esimest ja teist taanet, mis näevad ette trahvi vähendamise 10–50%, esiteks juhul, kui ettevõtja esitab enne vastuväiteteatise saatmist komisjonile informatsiooni, dokumente või teisi tõendeid, mis aitavad toime pandud rikkumise olemasolu kinnitada, ja teiseks juhul, kui pärast vastuväiteteatise saamist teatab ettevõtja komisjonile, et ta ei vaidle vastu komisjoni süüdistuste aluseks olevate faktide sisulisele õigsusele.
Nimelt esindasid hagejate poolt vabatahtlikult enne vastuväiteteatise saatmist esitatud dokumendid 74% dokumentidest, millele komisjon tugines vastuväiteteatises, ja 84% dokumentidest, millele komisjon tugines otsuses. Komisjon on seda vastuväiteteatise punktis 216 ka tunnistanud. Lisaks ei võtnud hagejad omaks mitte ainult vastuväiteteatises komisjoni tuvastatud fakte, vaid nad nõustusid ka nende alusel tehtud järeldusega.
Hagejad leiavad, et arvestades kõiki neid asjaolusid, oleks nende trahvi tulnud vähendada maksimaalse 50% võrra, mis on ette nähtud koostööteatise punktis D. See oleks olnud ka kooskõlas komisjoni otsustuspraktikaga trahvi ulatuslike vähendamiste teemal asjades, milles vähendati 30–50% selliste ettevõtjate trahve, kes tegid ilmselgelt ebatäielikumat ja piiratumat koostööd kui hagejad.
Nad viitavad eelkõige otsusele nn Nathan Bricoluxi asjas (komisjoni 5. juuli 2000. aasta otsuse 2001/135/EÜ [EÜ] artikli 81 kohaldamise menetluses (juhtum COMP.F.1 36.516 – Nathan-Bricolux (
EÜT 2001, L 54, lk 1
), põhjendus 134), milles komisjon vähendas trahvi 40% võrra koostöö eest, mis ei olnud nii ulatuslik, et vabatahtlikult oleks dokumentaalseid tõendeid edastatud. Nad toovad välja ka eelisoleeritud torude asja, milles kohus vähendas ABB trahvi 30% selle eest, et komisjonile esitati teavet keelatud kokkuleppe alge kohta, mis aitas kaasa rikkumise asjaolude kindlakstegemisele, ja märgivad ära eraldiseisva trahvi vähendamise selle eest, et pärast vastuväiteteatise saatmist asjaolusid ei vaidlustatud.
Hagejad ei nõustu ka komisjoni argumendiga, et juhul, kui koostööd ei tehta kiiresti, on tõenditel vähem kaalu. Hagejaid oli juba karistatud 25% trahvi suurendamisega rikkumise jätkamise kui raskendava asjaolu eest, mistõttu trahvi vähendamine väikses ulatuses hilise koostöö eest tähendas ühe asjaolu kahekordset arvessevõtmist ja
non bis in idem
põhimõtte rikkumist. Igal juhul ei sõltu trahvi vähendamine koostöö eest tõendite esitamise kronoloogilisest järjekorrast (vt selle kohta komisjoni 7. juuni 2000. aasta otsus 2001/418/EÜ [EÜ] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamise menetluses (juhtum COMP/36.545/F3 – aminohapped;
EÜT 2001, L 152, lk 24
), ja komisjoni . aasta otsus 2002/742/EÜ [EÜ] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamise menetluses (juhtum COMP/E-1/36.604 – sidrunihape;
EÜT 2002, L 239, lk 18
).
Komisjon vaidleb vastu kõigile hageja argumentidele.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Esiteks tuleb märkida, et käesolevas asjas ei ole koostööteatis kohaldatav. Nimetatud teatistest, mille eesmärk on julgustada ettevõtjaid üles andma kartelle, mida on eriti raske tuvastada, tuleneb selgelt, et seda kohaldatakse ainult horisontaalsetele rikkumistele, nagu kartellid. Vastavalt selle teatise punkti A lõike 1 esimesele lõigule kohaldatakse teatist „salajastele kartellidele, mille eesmärk on kehtestada hinnad, jaotada tootmis- või müügikvoodid, jagada omavahel turud või keelata import või eksport”.
Samuti ei ole tulemuslik hagejate argument, milles väidetakse, et hagejatel oli õigus koostööteatise kohaldamisele analoogia alusel, kuna käesolevas asjas arutatavat rikkumist käsitleti karistuse seisukohast kartellikokkuleppena. Nagu toonitab ka komisjon, puudub otsene seos rikkumise väga raskeks kvalifitseerimise ja haldusmenetluses tehtud koostöö hindamise vahel. Ei saa ka nõustuda sellega, et komisjon oli kohustatud trahvi rohkem vähendama – nimelt oli ta varem järeldanud, et rikkumise jätkamise tõttu esines raskendav asjaolu.
Seetõttu ei saa hagejad tugineda koostööteatisele ega normidele, mille alusel nad väidavad omavat koostöö eest õigust trahvi vähendamisele suuremas ulatuses.
Teiseks, mis puudutab hagejate koostöö ulatuse hindamist, siis tuleb meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kaalutakse trahvi vähendamist koostöö eest haldusmenetluses siis, kui ettevõtja kergendab komisjoni ülesannet rikkumine tuvastada (vt Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas
T-311/94: BPB de Eendracht
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II-1129
, punkt 325, ja . aasta otsus kohtuasjas
T-338/94: Finnboard
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II-1617
, punkt 363). Koostöö eest trahvi vähendamise õigustamiseks peab ettevõtja käitumine lihtsustama komisjoni ülesannet, mis seisneb ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumiste tuvastamises ja nende eest karistamises (vt Esimese Astme Kohtu . aasta otsus liidetud kohtuasjades
T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00: JFE Engineering jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II-2501
, punkt 499 ja viidatud kohtupraktika).
Kuigi komisjon ei saa keelatud kokkuleppe poolte koostöö hindamisel jätta arvestamata võrdse kohtlemise põhimõtet – küsimust, mida uuritakse järgmisena –, on tal lai kaalutlusõigus keelatud kokkuleppe erinevate poolte koostöö kvaliteedi ja kasulikkuse hindamisel (vt Euroopa Kohtu 10. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-328/05 P: SGL Carbon
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I-3921
, punkt 88). Seega ei ole lubatud üksnes ilmne hindamisviga.
Käesolevas asjas ei luba miski järeldada, et komisjon on teinud ilmselge hindamisvea, kohaldades hagejatele koostöö eest trahvi vähendamise määra 25%. Täpsemalt, isegi kui eeldada, et koostööteatis on kohaldatav, ei ole määrav asjaolu, et koostöö on olnud ulatuslikum kui lihtsalt faktide sisulise õigsuse mittevaidlustamine, kuna komisjonil on selle teatise alusel kohaldatava trahvi vähendamise taseme üle otsustamisel lai kaalutlusõigus.
Siiski tuleb veel ka uurida, kas komisjon ei rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet, vähendades John Menziesele määratud trahvi palju rohkem kui hagejatele määratud trahvi.
Teine väide, mille kohaselt on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet ja põhjendamiskohustust
Poolte argumendid
Hagejad väidavad esiteks, et komisjon on rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna ta kohaldas nende suhtes koostöö eest trahvi vähendamise määra 25% ja John Menziesele määra 40%, kuigi hagejate vabatahtlik koostöö oli John Menziese koostööst varasem ja palju ulatuslikum.
Vastuseks komisjoni argumendile, et 23. detsembri 1997. aasta kiri on vaid koostöö tegemise ettepanek, täpsustavad hagejad, et nii vastuväiteteatises (punkt 217) kui otsuses (põhjendus 458) kinnitas komisjon, et Nintendo tunnistas rikkumise üles 1997. aasta detsembris. Igal juhul ei pea kokkuleppe pool selleks, et tal tekiks koostööteatise punkti D lõike 2 alusel õigus trahvi vähendamisele 50% võrra, olema esimene tõendeid esitav isik. Tegelikult oleneb trahvi vähendamise protsent esitatud tõendite väärtusest. Hagejad on lisanud repliigile need komisjonile esitatud tõendid, mis juba iseenesest oleksid pidanud õigustama vähemalt 50% trahvi vähendamist.
Hagejad leiavad ka, et otsuses ei põhjendatud erinevat kohtlemist võrreldes John Menziesega õigesti.
Hagejate argumendi kohta, et nende koostöö oli varasem John Menziese koostööst, märgib komisjon, et selles argumendis tuginetakse ainult komisjonile saadetud 23. detsembri 1997. aasta kirjale. See kiri on aga vaid koostöö tegemise ettepanek, mis konkretiseerus hiljem, täpsemalt ehk pärast John Menziese koostöö algust . Nimetatud kiri ei sisaldanud nimelt varasemate kirjalike tunnistuste eitust ega rikkumise ülestunnistamist. Hagejad muidugi kinnitasid selles teatud asjaolusid, märkimata aga, millega täpselt tegu, mistõttu komisjonil ei olnud võimalik tugineda ainult sellele kirjale kui tõendile hagejate rikkumises osalemise kohta.
Samuti ei ole põhjendatud argument puuduliku põhjenduse kohta, kuna otsuses on välja toodud põhjused, miks hagejate trahvi vähendati väiksemal määral – nimelt John Menzies tegi koostööd kiiremini ja hagejate poolt 21. jaanuaril 1998 esitatud teabel oli väiksem tõenduslik jõud (otsuse põhjendus 455-460).
Esimese Astme Kohtu hinnang
Suuniste punkti 3 kuuendast taandest, mis kuulub käesolevas asjas kohaldamisele, tuleneb, et ettevõtjale määratud trahvi põhisummat võib vähendada, kui ettevõtja teeb menetlustes sellist tõhusat koostööd, mis jääb välja koostööteatise kohaldamisalast.
Kohtupraktikast tuleneb, et komisjon ei saa keelatud kokkuleppe uurimiseks algatatud haldusmenetluses ettevõtjate osutatud koostöö hindamisel jätta arvestamata ühenduse õiguse üldpõhimõtete hulka kuuluvat võrdse kohtlemise põhimõtet, mida väljakujunenud kohtupraktika kohaselt rikutakse üksnes juhul, kui sarnaseid olukordi koheldakse erinevalt või kui erinevaid olukordi koheldakse ühetaoliselt siis, kui selline kohtlemine ei ole objektiivselt põhjendatud (vt eespool punktis 95 viidatud kohtupraktika).
Ettevõtjate koostöö mahu hindamine ei tohi sõltuda täiesti juhuslikest teguritest. Ettevõtjate erinev kohtlemine peab seega tulenema võrreldamatust koostöö mahust, eelkõige kui see seisnes erineva informatsiooni edastamises või selle edastamises haldusmenetluse erinevates staadiumides või mitteanaloogsetes tingimustes (vt eespool punktis 95 viidatud kohtuotsus Groupe Danone
vs.
komisjon, punkt 454 ja viidatud kohtupraktika).
Samuti, kui ettevõtjad esitavad komisjonile haldusmenetluse samas staadiumis ja analoogses olukorras sarnast teavet faktiliste asjaolude kohta, mida neile ette heidetakse, tuleb nendepoolset koostöö taset pidada võrreldavaks ja neid ettevõtjaid tuleb määratavate trahvisummade kindlaksmääramisel kohelda võrdselt (vt selle kohta eespool punktis 160 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt
vs.
komisjon, punktid 501 ja 573 ja viidatud kohtupraktika).
Komisjon tõi John Menziese koostöö ulatuse kohta käesolevas asjas välja järgmised asjaolud:
—
John Menziese 13. jaanuari 1998. aasta avaldus oli tehtud omaalgatuslikult (otsuse põhjendus 455);
—
nimetatud avaldus aitas kaasa John Menziese ja Nintendo vahelise paralleelkaubanduse tõkestamisele suunatud ulatusliku koostöö tõendamisele (otsuse põhjenduse 456 esimene lause);
—
nimetatud avaldus sisaldas teavet John Menziese tegevuse kohta, mille eesmärk oli passiivne müük ekspordiks (otsuse põhjenduse 456 teine lause).
Nintendo koostöö kohta märgib komisjon järgmist:
—
Nintendo tunnistas nende asjaolude tõelevastavust 23. detsembril 1997 (otsuse põhjendus 94 ja põhjenduse 458 esimene lause);
—
Nintendo edastas komisjonile pärast John Menziest mitmeid dokumente 1998. aasta 21. jaanuaril, ja , mis „aitasid kaasa” rikkumise toimepanemise tõendamisele ja täiendasid teavet, mis komisjonil oli asjaolude kohta juba nii enda uurimise tulemusel kui John Menziese esitatud dokumentide alusel (otsuse põhjenduse 458 esimene ja teine lause);
—
need dokumendid osutusid „kasulikuks” mitme ettevõtja rikkumises osalemise ja rikkumise geograafilise ulatuse tõendamiseks (otsuse põhjenduse 458 kolmas lause).
Eeltoodud seisukohtadest nähtub, et komisjon on selgelt välja toonud need asjaolud, mida ta ettevõtjate koostöö eest trahvide vähendamisel arvesse võttis, ja et selle kergendava asjaolu kohaldamisel on põhjendamiskohustust täidetud.
Et teha kindlaks, kas ettevõtjate koostöö vahel oli märkimisväärne erinevus, tuleb võrdse kohtlemise põhimõtte järgimise aspektist võrrelda nende koostöö ulatust nii ajalisest seisukohast, mis tähendab, et esiteks uuritakse, millises staadiumis koostööd tehti, kui ka kvaliteedi seisukohast, mis tähendab, et edasi võrreldakse ettevõtjate koostöö tegemise tingimusi ja selle koostöö raames iga ettevõtja poolt edastatud teabe asjassepuutuvust (vt eespool punkt 172).
Esiteks, haldusmenetluse staadiumi osas, milles ettevõtjad koostööd tegid, tuleb märkida, et käesolevas asjas ei ole vaidlustatud seda, et John Menzies tegi tõhusat koostööd natuke varem kui hagejad. John Menzies tegi omaalgatuslikku koostööd 13. jaanuari 1998. aasta avalduse esitamisega, samas kui hageja alustas koostööd alles . Asjaolu, et hagejad hakkasid komisjoniga koostööd tegema kaheksa päeva pärast John Menziest, ei ole iseenesest piisav õigustus koostöö eest John Menziese trahvi vähendamisele suuremas ulatuses, kui seda kohaldati Nintendole.
Tuleb meenutada, et selleks, et koostööd oleksid käsitletavad võrreldavatena, ei pea ettevõtjad seda olema kindlasti teinud samal päeval, vaid samas menetluse staadiumis.
Otsusest ega toimikust ei nähtu, et kuupäev, mil John Menzies koostööd tegi ja kuupäev, mil Nintendo komisjonile teavet edastas, kuuluksid komisjoni uurimise esinevatesse staadiumidesse. Vastuseks Esimese Astme Kohtu küsimusele kinnitas komisjon kohtuistungil, et Nintendo esitatud andmed keelatud kokkuleppe eksisteerimise kohta esitati samas haldusmenetluse staadiumis kui John Menziese teave.
Eeltoodust tuleneb, et nõustuda ei saa komisjoni argumendiga, et Nintendo esitatud informatsioon ja dokumendid olid väiksema väärtusega kui John Menziese esitatu, kuna need esitati hiljem. Seega ei saanud ükski ajalist järjestust puudutav asjaolu koostöö väärtuse võrdleval hindamisel olla määrav (vt selle kohta eespool punktis 95 viidatud kohtuotsus Groupe Danone, punkt 467).
Edasi, mis puudutab komisjoniga tehtud ettevõtjate koostöö tingimusi, siis tuleneb otsusest selgelt, et nii Nintendo kui John Menzies esitasid omaalgatuslikult dokumente, mis aitasid tuvastada rikkumise ja selle geograafilise ulatuse.
Lõpuks, mis puudutab vastavalt John Menziese ja Nintendo esitatud teabe sisu, siis tuleb märkida, et komisjoni hinnangul aitasid NOE poolt 4. aprillil 1996 John Menziesele saadetud kiri ja John Menziese poolt sellele kirjale saadetud vastus „oluliselt kaasa […] paralleelkaubanduse tõkestamisele suunatud ulatusliku koostöö tõendamisele” (vt otsuse põhjendus 456). Toimikust, eriti hagejate poolt kohtuistungil esitatud dokumentidest, millele komisjon oma vastuse esitas (vt eespool punkt 28), nähtub, et need kaks kirja, millele viidatakse otsuse põhjendustes 127–131, esitas omaalgatuslikult mitte ainult John Menzies, vaid ka Nintendo.
Seega tuleb Nintendo koostööd komisjoni algatatud menetluses pidada võrreldavaks John Menziese koostööga. Nintendo suhtes oleks seega pidanud kohaldatama sama trahvi vähendamise määra, mida kohaldati John Menziesele, st 40%, kuna need kaks ettevõtjat esitasid mõlemad asjassepuutuvaid dokumente menetluse samas staadiumis.
Lisaks, mis puudutab küsimust, kas hagejate trahvi peaks vähendama suuremal määral kui 40%, nagu nad väidavad, siis tuleb märkida, nagu täheldas ka komisjon otsuse põhjenduses 458, et hageja poolt 1998. aasta 21. jaanuaril, ja omaalgatuslikult esitatud muud dokumendid mitte ainult ei täiendanud teavet, mis komisjonil asjaolude kohta juba tema enda uurimise tulemusel oli, vaid osutusid „kasulikuks mitme ettevõtja rikkumises osalemise ja rikkumise geograafilise ulatuse tõendamisel”.
Eelkõige dokumendist, mille hagejad kohtuistungil esitasid ja millele komisjon oma vastuse esitas, nähtub, et teatud arv otsuses esitatud seisukohti, mis on märgitud põhjendustes 103–108, 110, 116–119, 122–125, 127–130, 132, 133, 136, 138–150, 152–157, 160, 164 ja 167 (Ühendkuningriigis ja Iirimaal toimunud sündmuste kohta), põhjendustes 170–181 (Hispaanias toimunud sündmuste kohta), põhjendustes 182, 184 ja 185 (Madalmaades toimunud sündmuste kohta), põhjendustes 187–189 (Prantsusmaal toimunud sündmuste kohta), põhjendustes 190–197 (Belgias ja Luxembourgis toimunud sündmuste kohta), põhjendustes 199–201 (Saksamaal toimunud sündmuste kohta), põhjendustes 204 ja 206–209 (Kreekas toimunud sündmuste kohta), põhjendustes 210, 211 ja 213 (Portugalis toimunud sündmuste kohta), põhjendustes 214–215 ja 217–219 (Itaalias toimunud sündmuste kohta), põhjendustes 223, 224, 226 ja 227 (Taanis, Norras, Rootsis, Soomes ja Islandil toimunud sündmuste kohta), põhinevad Nintendo esitatud teabel. Selle kohta on ka oluline märkida, et just Nintendol kui kõigi vaidlusaluste turustuslepingute poolel oli võimalik esitada nii täpset teavet nende lepingute tingimuste ja täitmise kohta.
Samas tuleb asuda seisukohale, et olenemata esitatud teabe mahukusest, ei olnud need dokumendid komisjonile hädavajalikud, et tuvastada vaidlusaluses asjas keelatud kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuste olemasolu ja seega ka süükspandud rikkumine. Erinevalt 4. ja . aasta kirjadest (vt eespool punkt 182) ei saanud nimelt Nintendo esitatud teavet üksi kasutada peamise tõendusmaterjalina otsuse osas, milles tuvastati rikkumine Nintendo toodetud videomängukonsoolide ja nendega ühilduvate videomängukassettide turul. Selle kohta on oluline meenutada, et teave, mille alusel jõuti põhjendustes 103–108, 110, 116–119, 122–125, 127–130, 132, 133, 136, 138–150, 152–157, 160, 164, 167, 170–182, 184, 185, 187–197, 199–201, 204, 206–211, 213–215, 217–219, 223, 224, 226–227 esitatud seisukohtadele, võimaldas ainult täpselt kindlaks määrata rikkumises osalenud turustajate isikud ja rikkumise geograafilise ulatuse.
Samuti nähtub toimikus olevast teabest, et teatud osa sellest teabest, nimelt selle osa, millele otsuses põhinetakse põhjenduses 103 (Nintendo UK Ltd ja Nintendo vahel sõlmitud turustuslepingu olemasolu, kestus ja tingimused), põhjendustes 108, 110, 123, 167 (Nintendo ja The Games’i vahel sõlmitud turustuslepingutega seotud asjaolud), põhjendustes 170, 171, 176 (Nintendo España, SA ja Nintendo vahel sõlmitud turustuslepingu olemasolu, kestus ja tingimused), põhjenduses 182 (Nintendo Netherlands BV ja selle klientide vahel sõlmitud formaalsete lepingute tingimused), põhjenduses 189 (Nintendo France SARL-i saadetud kiri, mis puudutas Prantsusmaalt eksportimise riske), põhjendustes 190, 191, 194, 196 (Belgia ja Luxembourgi turustuslepingute olemasolu ja tingimused), põhjenduses 199 (paralleelne eksport Saksamaalt), põhjenduses 204 (Itochu Hellas EPE ja Nintendo vahel sõlmitud turustuslepingu tingimused), põhjendustes 210, 211 (Nintendo ja tema Portugali turustajatega sõlmitud turustuslepingute tingimused ja kestus), põhjendustes 214, 215 (Nintendo ja tema Itaalia turustajatega sõlmitud turustuslepingute tingimused ja kestus), sai komisjon vastusena informatsiooninõudele, mille ta hagejatele saatis (vt eelkõige otsuse põhjendused 86–93 ja eriti põhjendused 86 ja 87, milles viidatakse komisjoni palvele esitada teavet just turustajate ja tütarettevõtjate kohta ning Nintendo ja tema Prantsusmaa, Saksamaa, Itaalia, Ühendkuningriigi, Kreeka ja Portugali turustajatega sõlmitud formaalsete turustuslepingute sisu kohta) ja mille eest trahvi vähendamine koostöö alusel on välistatud, kuna see vastamine tähendas vaid hagejate poolt määruse nr 17 artikli 11 lõigetest 4 ja 5 tulenevate kohustuste täitmist (vt selle kohta eespool punktis 95 viidatud kohtuotsus Groupe Danone
vs.
komisjon, punkt 451 ja viidatud kohtupraktika). Seega teave keelatud kokkuleppe geograafilise ulatuse ja selles osalevate turustajate isikute kohta ei õigusta trahvi täiendavat vähendamist Nintendo tõhusa koostöö eest. Komisjon sai nimelt keelatud kokkuleppe geograafilise ulatuse ja selles osalevate turustajate isikud kindlaks teha ilma hagejate poolt omaalgatuslikult esitatud teabeta.
Nendest kaalutlustest tuleneb, et Nintendo koostöö ei õigusta talle määratud trahvi vähendamist suuremal määral kui 40%.
Kõike eeltoodut arvestades tuleb käesoleva väitega osaliselt nõustuda ja teha otsust muutev kohtuotsus, kohaldades hagejatele sama trahvi vähendamise määra, mida kohaldati John Menziesele. Otsuse muutmise konkreetseid tagajärgi täpsustatakse allpool.
Kolmas väide, mille kohaselt on rikutud kaitseõigusi, kuna Nintendo jõupingutusi on moonutatud
Poolte argumendid
Hagejad leiavad, et komisjon on rikkunud nende kaitseõigusi, muutes nendele kahjulikult asjas faktidele antud hinnanguid ja/või õiguslikke järeldusi, mis ta nende hinnangute alusel tegi. Hagejad märgivad, et vastuväiteteatise punktis 216 kinnitas komisjon, et ta on arvesse võtnud „hagejate panust rikkumise toimepanemise tõendamisel”, kuid otsuses märkis ta, et esitatud dokumendid aitasid ainult kinnitada, et rikkumine on toime pandud.
Komisjon palub käesoleva väite tagasi lükata.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et hagiavalduses on hagejad palunud ainult neile määratud trahvi tühistamist või selle summa vähendamist.
Seega tuleb käesolev väide tulemusetuks tunnistada, kuna hagejad ei ole suutnud näidata, kuidas vastuväiteteatise ja otsuse terminoloogia erinevus nende panuse osas rikkumise toimepanemise tõendamisse võis mõjutada neile määratud trahvi suurust.
Igal juhul on määruse nr 17 artikli 19 lõikes 1 ja komisjoni 22. detsembri 1998. aasta määruse (EÜ) nr 2842/98 poolte ärakuulamise kohta teatavates EÜ asutamislepingu artiklite [81] ja [82] alusel algatatud menetlustes (
EÜT L 354, lk 18
; ELT eriväljaanne 07/04, lk 204) artiklis 7 selgelt märgitud, et kui komisjon kavatseb trahvi määrata, peab ta andma asjassepuutuvatele ettevõtjatele võimaluse esitada oma seisukoht küsimustes, mis on kutsunud esile komisjoni vastuväited. Seega tagab komisjon trahvisummade kindlaksmääramisel asjassepuutuvate ettevõtjate kaitseõiguse sellega, et ta annab neile võimaluse esitada oma seisukoht rikkumise kestuse, raskusastme, ettenähtavuse ja konkurentsivastase laadi kohta (Esimese Astme Kohtu . aasta otsus kohtuasjas
T-83/91: Tetra Pak
vs.
komisjon, EKL 1994, lk II-755
, punkt 235).
Seetõttu tuleb käesolev väide tagasi lükata.
Neljas väide, mille kohaselt on rikutud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, kuna kolmandatele isikutele makstud hüvitisi ei peetud piisavalt oluliseks ja kuna üldse ei arvestatud konkurentsiõigusega kooskõlas tegutsemise programmi
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et komisjon rikkus õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet esiteks seetõttu, et ta ei vähendanud hagejate trahvisummat võrdeliselt summaga, mille nad olid maksnud hüvitisena vastuväiteteatises määratletud kolmandatele isikutele, ja teiseks seetõttu, et ta ei arvestanud nende programmiga, mis loodi konkurentsiõigusega kooskõlas tegutsemise eesmärgil.
Esiteks meenutavad hagejad kolmandatele isikutele makstud hüvitise kohta, et neid maksti välja 375000 euro ulatuses, mida otsuses peeti „suureks summaks”.
Teiseks toonitavad hagejad, et hüvitisi maksti alles pärast seda, kui komisjon oli 15. detsembri 1998. aasta koosolekul kinnitanud, et trahvisumma väljaarvutamisel võetakse nende meetmete võtmist arvesse. Selle kohta täpsustavad hagejad, et õiguspärane ootus tekib siis, kui kõrgel ametikohal olev komisjoni ametnik, kes komisjonis kindla juhtumi uurimisega tegeleb, annab ametlikus uurimismenetluses täpseid tagatisi ja ta teab, et uurimise all olev ettevõtja teeb suuri kulutusi just nendele tagatistele tuginedes.
Kolmandaks tunnistas komisjon, et kolmandatele isikutele hüvitise maksmine on käsitletav „kergendava asjaoluna” suuniste tähenduses (otsuse põhjendused 421–464). Samas ei vähendanud ta hagejate trahvi majanduslikus mõttes üldse, sest seda vähendati ainult 300000 euro võrra.
Viimaseks märgivad nad, et komisjon ei kohelnud hagejaid viisil, mis julgustaks teisi ettevõtjaid tulevikus vabatahtlikult selliseid hüvitisi maksma.
Komisjon vaidleb vastu kõigile nendele argumentidele.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Selles väites leiavad hagejad, et vastupidi neile komisjoni poolt 15. detsembri 1998. aasta koosolekul antud kinnitustele ei võtnud komisjon arvesse või ei võtnud piisavalt arvesse esiteks hüvitisi, mida hagejad pakkusid kolmandatele isikutele, ja teiseks õigusnormidega kooskõlas tegutsemise programmi, mida nad oma töötajate suhtes rakendasid.
Selle kohta tuleb meenutada, et õigus nõuda õiguspärase ootuse kaitset laieneb igale eraõiguslikule isikule, kes on olukorras, kus ühenduse haldusasutuse antud konkreetsete tagatiste tõttu on tal tekkinud põhjendatud ootus. Isik ei saa nimetatud põhimõtte rikkumisele tugineda, kui haldusasutus ei ole talle konkreetseid tagatisi andnud (vt Esimese Astme Kohtu 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas
T-220/00: Cheil Jedang
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II-2473
, punkt 33 ja viidatud kohtupraktika).
Kõigepealt, mis puudutab Nintendo poolt kahju kandnud kolmandatele isikutele pakutud hüvitisi, siis tuleb meenutada, et komisjon otsustas NOE-le ja NCL-ile määratud trahvi vähendada 300000 euro võrra, et võtta arvesse hüvitisi, mis maksti rikkumise tõttu rahalist kahju kandnud vastuväiteteatises määratletud kolmandatele isikutele (vt otsuse põhjendused 440 ja 441).
Toimikust nähtub, et kolmandatele isikutele makstud hüvitiste kogusumma oli 375000 eurot.
Vastupidi hagejate väidetule ei andnud komisjon aga neile ühelgi hetkel tagatist, et neile määratud trahvisummast arvatakse maha väljamakstud hüvitiste kogusumma.
Nagu nähtub 15. detsembri 1998. aasta koosoleku protokollist, on komisjoni esindaja ainult viidanud, et kolmandatele isikutele hüvitiste maksmist „võetakse trahvis arvutamisel arvesse”. Seda avaldust ei saa mingil juhul käsitleda täpse ja tingimusteta tagatisena, et hüvitiste kogusumma lahutatakse trahvi lõppsummast maha.
Igal juhul saab õiguspärane ootus tekkida ainult siis, kui antud tagatised tulenevad pädevatest ja usaldusväärsetest allikatest (vt konkurentsi asjade peadirektori avalduste kohta Esimese Astme Kohtu 29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T-236/01, T-239/01, T-244/01–T-246/01, T-251/01 ja T-252/01: Tokai Carbon jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II-1181
, punktid 152 ja 153). Arvestades, et trahvi määrava otsuse vastuvõtmise õigus on ainult komisjoni liikmete kolleegiumil, ei saanud üks komisjoni ametnik Nintendo esindajatega peetud mitteametlikul kohtumisel anda kolmandatele isikutele pakutud hüvitiste trahvi lõppsummast mahaarvamise suhtes täpseid tagatisi, mis tuleneksid pädevatest ja usaldusväärsetest allikatest.
Järelikult ei saa nõustuda argumendiga, et trahvi lõppsumma kindlaksmääramisel on Nintendo poolt kolmandatele isikutele pakutud hüvitiste arvessevõtmisel rikutud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.
Need järeldused kehtivad ka Nintendo loodud konkurentsiõigusega kooskõlas tegutsemise programmi arvessevõtmise suhtes.
Igal juhul ei olnud komisjon kohustatud üldse arvesse võtma õigusnormidega kooskõlas tegutsemise programmi, mis olenemata sellest, et seda saab vaadelda teatud vormis koostööna, loodi ettevõtja omal algatusel, mitte pärast komisjonilt täpsete tagatiste saamist.
Seega tuleb käesolev väide tagasi lükata.
6.
Lõpliku trahvisumma kindlaksmääramine
Nagu tuleneb eespool punktidest 169-189, tuleb kohtuasjas teha otsust muutev kohtuotsus, kuna otsuses vähendati koostöö eest hagejate trahvi ainult 25%.
Ülejäänud osas, st komisjoni poolt otsuses esitatud põhjendused ja käesolevas asjas kohaldatud trahvi arvutamise meetod, jääb otsus muutmata.
Lõplik trahvisumma arvutatakse järgmiselt: trahvi põhisummat (113850000 eurot) suurendatakse 75%, esiteks Nintendo eestvedaja rolli eest rikkumises (50%) ja teiseks rikkumise jätkamise eest (25%), ehk 199237500 euroni. Seda summat vähendatakse 40% võrra koostöö eest ja summas 300000 kolmandatele isikutele hagejate poolt pakutud hüvitiste eest; seega on lõplik trahvisumma 119242500 eurot.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 3 kohaselt võib Esimese Astme Kohus määrata kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks. Käesolevas asjas tuleb kohtukulud jätta kummagi poole enda kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (kaheksas koda)
otsustab:

1.
Määrata Nintendo Co., Ltd ja Nintendo of Europe GmbH trahvisummaks 119242500 eurot.

2.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.

3.
Mõlemad pooled kannavad ise oma kohtukulud.

Martins Ribeiro
Papasavvas
Wahl
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 30. aprillil 2009 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord

Vaidluse taust

1. Asjassepuutuv ettevõtja

2. Haldusmenetlus

Videomängude turusektorit puudutav uurimine (juhtum IV/35.587 PO Video Games)

Täiendav uurimine, mis puudutab konkreetselt Nintendo turustussüsteemi (juhtum IV/35.706 PO Nintendo Distribution)

Uurimine, mis algatati Omega Electro BV taotluse alusel (juhtum IV/36.321 Omega – Nintendo)

3. Vaidlustatud otsus

Menetlus ja poolte nõuded

Õiguslik käsitlus

1. Hagejatele määratud trahvi lähtesumma kindlaksmääramine

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

2. Hagejatele määratud trahvi esialgse lähtesumma suurendamine, et tagada piisav hoiatav mõju

Esimene väide, et tehtud on ilmne hindamisviga, rikutud proportsionaalsuse põhimõtet, non bis in idem põhimõtet ja kaitseõigusi ning et esineb vastuolu komisjoni eelneva otsustuspraktikaga

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

Teine väide, mille kohaselt on rikutud võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtteid ning kohaldatud vääralt suunistes kehtestatud meetodit

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

3. Trahvi lähtesumma suurendamine rikkumise kestuse alusel

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

4. Hagejatele määratud trahvi põhisumma suurendamine raskendavate asjaolude tõttu

Keelatud kokkuleppe sõlmimise eestvedaja või kihutaja rolli arvessevõtmine

Esimene väide, mille kohaselt on hagejatele eestvedaja ja kihutaja rolli omistamisega tehtud ilmne hindamisviga ja rikutud õigusnorme

– Poolte argumendid

– Esimese Astme Kohtu hinnang

Teine väide, mille kohaselt ei ole järgitud komisjoni varasemat otsustuspraktikat ning rikutud on mittediskrimineerimise põhimõtet ja põhjendamiskohustust

– Poolte argumendid

– Esimese Astme Kohtu hinnang

Hagejatele määratud trahvi suurendamine rikkumise jätkamise eest

5. Hagejatele määratud trahvisumma vähendamine kergendavate asjaolude esinemise tõttu

Esimene väide, mille kohaselt on rikutud õigusnorme ja tehtud ilmne hindamisviga, kuna komisjon keeldus kohaldamast koostööteatist

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

Teine väide, mille kohaselt on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet ja põhjendamiskohustust

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

Kolmas väide, mille kohaselt on rikutud kaitseõigusi, kuna Nintendo jõupingutusi on moonutatud

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

Neljas väide, mille kohaselt on rikutud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, kuna kolmandatele isikutele makstud hüvitisi ei peetud piisavalt oluliseks ja kuna üldse ei arvestatud konkurentsiõigusega kooskõlas tegutsemise programmi

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

6. Lõpliku trahvisumma kindlaksmääramine

Kohtukulud
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.
(
)	Salastatud konfidentsiaalsed andmed.