CELEX: 62005TJ0018
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Vara santehnikas cauruļu nozare
Lēmums, ar ko ir konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Ilgstošs un daudzveidīgs pārkāpums
Dalības pārtraukšana
Naudas sodi
Ierobežota dalība aizliegtā vienošanās

Tiesvedības priekšvēsture

IMI plc
,
IMI Kynoch Ltd
un
Yorkshire Copper Tube
(turpmāk tekstā visi kopā – “
IMI
grupa” vai “prasītāji”) ietilpst starptautisku inženieruzņēmumu grupā, kuras mātes sabiedrība
IMI
ir sabiedrība, kas dibināta saskaņā ar Lielbritānijas tiesībām un kas ir kotēta Londonas Fondu biržā (
London Stock Exchange
).
1.
Administratīvais process
Pēc informatīva ziņojuma saņemšanas no
Mueller Industries Inc
. (turpmāk tekstā – “
Mueller
”) 2001. gada janvārī Eiropas Kopienu Komisija, pamatojoties uz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmā regula
par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) – 14. pantu, iepriekš nepaziņojot, 2001. gada martā veica
pārbaudes vairāku tādu uzņēmumu telpās, kas darbojas vara santehnikas cauruļu nozarē.
Papildu pārbaudes 2001. gada 9. un 10. aprīlī tika veiktas
KME Germany AG
(agrāk –
KM Europa Metal AG
), kā arī
Outokumpu Oyj
un
Luvata

Oy
(agrāk –
Outokumpu Copper Products Oy
) (turpmāk tekstā visi kopā – “
Outokumpu
grupa”) telpās.
Outokumpu
, pamatojoties uz Komisijas paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas
vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “1996. gada paziņojums par sadarbību”), 2001. gada 9. aprīlī izteica
Komisijai sadarbības piedāvājumu gan attiecībā uz rūpnieciskajām caurulēm, gan santehnikas caurulēm. Pēc papildu pārbaudēm
Komisija savu izmeklēšanu attiecībā uz vara caurulēm sadalīja trīs atsevišķās procedūrās, proti, lietā COMP/E‑1/38.069 (Vara
santehnikas caurules), lietā COMP/E‑1/38.121 (Savienotājelementi) un lietā COMP/E‑1/38.240 (Rūpnieciskās caurules).
Ar 2001. gada 30. maija vēstuli
Outokumpu
grupa nosūtīja Komisijai memorandu, kam pievienoti vairāki pielikumi, raksturojot vara cauruļu nozari un ar to saistītos
slepenos nolīgumus.
Saistībā ar lietu COMP/E‑1/38.240 (Rūpnieciskās caurules) pēc Komisijas iniciatīvas 2002. gada 5. jūnijā notika sarunas ar
Outokumpu
grupas pārstāvjiem par šī uzņēmuma izteikto sadarbības piedāvājumu. Šis uzņēmums arī norādīja, ka tas bijis gatavs tam, ka
Komisija iztaujās tā personāla locekļus, kas ir iesaistīti nolīgumos, uz kuriem attiecas lieta COMP/E‑1/38.069 (Vara santehnikas
caurules).
Saistībā ar lietu COMP/E‑1/38.240 (Rūpnieciskās caurules) Komisija 2002 saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu, pirmkārt,
Wieland‑Werke AG
(turpmāk tekstā– “
Wieland
”) un
KME
grupai (ko veido
KME Germany
,
KME France SAS
(agrāk –
Tréfimétaux SA
) un
KME Italy SpA
(agrāk –
Europa Metalli SpA
)) . gada jūlijā nosūtīja lūgumus sniegt informāciju un, otrkārt, aicināja
Outokumpu
grupu tai sniegt papildu informāciju.
KME
grupa 2002. gada 15. oktobrī atbildēja uz minēto lūgumu sniegt informāciju. Tās atbildē bija iekļauts arī paziņojums un lūgums
piemērot 1996. gada paziņojumu par sadarbību saistībā ar lietu COMP/E‑1/38.069 (Vara santehnikas caurules). Turklāt
KME
grupa ļāva Komisijai visu informāciju, kas sniegta saistībā ar lietu COMP/E‑1/38.240 (Rūpnieciskās caurules), izmantot lietā
COMP/E‑1/38.069 (Vara santehnikas caurules).

Wieland
2003. gada 23. janvārī nosūtīja Komisijai paziņojumu, kurā bija iekļauts lūgums saistībā ar lietu COMP/E‑1/38.069 (Vara santehnikas
caurules) piemērot 1996. gada paziņojumu par sadarbību.
Saistībā ar lietu COMP/E‑1/38.069 (Vara santehnikas caurules) Komisija 2003. gada 3. martā nosūtīja lūgumus sniegt informāciju
Boliden
grupai (ko veido
Boliden AB
,
Outokumpu Copper Fabrication

AB
(agrāk –
Boliden Fabrication AB
) un
Outokumpu Copper BCZ SA
(agrāk –
Boliden Cuivre & Zinc SA
)),
HME Nederland BV
(turpmāk tekstā – “
HME
”) un
Chalkor AE Epexergasias Metallon
(turpmāk tekstā – “
Chalkor
”), kā arī 2003. gada 20. martā –
IMI
grupai.

Chalkor
pārstāvji 2003. gada 9. aprīlī satikās ar Komisijas pārstāvjiem un lūdza saistībā ar lietu COMP/E‑1/38.069 (Vara santehnikas
caurules) piemērot 1996. gada paziņojumu par sadarbību.
Komisija saistībā ar lietu COMP/E‑1/38.069 (Vara santehnikas caurules) 2003. gada 29. augustā pieņēma paziņojumu par iebildumiem,
kas adresēts attiecīgajām sabiedrībām. Pēc tam, kad minētās sabiedrības bija piekļuvušas lietas materiāliem elektroniskā formā
un kad tās bija iesniegušas rakstveida apsvērumus, tās, izņemot
HME
, 2003. gada 28. novembrī piedalījās nopratināšanā.
Komisija 2003. gada 16. decembrī pieņēma Lēmumu C(2003) 4820, galīgā redakcija, par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta
piemērošanas procedūru (Lieta COMP/E‑1/38.240 – Rūpnieciskās caurules), kura kopsavilkums ir publicēts 2004. gada 28. aprīļa
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV L 125, 50. lpp.).
2.
Apstrīdētais lēmums
Komisija 2004. gada 3. septembrī pieņēma Lēmumu C(2004) 2826 par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru
(Lieta COMP/E‑1/38.069 – Vara santehnikas caurules) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums ir publicēts
2006. gada 13. jūlija
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV L 192, 21. lpp.).
Apstrīdētajā lēmumā it īpaši ir iekļauti šādi noteikumi:
“
1. pants
Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. panta 1. punktu un no 1994. gada 1. janvāra arī EEZ līguma 53. panta 1. punktu, jo tie
norādītajos laika posmos ir bijuši vairāku vienošanos un saskaņotu darbību dalībnieki, nosakot cenas un sadalot tirgus vara
santehnikas cauruļu jomā:
a)
Boliden
[..] solidāri ar [
Outokumpu Copper Fabrication
] un [
Outokumpu Copper BCZ
] – no 1988. gada 3. jūnija līdz 2001. gada 22. martam;
b)      [
Outokumpu Copper Fabrication
] solidāri ar
Boliden
[..] un [
Outokumpu Copper BCZ
] – no 1988. gada 3. jūnija līdz 2001. gada 22. martam;
c)      [
Outokumpu Copper BCZ
] solidāri ar
Boliden
[..] un [
Outokumpu Copper Fabrication
] – no 1988. gada 3. jūnija līdz 2001. gada 22. martam;
d)
Austria Buntmetall AG
:
i)      solidāri ar
Buntmetall Amstetten
[
GmbH
] – no 1998. gada 29. augusta vismaz līdz 1999. gada 8. jūlijam un
ii)      solidāri ar [
Wieland
] un
Buntmetall Amstetten
[..] – no 1999. gada 9. jūlija līdz 2001. gada 22. martam;
e)
Buntmetall Amstetten
[..]:
i)      solidāri ar
Austria Buntmetall
[..] – no 1998. gada 29. augusta vismaz līdz 1999. gada 8. jūlijam un
ii)      solidāri ar [
Wieland
] un
Austria Buntmetall
[..] – no 1999. gada 9. jūlija līdz 2001. gada 22. martam;
f)     [
Chalkor
] – no 1998. gada 29. augusta vismaz līdz 1999. gada septembra sākumam;
g)      [
HME
] – no 1998. gada 29. augusta vismaz līdz 2001. gada 22. martam;
h)
IMI
[..] solidāri ar
IMI Kynoch
[..] un
Yorkshire Copper Tube
[..] – no 1989. gada 29. septembra līdz 2001. gada 22. martam;
i)
IMI Kynoch
[..] solidāri ar
IMI
[..] un
Yorkshire Copper Tube
[..] – no 1989. gada 29. septembra līdz 2001. gada 22. martam;
j)
Yorkshire Copper Tube
[..] solidāri ar
IMI
[..] un
IMI Kynoch
[..] – no 1989. gada 29. septembra līdz 2001. gada 22. martam;
k)      [
KME Germany
]:
i)      individuāli – no 1988. gada 3. jūnija līdz 1995. gada 19. jūnijam un
ii)      solidāri ar [
KME France
] un [
KME Italy
] – no 1995. gada 20. jūnija līdz 2001. gada 22. martam;
l)      [
KME Italy
]:
i)      solidāri ar [
KME France
] – no 1989. gada 29. septembra līdz 1995. gada 19. jūnijam un
ii)      solidāri ar [
KME Germany
] un [
KME France
] – no 1995. gada 20. jūnija līdz 2001. gada 22. martam;
m)      [
KME France
]:
i)      solidāri ar [
KME Italy
] – no 1989. gada 29. septembra līdz 1995. gada 19. jūnijam un
ii)      solidāri ar [
KME Germany
] un [
KME Italy
] – no 1995. gada 20. jūnija līdz 2001. gada 22. martam;
[..]
s)
Outokumpu
[..] solidāri ar [
Luvata
] – no 1989. gada 29. septembra līdz 2001. gada 22. martam;
t)      [
Luvata
] solidāri ar
Outokumpu
[..] – no 1989. gada 29. septembra līdz 2001. gada 22. martam;
u)      [
Wieland
]:
i)      individuāli – no 1989. gada 29. septembra līdz 1999. gada 8. jūlijam un
ii)      solidāri ar
Austria Buntmetall
[..] un
Buntmetall Amstetten
[..] – no 1999. gada 9. jūlija līdz 2001. gada 22. martam.
2. pants
Par 1. pantā norādītajiem pārkāpumiem tiek noteikti šādi naudas sodi:
a)
Boliden
[..], [
Outokumpu Copper Fabrication
] un [
Outokumpu Copper BCZ
] solidāri: EUR 32,6 miljoni;
b)
Austria Buntmetall
[..] un
Buntmetall Amstetten
[..] solidāri: EUR 0,6695 miljoni;
c)
Austria Buntmetall
[..],
Buntmetall Amstetten
[..] un [
Wieland
] solidāri: EUR 2,43 miljoni;
d)      [
Chalkor
]: EUR 9,16 miljoni;
e)      [
HME
]: EUR 4,49 miljoni;
f)
IMI
[..],
IMI Kynoch
[..] un
Yorkshire Copper Tube
[..] solidāri: EUR 44,98 miljoni;
g)      [
KME Germany
]: EUR 17,96 miljoni;
h)      [
KME Germany
], [
KME France
] un [
KME Italy
] solidāri: EUR 32,75 miljoni;
i)      [
KME Italy
] un [
KME France
] solidāri: EUR 16,37 miljoni;
j)
Outokumpu
[..] un [
Luvata
] solidāri: EUR 36,14 miljoni;
k)      [
Wieland
] individuāli: EUR 24,7416 miljoni.
[..]”
Komisija uzskatīja, ka attiecīgie uzņēmumi bija piedalījušies vienotā, turpinātā, saliktā un –
Boliden
grupas,
KME
grupas un
Wieland
gadījumā – daudzveidīgā pārkāpumā (turpmāk tekstā – “kartelis” vai “attiecīgais pārkāpums”). Komisija precizēja, ka valsts
nolīgumi nebija paredzēti apstrīdētajā lēmumā (apstrīdētā lēmuma 2. un 106. apsvērums).

Attiecīgās preces un tirgi
Attiecīgā nozare – vara cauruļu ražošanas nozare – aptver divas preču grupas, proti, pirmkārt, rūpnieciskās caurules, kas
tiek iedalītas dažādās apakšgrupās atkarībā no to galapatēriņa (gaisa kondicionēšana un saldēšana, savienotājelementi, ūdens
sildītāji un gāzes apkures katli, filtru žāvētāji un telekomunikācijas) un, otrkārt, santehnikas caurules, ko sauc arī par
“ūdens caurulēm jeb instalācijas caurulēm”, kuras tiek izmantotas ēkās ūdensapgādei, gāzesvados un mazuta pārvados, un apkures
sistēmās (apstrīdētā lēmuma 3. apsvērums).
Komisija uzskatīja, ka lieta COMP/E‑1/38.069 (Vara santehnikas caurules) un lieta COMP/E‑1/38.240 (Rūpnieciskās caurules)
bija saistītas ar diviem dažādiem pārkāpumiem. Šajā sakarā tā galvenokārt ir pamatojusies uz to, ka “nolīgumos, pirmkārt,
par santehnikas caurulēm un, otrkārt, par rūpnieciskajām caurulēm, kuru organizācija arī atšķīrās, bija iesaistīti dažādi
uzņēmumi (un dažādi šo uzņēmumu personāla locekļi)”. Turklāt Komisija uzskatīja, ka santehnikas cauruļu nozare atšķīrās no
rūpniecisko cauruļu nozares saistībā ar klientiem, galapatēriņu un preču tehniskajām pazīmēm (apstrīdētā lēmuma 4. un 5. apsvērums).
Attiecībā uz vara santehnikas caurulēm Komisija apstrīdētajā lēmumā ir apstiprinājusi, ka šajā preču grupā ietilpa divas preču
“apakškategorijas”: pirmkārt, gludās vara santehnikas caurules un, otrkārt, ar plastmasu pārklātas vara santehnikas caurules.
Tā norādīja, ka “gludās vara santehnikas caurules un ar plastmasu pārklātas vara santehnikas caurules ne vienmēr ir savstarpēji
aizstājamas un ka tās var veidot atšķirīgus preču tirgus, ņemot vērā Komisijas paziņojumu par attiecīgā tirgus definīciju
saskaņā ar Kopienu tiesībām konkurences jomā” (OV 1997, C 372, 5. lpp.). Tomēr apstrīdētajā lēmumā Komisija norādīja, ka šīs
divas preču “apakškategorijas” bija jāuzskata par “vienu un to pašu preču grupu [..], jo nolīgumos par šīm divām preču apakškategorijām
bija iesaistīti galvenokārt vieni un tie paši uzņēmumi (un vieni un tie paši šo uzņēmumu personāla locekļi), un nolīgumi bija
organizēti līdzīgā veidā” (apstrīdētā lēmuma 13. un 459. apsvērums).
Apstrīdētajā lēmumā Komisija arī ir norādījusi, ka attiecīgais ģeogrāfiskais tirgus bija Eiropas Ekonomikas zona (EEZ). Tā
uzskatīja, ka 2000. gadā EEZ gludo vara santehnikas cauruļu tirgus vērtība bija apmēram EUR 970,1 miljons un ar plastmasu
pārklāto vara santehnikas cauruļu tirgus vērtība bija EUR 180,9 miljoni. Līdz ar to šo divu tirgu kopējā vērtība 2000. gadā
EEZ bija EUR 1151 miljons (apstrīdētā lēmuma 17. un 23. apsvērums).

Attiecīgā pārkāpuma sastāvdaļas
Komisija ir norādījusi, ka attiecīgais pārkāpums bija izpaudies trīs dažādās, bet saistītās formās (apstrīdētā lēmuma 458. un
459. apsvērums). Pirmo karteļa daļu veidoja nolīgumi, kas noslēgti starp “
SANCO
ražotājiem”. Otro attiecīgā pārkāpuma daļu veidoja nolīgumi, kas noslēgti starp “
WICU
un
Cuprotherm
ražotājiem”. Visbeidzot, trešā karteļa daļa attiecās uz nolīgumiem, kas noslēgti plašākas gludo vara santehnikas cauruļu
ražotāju grupas iekšienē un ko sauca par “paplašinātajiem Eiropas nolīgumiem”.
Nolīgumi starp “
SANCO
ražotājiem”

SANCO
ir gan preču zīme, gan apzīmējums īpašam tehniskam procesam, kurā tiek ražotas augstākās kvalitātes nerūsējošas vara santehnikas
caurules. Procesu 1980. gadā patentēja uzņēmums
Usines à cuivre et à zinc
[Vara un cinka fabrikas].
Boliden
grupa bija sākotnējā ražošanas procesa patenta īpašniece līdz tā beigu termiņam 2000. gadā, bet nebija
SANCO
preču zīmes īpašniece visās Eiropas valstīs. Tās konkurente
KME
grupa lūdza un saņēma
SANCO
preču zīmes reģistrāciju uz sava vārda vairākās Eiropas valstīs. Pēc tam
KME
grupa patentēja zināmu skaitu uzlabojumu salīdzinājumā ar oriģinālo patentu, un abas konkurentes viena otrai nodeva savstarpējās
licences attiecībā uz saviem attiecīgajiem patentiem un preču zīmēm. Kopš 1981. gada
KME
grupa un
Boliden
grupa preču zīmes un patenta licenci nodeva
Wieland
(apstrīdētā lēmuma 115.–118. apsvērums).
Komisija apstrīdētajā lēmumā norādīja, ka kopš 1988. gada nolīgumi starp “
SANCO
ražotājiem” ir kas vairāk nekā tikai attiecības starp licenču “nodevēju” un “pārņēmēju”. Tā uzskata, ka starp šiem ražotājiem,
proti,
KME
grupu,
Boliden
grupu un
Wieland
, no 1988. gada jūnija līdz 1994. gada pirmā pusgada beigām pastāvēja nolīgumi par mērķa cenām un atlaides likmēm, kā arī
par tirdzniecības un tirgus daļu sadali (turpmāk tekstā – “
SANCO
nolīgumi”). Uzraudzība pār šo nolīgumu izpildi galvenokārt balstījās uz to, ka “
SANCO
ražotāji” viens otram nodeva skaitliskus datus par to produkciju un tirdzniecības apjomiem (apstrīdētā lēmuma 125.–146. un
456. apsvērums).
Nolīgumi starp “
WICU
un
Cuprotherm
ražotājiem”

WICU
un
Cuprotherm
ir preču zīmes, kas attiecas uz patentētām ar plastmasu pārklātām vara santehnikas caurulēm.
Preču zīme
WICU
un ar to saistītie patenti pieder
KME
grupai, kas preču zīmes un patenta licenci nodeva
Wieland
. Savukārt
Cuprotherm
preču zīme un ar to saistītais patents pieder
Wieland
, kas preču zīmes un patenta licenci nodeva
KME
grupai (apstrīdētā lēmuma 121. apsvērums).
Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir norādījusi, ka nolīgumi, kas noslēgti starp
KME
grupu un
Wieland
saistībā ar
WICU
un
Cuprotherm
caurulēm, bija kas vairāk nekā tikai attiecības starp licenču “nodevējiem” un “pārņēmējiem”.
KME
grupa un
Wieland
uzturēja pret konkurenci vērstu saziņu, kas izpaudās kā apmaiņa ar būtisku informāciju un ar plastmasu klātu vara santehnikas
cauruļu tirdzniecības apjoma un cenu koordinācija (turpmāk tekstā – “
WICU
un
Cuprotherm
nolīgumi”) (apstrīdētā lēmuma 149. apsvērums).
Paplašinātie Eiropas nolīgumi
Apstrīdētajā lēmumā Komisija norādīja, ka vienlaikus ar
SANCO
nolīgumiem un
WICU
un
Cuprotherm
nolīgumiem attiecīgajam pārkāpumam bija trešā daļa, ko veidoja nolīgumi starp plašākas gludo vara santehnikas cauruļu ražotāju
grupas locekļiem (apstrīdētā lēmuma 102., 104., 105., 108.–111., 147., 148., 461. un 462. apsvērums).
Dalībnieku skaits šajā plašākajā grupā sākotnēji bija pieci, proti,
KME
grupa,
Wieland
,
Outokumpu
grupa,
IMI
grupa un
Mueller
(turpmāk tekstā – “Piecu grupa”). Pēc
Chalkor
,
HME
,
Boliden
grupas un
Buntmetall
grupas (ko veidoja
Austria Buntmetall
un
Buntmetall Amstetten
) pievienošanās šīs grupas dalībnieku skaits palielinājās līdz deviņiem (turpmāk tekstā – “Deviņu grupa”) (apstrīdētā lēmuma
216. apsvērums).
Komisija uzskata, ka šie deviņi dalībnieki centās stabilizēt gludo vara santehnikas cauruļu tirgu, pamatojoties uz tirgus
daļām konkrētā atskaites gadā, lai izvirzītu mērķi attiecībā uz tirgus daļām nākotnē. Turklāt tā apstrīdētajā lēmumā norādīja,
ka minētie dalībnieki bija vienojušies par apmaiņu ar būtisku informāciju, tirgus daļu sadali, tirdzniecības apjoma uzraudzību,
“tirgus līdera” mehānismu katrā atsevišķā tirgū, kā arī par cenu koordināciju, tai skaitā par cenrāžiem, “cenu nostādņu” piemērošanu
un atlaidēm (apstrīdētā lēmuma 192. apsvērums).

Attiecīgā pārkāpuma ilgums un turpinātais raksturs
Komisija apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi, ka attiecīgos pārkāpumus 1988. gada 3. jūnijā uzsāka
KME
grupa un
Boliden
grupa, 1989. gada 29. septembrī –
IMI
grupa,
Outokumpu
grupa un
Wieland
, 1997. gada 21. oktobrī –
Mueller
un, vēlākais, 1998. gada 29. augustā –
Chalkor
,
Buntmetall
grupa un
HME
. Runājot par datumu, kurā pārkāpums tika izbeigts, Komisija ir norādījusi 2001. gada 22. martu, izņemot saistībā ar
Mueller
un
Chalkor
, kas, kā Komisija uzskata, kartelī izbeidza piedalīties attiecīgi 2001. gada 8. janvārī un 1999. gada 8. septembrī (apstrīdētā
lēmuma 597. apsvērums).
Runājot par attiecīgā pārkāpuma turpināto raksturu, attiecībā uz
Boliden
grupu,
IMI
grupu,
KME
grupu,
Outokumpu
grupu un
Wieland
Komisija apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi, ka, kaut arī kartelis atsevišķos laika posmos, pirmkārt, no 1990. gada līdz 1992. gada
decembrim un, otrkārt, no 1994. gada jūlija līdz 1997. gada jūlijam darbojās mazāk intensīvi, prettiesiskā darbība tomēr netika
pilnībā izbeigta, līdz ar to attiecīgais pārkāpums faktiski veidoja vienotu pārkāpumu, kam nav iestājies noilgums (apstrīdētā
lēmuma 466., 471., 476., 477. un 592. apsvērums).
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija nevarēja pierādīt
HME
,
Buntmetall
grupas un
Chalkor
dalību kartelī laika posmā pirms 1998. gada 29. augusta (apstrīdētā lēmuma 592. un 597. apsvērums).

Naudas sodu apmēra noteikšana
Ar apstrīdēto lēmumu Komisija atbilstoši Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu
īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. punktam, kā arī atbilstoši Regulas Nr. 17
15. panta 2. punktam noteica naudas sodus
Boliden
grupai,
Buntmetall
grupai,
Chalkor
,
HME
,
IMI
grupai,
KME
grupai,
Outokumpu
grupai un
Wieland
(apstrīdētā lēmuma 842. apsvērums un 2. pants).
Naudas sodu summas Komisija noteica atkarībā no attiecīgā pārkāpuma smaguma un ilguma, proti, diviem kritērijiem, kas tieši
ir minēti Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktā un Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā, kas saskaņā ar apstrīdētajā lēmumā
norādīto bija piemērojams attiecīgā pārkāpuma izdarīšanas brīdī (apstrīdētā lēmuma 601.–603. apsvērums).
Lai noteiktu katram uzņēmumam uzliktā naudas soda apmēru, Komisija piemēroja metodoloģiju, kas noteikta Pamatnostādnēs sodanaudas
[naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.;
turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), pat ja tā uz to sistemātiski neatsaucās. Apstrīdētajā lēmumā Komisija arī ir novērtējusi,
vai un kādā mērā attiecīgie uzņēmumi izpilda 1996. gada paziņojumā par sadarbību noteiktās prasības.
Naudas sodu sākumsumma
–       Smagums
Saistībā ar attiecīgā pārkāpuma smaguma vērtējumu Komisija ir ņēmusi vērā pārkāpuma raksturu, tā konkrēto ietekmi uz tirgu,
attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apmēru un minētā tirgus lielumu (apstrīdētā lēmuma 605. un 678. apsvērums).
Tā ir norādījusi, ka prakse, kad tiek sadalīti tirgi un noteiktas cenas, kā tas ir šajā gadījumā, paša to rakstura dēļ ir
ļoti smags pārkāpums, un uzskatīja, ka ģeogrāfiskais tirgus, ko ietekmēja kartelis, atbilda EEZ teritorijā esošam tirgum.
Komisija arī ņēma vērā, ka vara santehnikas cauruļu tirgus veidoja ļoti nozīmīgu ražošanas nozari, kuras vērtība bija EUR 1151 miljons
EEZ teritorijā 2000. gadā – pēdējā pilnajā gadā, kurā bija spēkā kartelis (apstrīdētā lēmuma 606. un 674.–678. apsvērums).
Runājot par konkrēto ietekmi uz tirgu, Komisija ir norādījusi, ka pastāvēja pietiekami pierādījumi, lai pierādītu, ka kartelis
bija vispārīgi ietekmējis attiecīgo tirgu, īpaši cenas, kaut arī šo ietekmi nebija iespējams precīzi noteikt (apstrīdētā lēmuma
670. un 673. apsvērums). Lai izdarītu šo secinājumu, tā ir pamatojusies uz vairākām norādēm. Pirmkārt, tā ir pamatojusies
uz aizliegtas vienošanās īstenošanu, atsaucoties uz to, ka dalībnieki bija apmainījušies ar informāciju par tirdzniecības
apjomu un cenu līmeni (apstrīdētā lēmuma 629. un 630. apsvērums).
Otrkārt, tā ir ņēmusi vērā, ka karteļa locekļiem piederēja nozīmīga EEZ tirgus daļa, proti, 84,6 % (apstrīdētā lēmuma 635. apsvērums).
Treškārt, Komisija ir pamatojusies uz tabulām, memorandiem un piezīmēm, ko saistībā ar karteļa sanāksmēm veidojuši tā locekļi.
Šajos dokumentos ir norādīts, ka cenas tika paaugstinātas atsevišķos karteļa darbības laika posmos un ka karteļa locekļi guva
papildu ieņēmumus salīdzinājumā ar iepriekšējiem laika posmiem. Atsevišķos no minētajiem dokumentiem ir norādīts, ka kartelī
iesaistītās personas uzskata, ka tas bija ļāvis attiecīgajiem uzņēmumiem sasniegt savas mērķa cenas. Komisija ir pamatojusies
arī uz paziņojumiem, ko sniedzis kādas
Boliden
grupas sabiedrības bijušais direktors –
M
., kā arī
Wieland
,
Boliden
grupa un
Mueller
, attiecīgi sadarbojoties (apstrīdētā lēmuma 637.–654. apsvērums).
Visbeidzot, Komisija ir konstatējusi, ka attiecīgās aizliegtās vienošanās dalībnieku tirgus daļas saglabājās salīdzinoši nemainīgas
visā karteļa darbības laikā, kaut arī dalībnieku klienti reizēm mainījās (apstrīdētā lēmuma 671. apsvērums).
Komisija no tā ir secinājusi, ka attiecīgie uzņēmumi bija izdarījuši ļoti smagu pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 680. apsvērums).
–       Atšķirīga attieksme
Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir norādījusi četras grupas, ko tā uzskatīja par tādām, kuras norāda uz uzņēmumu salīdzinošo
nozīmi attiecīgajā pārkāpumā. Komisijas veiktais karteļa locekļu iedalījums vairākās kategorijās ir pamatots ar attiecīgajām
karteļa dalībnieku tirgus daļām attiecīgo preču tirdzniecībai EEZ 2000. gadā. Līdz ar to
KME
grupa tika uzskatīta par galveno dalībnieku attiecīgajā tirgū un tika iekļauta pirmajā kategorijā.
Wieland
grupa (ko veido
Wieland
un
Buntmetall
grupa, pār kuru
Wieland
pārņēma kontroli 1999. gada jūlijā),
IMI
grupa un
Outokumpu
grupa tika uzskatītas par vidēja lieluma uzņēmumiem šajā tirgū un tika iekļautas otrajā kategorijā.
Boliden
grupa ir iekļauta trešajā kategorijā. Ceturtajā kategorijā ietilpst
HME
un
Chalkor
(apstrīdētā lēmuma 681.–692. apsvērums).
Tirgus daļas tika noteiktas atkarībā no apgrozījuma, ko katrs pārkāpuma izdarītājs guvis no santehnikas cauruļu tirdzniecības
kopējā gludo vara santehnikas cauruļu un ar plastmasu pārklāto vara santehnikas cauruļu tirgū. Tādējādi to uzņēmumu tirgus
daļas, kas nepārdeva
WICU
un
Cuprotherm
caurules, tika aprēķinātas, izdalot to apgrozījumu, kas gūts no gludajām vara santehnikas caurulēm, ar kopējo gludo un ar
plastmasu pārklāto vara santehnikas cauruļu tirgu lielumu (apstrīdētā lēmuma 683. un 692. apsvērums).
Komisija līdz ar to naudas sodu sākumsummu noteica EUR 70 miljonu apmērā
KME
grupai, EUR 23,8 miljonu apmērā
Wieland
grupai,
IMI
grupai un
Outokumpu
grupai, EUR 16,1 miljona apmērā
Boliden
grupai un EUR 9,8 miljonu apmērā
Chalkor
un
HME
(apstrīdētā lēmuma 693. apsvērums).
Ņemot vērā, ka
Wieland
un
Buntmetall
grupa pēc 1999. gada jūlija veido vienu uzņēmumu un ka līdz 1995. gada jūnijam
KME France
un
KME Italy
kopā veidoja uzņēmumu, kas pastāvēja atsevišķi no
KME Germany
, naudas sodu sākumsumma, kas tiem attiecīgi tika uzlikta, tika noteikta šādi: EUR 35 miljoni
KME
grupai (
KME Germany
,
KME France
un
KME Italy
solidāri); EUR 17,5 miljoni
KME Germany
; EUR 17,5 miljoni
KME Italy
un
KME France
solidāri; EUR 3,25 miljoni
Wieland
grupai; EUR 19,52 miljoni
Wieland
un EUR 1,03 miljoni
Buntmetall
grupai (apstrīdētā lēmuma 694.–696. apsvērums).
Ņemot vērā vajadzību noteikt naudas sodu tādā apmērā, kas tam nodrošina preventīvu ietekmi, Komisija
Outokumpu
grupai uzliktā naudas soda sākumsummu palielināja par 50 %, kas tādējādi sasniedza EUR 35,7 miljonus, uzskatot, ka tās pasaules
apgrozījums, kas pārsniedz EUR 5 miljardus, parāda, ka šīs sabiedrības apmērs un ekonomiskā vara šādu palielinājumu attaisno
(apstrīdētā lēmuma 703. apsvērums).
Naudas sodu pamatsumma
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija ir palielinājusi naudas sodu sākumsummas par 10 % par pilnu pārkāpuma gadu un par
5 % par visu papildu laika posmu, kas ir seši mēneši vai ilgāks, bet īsāks nekā viens gads. Tādējādi tika secināts, ka:
–        tā kā
IMI
grupa piedalījās kartelī vienpadsmit gadus un piecus mēnešus, tai bija jāpiemēro palielinājums 110 % apmērā no naudas soda
sākumsummas EUR 23,8 miljoniem;
–        tā kā
Outokumpu
grupa piedalījās kartelī vienpadsmit gadus un piecus mēnešus, tai bija jāpiemēro palielinājums 110 % apmērā no naudas soda
sākumsummas EUR 35,7 miljoniem pēc tās palielināšanas preventīvos nolūkos;
–        tā kā
Boliden
grupa piedalījās kartelī divpadsmit gadus un deviņus mēnešus, tai bija jāpiemēro palielinājums 125 % apmērā no naudas soda
sākumsummas EUR 16,1 miljona;
–        tā kā
Chalkor
piedalījās kartelī divpadsmit mēnešus, tai bija jāpiemēro palielinājums 10 % apmērā no naudas soda sākumsummas EUR 9,8 miljoniem;
–        tā kā
HME
piedalījās kartelī divus gadus un sešus mēnešus, tai bija jāpiemēro palielinājums 25 % apmērā no naudas soda sākumsummas EUR 9,8 miljoniem;
–        tā kā
KME
grupa piedalījās kartelī piecus gadus un septiņus mēnešus, tai bija jāpiemēro palielinājums 55 % apmērā no naudas soda sākumsummas
EUR 35 miljoniem;
–        tā kā
KME Germany
piedalījās kartelī septiņus gadus un divus mēnešus, tai bija jāpiemēro palielinājums 70 % apmērā no naudas soda sākumsummas
EUR 17,5 miljoniem;
–        tā kā
KME France
un
KME Italy
piedalījās kartelī piecus gadus un desmit mēnešus, tām bija jāpiemēro palielinājums 55 % apmērā no naudas soda sākumsummas
EUR 17,5 miljoniem;
–        tā kā
Wieland
tika uzskatīta par, pirmkārt, individuāli atbildīgu par deviņu gadu un deviņu mēnešu laika posmu un, otrkārt, solidāri ar
Buntmetall
grupu atbildīgu par papildu viena gada un astoņu mēnešu laika posmu, tai tika piemērots palielinājums 95 % apmērā no naudas
soda sākumsummas EUR 19,52 miljoniem, par kuru atbildīga ir tikai
Wieland
, un palielinājums 15 % apmērā no naudas soda sākumsummas EUR 3,25 miljoniem, par kuru
Wieland
un
Buntmetall
grupa ir solidāri atbildīgas (apstrīdētā lēmuma 706.–714. apsvērums).
Tādējādi naudas sodu pamatsummas, kas uzliktas attiecīgajiem uzņēmumiem, ir šādas:
–
KME
grupai: EUR 54,25 miljoni;
–
KME Germany
: EUR 29,75 miljoni;
–
KME France
un
KME Italy
(solidāri): EUR 27,13 miljoni;
–
Buntmetall
grupai: EUR 1,03 miljoni;
–
Wieland
grupai: EUR 3,74 miljoni;
–
Wieland
: EUR 38,06 miljoni;
–
IMI
grupai: EUR 49,98 miljoni;
–
Outokumpu
grupai: EUR 74,97 miljoni;
–
Chalkor
: EUR 10,78 miljoni;
–
HME
: EUR 12,25 miljoni;
–
Boliden
grupai: EUR 36,225 miljoni (apstrīdētā lēmuma 719. apsvērums).
Atbildību pastiprinošie un atbildību mīkstinošie apstākļi
Naudas soda pamatsumma, kas uzlikta
Outokumpu
grupai, tika palielināta par 50 %, jo tā bija recidīva izdarītāja un Komisijas 1990. gada 18. jūlija Lēmuma 90/417/EOTK par
procedūru saskaņā ar [EOTKL] 65. pantu attiecībā uz plakanu auksti velmēta nerūsējoša tērauda izstrādājumu Eiropas ražotāju
nolīgumu un saskaņotām darbībām (OV L 220, 28. lpp.) adresāte (apstrīdētā lēmuma 720.–726. apsvērums).
Kā atbildību mīkstinošus apstākļus Komisija ņēma vērā, ka
KME
grupa un
Outokumpu
grupa attiecīgās sadarbības ietvaros tai bija sniegušas informāciju, uz kuru neattiecās 1996. gada paziņojums par sadarbību.
Tādējādi Komisija samazināja naudas soda pamatsummu, kas uzlikta
Outokumpu
grupai, par EUR 40,17 miljoniem, kuri atbilst naudas sodam, kas tai bija uzlikts par pārkāpuma izdarīšanu laika posmā no 1989. gada
septembra līdz 1997. gada jūlijam, ko bija iespējams noteikt, ņemot vērā informāciju, kuru tā bija sniegusi Komisijai (apstrīdētā
lēmuma 758. un 759. apsvērums).
Runājot par
KME
grupu, tai uzliktā naudas soda pamatsumma tika samazināta par EUR 7,93 miljoniem, ņemot vērā tās sadarbību, kas ļāva Komisijai
pierādīt, ka attiecīgais pārkāpums attiecās uz vara santehnikas caurulēm, kas pārklātas ar plastmasu (apstrīdētā lēmuma 760. un
761. apsvērums).
1996. gada paziņojuma par sadarbību piemērošana
Komisija saskaņā ar 1996. gada paziņojuma par sadarbību D punktu piešķīra naudas sodu summas samazinājumu par 50 %
Outokumpu
grupai, par 35 %
Wieland
grupai, par 15 %
Chalkor
, par 10 %
Boliden
grupai un
IMI
grupai un par 35 %
KME
grupai.
HME
nesaņēma nekādu samazinājumu atbilstoši šim paziņojumam (apstrīdētā lēmuma 815. apsvērums).
Naudas sodu galīgā summa
Saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisija noteica šādas naudas sodu
summas, kas jāuzliek uzņēmumiem, kuri ir apstrīdētā lēmuma adresāti:
–
Boliden
grupai: EUR 32,6 miljoni;
–
Buntmetall
grupai: EUR 0,6695 miljoni;
–
Chalkor
: EUR 9,16 miljoni;
–
HME
: EUR 4,49 miljoni;
–
IMI
grupai: EUR 44,98 miljoni;
–
KME
grupai: EUR 32,75 miljoni;
–
KME Germany
: EUR 17,96 miljoni;
–
KME France
un
KME Italy
(solidāri): EUR 16,37 miljoni;
–
Outokumpu
grupai: EUR 36,14 miljoni;
–
Wieland
grupai: EUR 2,43 miljoni;
–
Wieland
: EUR 24,7416 miljoni (apstrīdētā lēmuma 842. apsvērums).

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2005. gada 19. janvārī,
prasītāji cēla šo prasību.
Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs ir ticis mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas astotajā palātā, kurai attiecīgi
ir nodota šī lieta.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz uzņēmumiem, kas uzskaitīti h)–j) punktā, un apstrīdētā lēmuma
2. panta f) punktu;
–        pakārtoti, samazināt prasītājiem uzliktā naudas soda apmēru;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Savā prasībā prasītāji lūdz daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, kā arī samazināt tiem uzlikto naudas sodu.
1.
Par lūgumu daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu
Šī lūguma pamatojumam prasītāji norāda divus pamatus, kas attiecīgi ir pamatoti ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
un acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kā arī ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.

Par pamatu, kas ir pamatots ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāji apgalvo, ka tie neapstrīd nevienu no faktiem, uz kuriem Komisija ir pamatojusies, lai attiecībā uz tiem pierādītu
pārkāpuma turpināšanos. Savukārt tie norāda, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu un ir pieļāvusi acīmredzamu
kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka tie piedalījās kartelī no 1994. gada 16. jūnija līdz 1996. gada 11. aprīlim (turpmāk tekstā
– “strīdīgais laika posms”). Šajā sakarā tie apgalvo, ka to situācija bija līdzīga situācijai, kādā atradās
HME
,
Buntmetall
grupa,
Chalkor
un
Mueller
, attiecībā uz kurām Komisija uzskatīja, ka noilgums bija piemērojams saistībā ar to dalību kartelī līdz 1994. gadam.
Prasītāji uzskata, ka no apstrīdētā lēmuma (476. un 490. apsvērums) izriet, ka Komisija uzskatīja, ka atbilstošs kritērijs,
lai noteiktu, vai uzņēmums ir turpinājis piedalīties aizliegtas vienošanās ietvaros, bija tas, ka uzņēmums bija uzturējis
kontaktus vai piedalījies sanāksmēs laika posmā, attiecībā uz kuru tas apgalvoja, ka bija izbeidzis būt minētās aizliegtās
vienošanās dalībnieks. Komisija piemēroja šo kritēriju, secinot, ka tā nevar pierādīt, ka
HME
,
Buntmetall
grupa,
Chalkor
un
Mueller
turpināja piedalīties attiecīgajā pārkāpumā.
Prasītāji apgalvo, ka neapstrīdams ir tas, ka tie nav ne piedalījušies nekādās karteļa sanāksmēs, ne arī uzturējuši jebkādus
sakarus, kas būtu saistīti ar paplašinātajiem Eiropas nolīgumiem strīdīgajā laika posmā. Līdz ar to Komisijai arī bija jākonstatē,
ka tā nevarēja arī pierādīt, ka to dalība kartelī turpinājās.
Prasītāji uzskata, ka to, ka
HME
,
Buntmetall
grupa,
Chalkor
un
Mueller
nepiedalījās karteļa darbībās trīs gadu laikā un ka
IMI
grupa nepiedalījās gandrīz divus gadus, Komisija neuzskatīja par atbilstošu apstākli, lai pierādītu to attiecīgās dalības
kartelī turpināšanos vai izbeigšanos.
Katrā ziņā prasītāji norāda, ka pat tad, ja Komisija ņēma vērā strīdīgo kontaktu pārtraukuma ilgumu, izdarot secinājumu par
prettiesiskās rīcības nepārtrauktību, tai bija jāizskaidro, kāpēc jebkādu pret konkurenci vērstu kontaktu neesamība gandrīz
divu gadu laika posmā nebija pietiekama, lai pierādītu pārkāpuma izbeigšanos, kaut arī šāda pret konkurenci vērstu kontaktu
neesamība trīs gadu laika posmā bija pietiekama.
Visbeidzot, prasītāji apgalvo, ka Komisijas lēmums tiem piemērot citādākus noteikumus nekā
HME
,
Buntmetall
grupai,
Chalkor
un
Mueller
ir pamatots ar apstākļiem, kas nav atbilstoši, lai pierādītu, ka pārkāpums turpinājās.
Tiesas sēdē prasītāji precizēja, ka tie neapšauba Komisijas secinājumu, ka tie palielinājuši cenas Apvienotajā Karalistē 1994. gada
novembrī, bet gan apstrīd to, ka minētā palielināšana bija rezultāts to dalībai slepenajās sanāksmēs 1994. gadā.
Komisija, pirmkārt, norāda, ka atbilstoši tiesību aktu prasībām bija pierādīts, ka prasītāji bija izdarījuši turpinātu pārkāpumu
no 1989. gada 29. septembra līdz 2001. gada 22. martam. Šajā situācijā tā norāda, ka no apstrīdētā lēmuma (479.–481., 483.,
489., 639. un 664. apsvēruma) un no administratīvās lietas materiāliem izriet, ka prasītāju vēlme veikt cenu koordināciju
un tirgu sadali pastāvēja visā laika posmā no 1994. gada jūnija līdz 1996. gada aprīlim.
Vispirms prasītāji nebija publiski paziņojuši citiem karteļa dalībniekiem, ka tie no tā izstājas. Karteļa dalībnieki bija
koordinējuši un veikuši cenu palielināšanu Apvienotajā Karalistē līdz 1994. gada novembrim. Turklāt šķita, ka šīs cenu koordinācijas
sekas izpaudās arī pēc šī datuma. Katrā ziņā uzņēmums nevar apgalvot, ka ir izstājies no aizliegtas vienošanās, ja tas piemēro
palielinātās cenas, par kurām iepriekš panākta vienošanās ar tā konkurentiem. Visbeidzot, prasītāji turpināja piedalīties
sanāksmēs par konkrētiem valsts tirgiem laika posmā no 1994. gada jūnija līdz 1996. gada aprīlim.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka tā nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, jo prasītāju situācija nebija līdzīga tai,
kādā atradās
Chalkor
,
HME
,
Buntmetall
grupa un
Mueller
.
Šajā sakarā Komisija norāda, ka laika posma ilgums, attiecībā uz kuru tā nevarēja pierādīt
IMI
grupas dalību sanāksmēs, kas saistītas ar paplašinātajiem Eiropas nolīgumiem, ļoti atšķiras no tā, kas ir attiecināms uz
HME
,
Buntmetall
grupu,
Chalkor
un
Mueller
. Apstrīdētajā lēmumā ir konstatēts, ka šie četri uzņēmumi nepiedalījās šajās sanāksmēs vairāk nekā trīs gadus. Laika posms,
kurā tie nepiedalījās sanāksmēs, bija trīs gadi un četri mēneši, proti, no 1994. gada 16. jūnija līdz 1997. gada oktobrim,
attiecībā uz
Mueller
un
HME
, un četri gadi un divi mēneši, proti, no 1994. gada 16. jūnija līdz 1998. gada 29. augustam, attiecībā uz
Buntmetall
grupu un
Chalkor
(apstrīdētā lēmuma 282., 305., 306. un 325. apsvērums). Savukārt prasītāju nepiedalīšanās sanāksmēs, kas notika saistībā ar
paplašinātajiem Eiropas nolīgumiem, bija pierādīta tikai laika posmā no 1994. gada 16. jūnija līdz 1996. gada 11. aprīlim,
proti, tikai viena gada un desmit mēnešu ilgā laika posmā.
Komisija noraida prasītāju apgalvojumu, ka tā apstrīdētajā lēmumā par atbilstošu nav uzskatījusi laika posmu, attiecībā uz
kuru tā nevarēja pierādīt pārkāpuma izdarītāja dalību slepenajās sanāksmēs. Komisija uzskata, ka no apstrīdētā lēmuma 490. apsvēruma
izriet, ka tā šo apstākli uzskatīja par īpaši atbilstošu, lai novērtētu to dalības pārkāpumā turpināšanos. Tai nebija pienākuma
apstrīdētajā lēmumā norādīt precīzu termiņu vai “beigu datumu”, pēc kura dalības kartelī turpināšanos vairs nevarēja pierādīt.
Būtiskākais jautājums ir, vai šīs prettiesiskās rīcības turpināšanos var pierādīt attiecībā uz konkrētu pārkāpuma izdarītāju,
nevis tas, kur ir teorētiskā robeža.
Lai pamatotu savu apgalvojumu, ka situācija, kādā atradās
Chalkor
,
HME
,
Buntmetall
grupa un
Mueller
, nav līdzīga prasītāju situācijai, Komisija arī norāda, ka no apstrīdētā lēmuma (277., 282., 305., 306., 325., 497., 589. un
592. apsvēruma) izriet, ka prasītājiem bija noteicoša loma pārkāpumā un karteļa darbības atsākšanā laika posmā no 1994. līdz
1997. gadam. Prasītāju lomai šajā laika posmā nebija nekā kopīga ar mazāka izmēra “jaunpienācēju”, piemēram,
HME
,
Buntmetall
grupas,
Chalkor
un
Mueller
, lomu. Tas, ka šie četri uzņēmumi bija sākuši piedalīties pārkāpumā 1997. gada oktobrī un 1998. gada augustā, norāda, ka
nevajadzētu rasties jautājumam par to dalības kartelī turpināšanos no 1994. gada jūlija līdz 1997. gada jūlijam.
Tāpat arī prasītāju apgalvojums, ka Komisija uzskatīja, ka četri citi uzņēmumi bija izbeiguši to dalību attiecīgajā pārkāpumā,
ir kļūdains, jo Komisija apstrīdētajā lēmumā ir tikai norādījusi, ka šie četri citi uzņēmumi kartelī sāka piedalīties vēlāk
nekā prasītāji.
Treškārt, Komisija apgalvo, ka, pat tad, ja pieņem, ka prasītāji atradās situācijā, kas līdzīga tai, kādā atradās
HME
,
Buntmetall
grupa,
Chalkor
un
Mueller
, tie nevar atsaukties uz vienlīdzīgas attieksmes principu, lai apgalvotu, ka tie nepiedalījās turpinātā pārkāpumā laika posmā
no 1989. gada 29. septembra līdz 2001. gada 22. martam. Tā kā neviens savā labā nevar atsaukties uz prettiesisku rīcību, kas
īstenota par labu citam, lai noskaidrotu, vai prasītāji piedalījās turpinātā pārkāpumā, nav nozīmes tam, ka secinājumi par
pārkāpuma, ko izdarījuši citi dalībnieki, turpināšanos ir vai nav bijuši kļūdaini.
Komisija uzskata, ka no judikatūras izriet, ka tas, ka pret vienu vai vairākiem uzņēmumiem nav veikta vajāšana, tai neliedz
vajāt vai sodīt citus uzņēmumus, pat ja tie visi ir piedalījušies vienā un tajā pašā pārkāpumā.
Turklāt Komisija apgalvo, ka prasītāju pamats ir līdzvērtīgs lūgumam Vispārējai tiesai konstatēt, ka
HME
,
Buntmetall
grupa,
Chalkor
un
Mueller
arī ir piedalījušies turpinātā pārkāpumā laika posmā no 1994. gada jūlija līdz 1997. gada jūlijam. Šāda secinājuma izdarīšana
nav Vispārējās tiesas kompetencē.
Tādējādi, tā kā apstrīdētajā lēmumā atbilstoši tiesību aktu prasībām ir pierādīts, ka prasītāji piedalījās turpinātā pārkāpumā,
tie nevar atsaukties uz pārāk labvēlīgu vai prettiesisku attieksmi, kas, iespējams, īstenota attiecībā uz citiem uzņēmumiem,
lai atspēkotu šo secinājumu.
Ceturtkārt, Komisija norāda, ka savā prasības pieteikumā prasītāji lūdz Vispārējo tiesu atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu
tiktāl, “ciktāl tas attiecas uz tā h)–j) punktā uzskaitītajiem uzņēmumiem”. Tas nozīmē, ka prasītāji apstrīd apstrīdētajā
lēmumā izdarīto secinājumu, ka tie ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un, sākot no 1994. gada 1. janvāra, EEZ līguma 53. panta
1. punktu, no 1989. gada 29. septembra līdz 2001. gada 22. martam piedaloties nolīgumos un saskaņotās darbībās, kas attiecās
uz cenu noteikšanu un tirgu sadali vara santehnikas cauruļu nozarē. Komisija uzskata, ka nekas prasības pieteikumā neapstiprina
prasītāju iebildumu attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 1. pantu saistībā ar laika posmu no 1989. gada 29. septembra līdz 1994. gada
jūlijam un laika posmu no 1996. gada jūlija līdz 2001. gada 22. martam. Tādējādi tā uzskata, ka lūgums atcelt 1. pantu ir
jānoraida kopumā.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka, kaut arī prasītāji ir iesnieguši savus argumentus saistībā ar iespējamu vienlīdzīgas attieksmes
principa pārkāpumu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā, patiesībā tie apšauba, ka apstrīdētais lēmums norāda uz to nepārtraukto
dalību kartelī no 1989. gada septembra līdz 2001. gada martam. Jāsecina arī, ka sava pamata pamatojumam prasītāji norāda tikai
argumentus, kas saistīti ar strīdīgo laika posmu.
No tā izriet, ka Vispārējās tiesas pārbaudei ir jābūt saistītai ar to, vai Komisija apstrīdētajā lēmumā atbilstoši tiesību
aktu prasībām ir pierādījusi, ka prasītāji nepārtraukti ir piedalījušies kartelī strīdīgajā laika posmā.
Šajā situācijā ir jāatgādina, ka no apstrīdētā lēmuma izriet, ka prasītāji tiek saukti pie atbildības tikai par to dalību
karteļa trešajā daļā, proti, paplašinātajos Eiropas nolīgumos (apstrīdētā lēmuma 458. un 461. apsvērums). No minētā lēmuma
arī izriet, ka saistībā ar karteli “faktiski neviens nolīgums par apjomu vai cenām netika noslēgts un/vai izpildīts laika
posmā no 1994. gada maija līdz 1997. gada jūlijam” un ka attiecībā uz paplašinātajiem Eiropas nolīgumiem nav pierādīts, ka
būtu bijuši slepeni kontakti 1995. gadā (285. un 485. apsvērums). Turklāt lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka nav ticis
pierādīts, ka prasītājiem strīdīgajā laika posmā būtu bijuši slepeni kontakti, kas saistīti ar paplašinātajiem Eiropas nolīgumiem.
Komisija tomēr ir secinājusi, ka attiecīgais pārkāpums bija pārtraukts laika posmā no 1989. gada septembra līdz 2001. gada
martam, pat attiecībā uz prasītājiem (apstrīdētā lēmuma 463. apsvērums). Izdarot šo secinājumu, tā galvenokārt ir pamatojusies
uz šādiem apstākļiem.
Pirmkārt, karteļa metodēs un praksē ir saskatāma acīmredzama nepārtrauktība visā laika posmā no 1989. gada septembra līdz
2001. gada martam (apstrīdētā lēmuma 486. apsvērums). Šajā sakarā ir jānorāda, ka šis secinājums nav pietiekams, lai atbilstoši
tiesību aktu prasībām pierādītu prasītāju turpinātu dalību attiecīgajā pārkāpumā strīdīgajā laika posmā. Tas, ka kartelis
pats par sevi tika pārtraukts, neļauj izslēgt, ka viens vai vairāki tā dalībnieki bija izbeiguši savu dalību konkrētā laika
posmā.
Otrkārt, kaut arī strīdīgajā laika posmā prasītāji nav piedalījušies nevienā sanāksmē un nav uzturējuši nekādus kontaktus
saistībā ar paplašinātajiem Eiropas nolīgumiem, to dalība kartelī bija nepārtraukta visā šajā laika posmā, jo tie Apvienotajā
Karalistē līdz 1994. gada novembrim bija paaugstinājuši cenas, tie aktīvi bija piedalījušies sarunās, lai atsāktu karteļa
darbību 1996. gadā, tiem bija aktīva loma karteļa dalībnieku skaita palielināšanā 1997. un 1998. gadā un tiem bija svarīga
loma, jo tiem bija līdera loma Apvienotās Karalistes tirgū (apstrīdētā lēmuma 490. apsvērums).
Nevienam no iepriekš minētajiem apstākļiem, izņemot konstatēto cenu paaugstināšanu 1994. gada novembrī (šajā ziņā skat. šī
sprieduma 90.–92. punktu), nav nozīmes, lai pierādītu prasītāju nepārtrauktu dalību attiecīgajā pārkāpumā, jo tie attiecas
tikai uz to rīcību pēc strīdīgā laika posma, neatklājot faktus, kas pastāvēja minētajā laika posmā.
Treškārt, prasītāji nav pierādījuši, ka strīdīgajā laika posmā tie būtu atklāti pauduši savu nodomu vairs nepiedalīties kartelī
(apstrīdētā lēmuma 479.–481. un 490. apsvērums). Šajā sakarā ir jāuzsver, ka šis secinājums nevar kļūt izmantojams, pirms
Komisija nav izpildījusi tai uzlikto pierādīšanas pienākumu (šajā ziņā skat. Tiesas 2004. gada 6. janvāra spriedumu apvienotajās
lietās C‑2/01 P un C‑3/01 P
BAI
un Komisija/
Bayer
,
Recueil
, I‑23. lpp., 62. un 63. punkts), proti, iesniegusi pierādījumus, kas attiecas uz faktiem, kuri ir pietiekami saistīti laikā,
lai varētu saprātīgi pieņemt, ka pārkāpums ir veikts nepārtraukti no viena konkrēta datuma līdz otram konkrētam datumam (skat.
Pirmās instances tiesas 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā T‑61/99
Adriatica di Navigazione
/Komisija,
Recueil
, II‑5349. lpp., 125. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ceturtkārt, no apstrīdētā lēmuma 490. apsvēruma netieši izriet, ka strīdīgo laika posmu, kurā nebija slepenu kontaktu, proti,
apmēram 22 mēnešus, Komisija neuzskatīja par pietiekami ilgu, lai tas veidotu pārtraukumu prasītāju dalībā kartelī.
Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka EKL 81. panta 1. punkts ir piemērojams tikai tad, ja ir sakritusi vismaz divu pušu griba,
kuras izpausmes forma nav svarīga, ja vien tā atspoguļo precīzu pušu gribu (Pirmās instances tiesas 2000. gada 26. oktobra
spriedums lietā T‑41/96
Bayer
/Komisija,
Recueil
, II‑3383. lpp., 66.–69. punkts). Līdz ar to, ja nav pierādījumu, kas var tieši apstiprināt pārkāpuma ilgumu, Komisijai, kā
tas ir norādīts šī sprieduma 86. punktā, ir jāiesniedz pierādījumi, kas attiecas uz faktiem, kuri ir pietiekami saistīti laikā,
lai varētu saprātīgi pieņemt, ka šis pārkāpums ir veikts nepārtraukti no viena konkrēta datuma līdz otram konkrētam datumam.
Tādējādi, lai arī laika posms, kas atdala divus prettiesiskas rīcības izpausmes posmus, ir atbilstošs kritērijs, lai pierādītu,
ka pārkāpums turpinājies, tomēr jautājums par to, vai minētais laika posms ir vai nav pietiekami ilgs, lai veidotu pārtraukumu
pārkāpumā, nevar tikt izskatīts abstrakti. Tieši pretēji, tas ir jāizvērtē, ņemot vērā attiecīgās aizliegtās vienošanās darbību.
Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka uzņēmumi, kas ir karteļa trešās daļas locekļi, parasti no 1989. līdz 1994. gadam
savā starpā sazinājās vairākas reizes gadā, apmainoties uz būtiskiem datiem par savu tirdzniecību, savām tirgus daļām un nolīgtajām
cenām (apstrīdētā lēmuma 199.–202. un 236.–284. apsvērums). Tomēr attiecībā uz strīdīgo laika posmu vienīgā sazināšanās prasītāju
starpā vai vienīgā to slepena rakstura darbība, ko Komisija varēja pierādīt, ir cenu paaugstināšana Apvienotajā Karalistē
1994. gada novembrī.
Šajā sakarā ir jānoraida prasītāju arguments, ka Komisija nav pierādījusi, ka minētā paaugstināšana bija karteļa darbības
rezultāts. No apstrīdētā lēmuma 277. apsvēruma izriet, ka 1994. gada pavasarī cenu paaugstināšana Apvienotajā Karalistē tika
apspriesta sanāksmē, kurā piedalījās prasītāji, ko tie neapstrīd. Tā kā tie pēc šīs sanāksmes ātri paaugstināja savu cenu
Apvienotajā Karalistē, prasītājiem ir jāpierāda, ka minētā paaugstināšana nebija saistīta ar to dalību kartelī.
Jāsecina, ka tie to nav pierādījuši. Ziņojumā, ko tie ir pievienojuši savam prasības pieteikumam, ir norādīts tikai tas, ka
minētā paaugstināšana “galvenokārt” bija saistīta ar vienlaicīgu vara cenas palielināšanos. Turklāt no minētā ziņojuma izriet,
ka, neņemot vērā vara cenas palielināšanos, prasītāju cenas Apvienotajā Karalistē laikā no 1994. gada aprīļa līdz novembrim
paaugstinājās no 5 % līdz 6 %.
Komisijas apgalvojums, ka prasītāji turpināja piedalīties slepenajās sanāksmēs par īpašiem valsts tirgiem laika posmā no 1994. gada
jūnija līdz 1996. gada aprīlim, ir jānoraida. Vispirms jau – šāds apgalvojums neizriet no apstrīdētā lēmuma. Apstākļi, uz
kuriem Komisija ir atsaukusies savā iebildumu rakstā sava apgalvojuma pamatojumam, vislabākajā gadījumā ir nepārliecinoši.
Attiecībā uz Apvienotās Karalistes tirgu Vispārējā tiesa konstatē, ka Komisija ir izmantojusi izvairīgu citēšanas metodi,
tāpēc Komisijas atveidojums ir pretrunā citētā teksta būtībai. Citāts, ko Komisija ir iekļāvusi savā iebildumu rakstā, bija
sadalīts tādā veidā, ka teksts, kurā bija norādīts uz sanāksmju atcelšanu Apvienotajā Karalistē laika posmā no 1994. gada
jūlija līdz 1996. gada jūnijam, bija dzēsts. Tiesas sēdē Komisija, kas sākumā bija atsaukusies uz savu citātu, pēc Vispārējās
tiesas jautājuma izteica atvainošanos un atzina šī citāta neuzticamību.
Attiecībā uz Nīderlandes tirgu ir jāsecina, ka dokumentā, uz kuru atsaucas Komisija, ir minētas tikai tās slepenās sanāksmes,
kas tika organizētas apmēram katru trešo mēnesi laika posmā no 1989. līdz 2001. gadam. Tomēr neviens Komisijas iesniegtais
pierādījums neļauj pierādīt, kas prasītāji faktiski bija piedalījušies slepenās sanāksmēs par Nīderlandes tirgu strīdīgajā
laika posmā.
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka laika posms, kurā nebija prasītāju saziņas vai slepenu darbību, ir
mazliet vairāk nekā sešpadsmit mēneši no 1994. gada 1. decembra līdz 1996. gada 11. aprīlim. Ņemot vērā, ka šis laika posms
vairāk par gadu pārsniedz intervālus, kuros uzņēmumi, kas bija karteļa trešās daļas locekļi, parasti saskaņo savas attiecīgās
vēlmes ierobežot konkurenci (skat. šī sprieduma 90. punktu), ir jāsecina, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā
un ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tas paredz prasītāju atbildību par dalību kartelī laika posmā no 1994. gada
1. decembra līdz 1996. gada 11. aprīlim.
Tomēr, ņemot vērā, ka prasītāji pēc laika posma, kas nedaudz pārsniedz sešpadsmit mēnešus, atsāka un atkārtoja savu dalību
pārkāpumā, attiecībā uz kuru tie neapstrīd, ka runa ir par vienu un to pašu aizliegto vienošanos, kurā tie bija piedalījušies
pirms pārtraukuma, noilgums Regulas Nr. 1/2003 25. panta nozīmē un Padomes 1974. gada 26. novembra Regula (EEK) Nr. 2988/74
attiecībā uz noilguma termiņiem procesuālās darbībās un sankciju piemērošanā atbilstīgi Eiropas Ekonomikas kopienas transporta
un konkurences noteikumiem (OV L 319, 1. lpp.) 1. panta nozīmē šajā gadījumā nav piemērojams. Tomēr ir jāgroza prasītājiem
uzliktā naudas soda apmērs, lai ņemtu vērā to secīgu dalību kartelī. Konkrētas šīs grozīšanas sekas tiks precizētas šī sprieduma
187.–190. punktā.

Par pamatu, kas pamatots ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāji apgalvo, ka Komisija ir apdraudējusi to tiesības uz aizstāvību, apstrīdētajā lēmumā atsaucoties uz apstākļiem, kas,
kaut arī tie tika izklāstīti paziņojumā par iebildumiem, tajā netika minēti, lai pamatotu atšķirīgu attieksmi pret prasītājiem
un pret
Chalkor
,
HME
,
Buntmetall
grupu un
Mueller
saistībā ar attiecīgā pārkāpuma nepārtrauktību. Prasītāji uzskata, ka neviens apstrīdētā lēmuma 490. apsvērumā minētais apstāklis
nebija norādīts paziņojumā par iebildumiem, lai nošķirtu to situāciju, kādā atradās prasītāji, un to, kādā atradās
Chalkor
,
Buntmetall
grupa,
HME
un
Mueller
.
Prasītāji apgalvo, ka, kaut arī Komisija turpināja atsaukties uz apstākļiem, ko tā uzskatīja par atbilstošiem paziņojuma par
iebildumiem pieņemšanas stadijā, tā apstrīdētajā lēmumā nevarēja secināt, ka to situācija atšķīrās no tās, kādā atradās
Chalkor
,
HME
,
Buntmetall
grupa un
Mueller
.
Atbildot uz Komisijas argumentu, ka apstrīdētajā lēmumā nav pieļauts tiesību uz aizstāvību pārkāpums, jo tajā nav nekāda jauna
iebilduma un tas ir pamatots tikai ar faktiem, kas jau ir minēti paziņojumā par iebildumiem, prasītāji pārmet, ka ar to, ka
apstrīdētajā lēmumā atkārtoti ir izmantoti faktiskie apstākļi, uz kuriem Komisija nebija atsaukusies pirms tam, lai pamatotu
to, ka pret prasītājiem tika īstenota attieksme, kas atšķīrās no tās, kāda bija pret citiem attiecīgajiem uzņēmumiem, būtiski
tiek pārkāptas to tiesības uz aizstāvību.
Tie uzskata, ka apstrīdētais lēmums ne papildina, ne groza argumentāciju, ko Komisija paudusi paziņojumā par iebildumiem,
lai atbildētu uz faktiem, ko prasītāji pauduši savā atbildē uz šo paziņojumu. Komisija radikāli ir mainījusi argumentāciju
un atsaukusies uz apstākļiem, attiecībā uz kuriem prasītājiem nebija iespējas nedz iesniegt savus apsvērumus, nedz arī aizstāvēties.
Šī attieksme acīmredzami ir pretrunā judikatūrai.
Komisija prasa pamatu noraidīt.
Vispārējās tiesas vērtējums
Jāpārbauda, vai Komisija ir pārkāpusi prasītāju tiesības uz aizstāvību saistībā ar faktiem, ko tā ņēmusi vērā apstrīdētā lēmuma
490. apsvērumā, lai secinātu, ka to dalība kartelī bija nepārtraukta.
Šajā sakarā ir jāuzsver, ka no šī sprieduma 84. un 85. punkta izriet, ka, izņemot secinājumu par cenu paaugstināšanu 1994. gada
novembrī Apvienotajā Karalistē, neviens no apstrīdētā lēmuma 490. apsvērumā minētajiem apstākļiem netika atzīts par piemērotu,
lai atbilstoši tiesību aktu prasībām pierādītu prasītāju ilgstošu dalību kartelī. Turklāt no šī sprieduma 96. punkta izriet,
ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, jo tajā ir konstatēta prasītāju atbildība par dalību kartelī laika posmā no 1994. gada
1. decembra līdz 1996. gada 11. aprīlim.
Tādējādi šis pamats ir atbilstošs tikai tiktāl, ciktāl tas attiecas uz jautājumu par prasītāju tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
saistībā ar secinājumu par cenu paaugstināšanu 1994. gada novembrī Apvienotajā Karalistē.
Šajā sakarā ir svarīgi norādīt, ka paziņojumam par iebildumiem jādod iespēja ieinteresētajām personām uzzināt par rīcību,
ko Komisija tām pārmet. Šī prasība ir ievērota tad, ja galīgajā lēmumā ieinteresētās personas netiek vainotas par pārkāpumiem,
kas atšķiras no tiem, kuri minēti paziņojumā par iebildumiem, un ja tajā ir izmantoti tikai tie fakti, par kuriem ieinteresētajām
personām ir bijusi iespēja sniegt paskaidrojumus (Pirmās instances tiesas 2003. gada 19. marta spriedums lietā T‑213/00
CMA CGM
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑913. lpp., 109. punkts).
Tādējādi Komisija savā galīgajā lēmumā var norādīt tikai tos iebildumus, par kuriem attiecīgajiem uzņēmumiem bija iespēja
darīt zināmu savu viedokli (Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P,
C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 86. punkts).
Tomēr no judikatūras izriet, ka Komisijas galīgajam lēmumam nebūt nav jābūt paziņojuma par iebildumiem kopijai un ka tiesības
uz aizstāvību, ja pastāv nesaskaņotība starp paziņojumu par iebildumiem un galīgo lēmumu, ir pārkāptas tikai tad, ja galīgajā
lēmumā norādītais iebildums paziņojumā par iebildumiem nav bijis izklāstīts pietiekamā veidā, lai tā adresāti varētu aizstāvēties
(Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑48/00
Corus UK
/Komisija, Krājums, II‑2325. lpp., 100. punkts, un 2005. gada 15. septembra spriedums lietā T‑325/01
DaimlerChrysler
/Komisija, Krājums, II‑3319. lpp., 189. punkts).
Īpaši ir jāuzsver, ka faktu vērtējums ir daļa no lēmuma un ka tiesības tikt uzklausītam attiecas uz visiem šāda lēmuma pamatā
esošajiem faktiskajiem un juridiskajiem apstākļiem, taču ne uz galīgo nostāju, ko iestāde ir paredzējusi paust (skat. Pirmās
instances tiesas 2006. gada 15. marta spriedumu lietā T‑15/02
BASF
/Komisija, Krājums, II‑497. lpp., 94. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā prasītāji nenorāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir atsaukusies uz jauniem iebildumiem vai pamatojusies uz
jaunu apstākli, kas nebija norādīts paziņojumā par iebildumiem. Tie tikai norāda, ka Komisija, reaģējot uz to atbildi uz paziņojumu
par iebildumiem, pauda jaunu argumentāciju, lai pamatotu secinājumu par to dalību kartelī no 1994. līdz 1996. gadam.
Prasītāju argumentācija nozīmē, ka Komisijai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas bija tie jāuzklausa attiecībā uz argumentāciju,
ar kādu tā bija paredzējusi noraidīt argumentus, kuri pausti to atbildē uz paziņojumu par iebildumiem. Šāda prasība nekādā
veidā nav pamatota ar judikatūru un Komisijai to nevar izvirzīt.
No judikatūras izriet tieši pretēji – ka Komisijas galīgajam lēmumam nebūt nav jābūt paziņojuma par iebildumiem kopijai (skat.
šī sprieduma 108. punktu). Paziņojumā par iebildumiem norādīto faktu juridiskā kvalifikācija pēc definīcijas ir pagaidu kvalifikācija,
un vēlāks Komisijas lēmums nevar tikt atcelts tikai tāpēc vien, ka galīgie secinājumi, kas izdarīti no šiem faktiem, precīzi
neatbilst šai starpposma kvalifikācijai (Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑44/00
Mannesmannröhren
‑
Werke
/Komisija, Krājums, II‑2223. lpp., 100. punkts).
Kaut arī Komisijai faktiski ir jāuzklausa paziņojuma par iebildumiem adresāti un attiecīgā gadījumā jāņem vērā to apsvērumi,
ar kuriem paredzēts atbildēt uz iebildumiem, kas izvirzīti, grozot savu analīzi, lai ievērotu to tiesības uz aizstāvību (iepriekš
112. punktā minētais spriedums lietā
Mannesmannröhren
-
Werke
/Komisija, 100. punkts), ir jāsecina, ka tā šajā gadījumā tieši tā arī rīkojās.
No visa iepriekš minētā izriet, ka šis pamats nav pieņemams.
2.
Par lūgumu samazināt naudas soda apmēru
Šī lūguma pamatojumam prasītāji norāda divus pamatus, kas attiecīgi ir pamatoti ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
un samērīguma principa pārkāpumu.
Pirms pārbaudīt prasītāju norādītos pamatus, ir jāatgādina, ka no apstrīdētā lēmuma 601. un 842. apsvēruma izriet, ka Komisijas
uzliktie naudas sodi par pārkāpumu ir noteikti saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, kā arī Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. punktu. Turklāt Komisija naudas sodu apmēru ir noteikusi, piemērojot metodoloģiju, kas ir noteikta Pamatnostādnēs un 1996. gada
paziņojumā par sadarbību (skat. šī sprieduma 33. punktu).
Pamatnostādnēs, lai gan tās nevar kvalificēt kā tiesību normas, tomēr ir paredzēta uzvedības norma, kurā ir noteikta prakse,
kas jāievēro un no kuras Komisija konkrētā gadījumā nevar atkāpties, nenorādot ar vienlīdzīgās attieksmes principu savienojamus
iemeslus (skat. Tiesas 2006. gada 18. maija Tiesas spriedumu lietā C‑397/03 P
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, Krājums, I‑4429. lpp., 91. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi, pārbaudot ar apstrīdēto lēmumu uzlikto naudas sodu tiesiskumu, Vispārējai tiesai ir jāpārbauda, vai savu rīcības
brīvību Komisija ir īstenojusi atbilstoši Pamatnostādnēs noteiktajai metodei, un tiktāl, ciktāl tā konstatētu, ka Komisija
no tās ir atkāpusies, ir jāpārbauda, vai šī atkāpe ir attaisnota un tiesiski pietiekami pamatota. Šajā sakarā ir jāteic, ka
paša Pamatnostādņu principa, no vienas puses, un tajos norādītās metodes, no otras puses, spēkā esamību Tiesa ir apstiprinājusi
(Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 252.–255., 266., 267., 312. un 313. punkts).
No Pamatnostādņu pieņemšanas izrietošā Komisijas rīcības brīvības pašierobežošana tiešām nav nesavienojama ar Komisijas būtiskas
rīcības brīvības saglabāšanu. Pamatnostādnēs ir iekļauti dažādi mainīgi elementi, kas Komisijai ļauj izmantot tai piešķirto
rīcības brīvību atbilstoši Regulas Nr. 17 un Regulas Nr. 1/2003 noteikumiem, kā tos interpretējusi Tiesa (iepriekš 118. punktā
minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 267. punkts).
Tādējādi jomās, kurās Komisija ir saglabājusi rīcības brīvību, tās vērtējumu tiesiskuma pārbaude aprobežojas ar acīmredzamas
kļūdas vērtējumā neesamības pārbaudi (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 18. jūlija spriedumu lietā T‑241/01
Scandinavian Airlines System
/Komisija, Krājums, II‑2917. lpp., 64. un 79. punkts).
Komisijas rīcības brīvība un ierobežojumi, ko tā sev ir noteikusi, principā neliedz tiesai īstenot savu neierobežoto kompetenci
(Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00
JFE Engineering
u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 538. punkts), ar kuru tai ir piešķirta iespēja Komisijas uzliktā naudas soda apmēru
atcelt, samazināt vai palielināt (šajā ziņā skat. Tiesas 2007. gada 8. februāra spriedumu lietā C‑3/06 P
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, I‑1331. lpp., 60.–62. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 21. oktobra spriedumu lietā T‑368/00
General Motors Nederland
un
Opel Nederland
/Komisija,
Recueil
, II‑4491. lpp., 181. punkts).

Par pamatu, kas ir pamatots ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Šī pamata ietvaros prasītāji izvirza divus iebildumus, kas attiecīgi ir saistīti ar veidu, kādā Komisija veica savu izmeklēšanu,
un ar iespējamo diskriminējošo attieksmi pret tiem salīdzinājumā ar
SANCO
nolīgumu un
WICU
un
Cuprotherm
nolīgumu dalībniekiem.
Par diskriminējošo veidu, kādā Komisija veica savu izmeklēšanu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāji uzskata, ka veids, kādā Komisija veica savu izmeklēšanu, ļāva
Outokumpu
grupai un
KME
grupai,
Wieland
,
Boliden
grupai,
HME
un
Chalkor
labāk novērtēt tās apmēru un deva tiem iespēju būt pirmajiem uzņēmumiem, kas iesniedza sadarbības piedāvājumus atbilstoši
1996. gada paziņojumam par sadarbību. Līdz ar to visi šie uzņēmumi, izņemot
Boliden
grupu, saņēma lielāku naudas soda samazinājuma likmi nekā tā, kas piešķirta prasītājiem, kuri norāda, ka tie bija pēdējie,
kas saņēma lūgumu sniegt informāciju, un tādējādi pēdējie, kuri lūdza piemērot 1996. gada paziņojumu par sadarbību.
Tādējādi prasītāji saņēma naudas soda apmēra samazinājumu tikai 10 % apmērā, jo tie bija sadarbojušies ar Komisiju brīdī,
kad attiecīgais pārkāpums jau bija pierādīts. Līdz ar to Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, uzņēmumus,
kas piedalījās kartelī, nenostādot vienlīdzīgā stāvoklī.
Šajā situācijā prasītāji atgādina, ka Komisija, pirmkārt, 2001. gada aprīlī veica papildu pārbaudes
Outokumpu
grupas un
KME
grupas telpās, par tām vēlāk nepaziņojot publiski, otrkārt, 2002. gada jūlijā
KME
grupai un
Wieland
, kas piedalījās gan aizliegtas vienošanās ietvaros par rūpnieciskām caurulēm, gan aizliegtas vienošanās par vara santehnikas
caurulēm ietvaros, nosūtīja lūgumus sniegt rakstisku informāciju attiecībā uz lietu COMP/E‑1/38.240 (Rūpnieciskās caurules)
un, treškārt, saistībā ar lietu COMP/E‑1/38.069 (Vara santehnikas caurules) lūgumus sniegt informāciju 2003. gada 3. martā
nosūtīja
Boliden
grupai,
HME
un
Chalkor
un 2003. gada 20. martā –
IMI
grupai.
Komisija lūdz pamatu noraidīt.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Šī iebilduma ietvaros prasītāji pamatojas uz pieņēmumu, ka 1996. gada paziņojums par sadarbību liek Komisijai jebkurā brīdī
informēt uzņēmumus, uz kuriem attiecas pārkāpuma procedūra, par izmeklēšanas gaitu, lai tie varētu novērtēt, vai un kādā mērā
ir lietderīgi sadarboties ar Komisiju.
No minētā paziņojuma satura un uzbūves izriet, ka, pirmkārt, uzņēmumam, kas lūdz to piemērot, ir jāsazinās ar Komisiju, un
ka, otrkārt, novēlotas vai minimālas sadarbības stratēģija var izraisīt ļoti nelielu naudas soda apmēra samazināšanu, vai
pat nesamazināšanu nemaz (skat. 1996. gada paziņojuma par sadarbību B–D punktu, kā arī E1. punktu).
Kaut arī 1996. gada paziņojums par sadarbību radīja tiesisku paļāvību, uz ko var atsaukties uzņēmumi, kuri vēlas informēt
Komisiju par aizliegtas vienošanās esamību (skat. iepriekš 109. punktā minēto spriedumu lietā
BASF
/Komisija, 487. un 488. punkts un tajos minētā judikatūra), šī paļāvība var attiekties tikai uz veidu, kādā Komisija ņems
vērā to ieguldījumu, tiklīdz tie būs izrādījuši savu vēlmi sadarboties. Ne no 1996. gada paziņojuma par sadarbību formulējuma,
ne no mehānismam, kas ar to ieviests, raksturīgās loģikas nekādā veidā neizriet, ka Komisijai administratīvā procesa laikā
ir pienākums informēt uzņēmumus, kuri nav pauduši savu vēlmi sadarboties, par pasākumiem, ko tā veikusi savas izmeklēšanas
ietvaros, vai par tās attīstības gaitu.
Visiem aizliegtas vienošanās dalībniekiem ir iespēja jebkurā administratīvā procesa brīdī lūgt tiem piemērot 1996. gada paziņojumu
par sadarbību, neatkarīgi no Komisijas veiktajiem izmeklēšanas pasākumiem. Tādējādi katram aizliegtas vienošanās dalībniekam
ir jāizlemj, vai un kurā brīdī tas vēlas atsaukties uz 1996. gada paziņojumu par sadarbību.
Šajā gadījumā prasītāji varēja paust savu vēlmi sadarboties ar Komisiju jebkurā brīdī pēc 1996. gada paziņojuma par sadarbību
publicēšanas, īpaši pēc pārbaudes, kas tajos tika veikta 2001. gada 22. martā.
Tādējādi Komisijai nevar pārmest ne to, ka tā veikusi papildu pārbaudes citos uzņēmumos, ne arī, – saistībā ar lietu COMP/E‑1/38.240
(Rūpnieciskās caurules) – ka tā nosūtījusi lūgumus sniegt informāciju, neinformējot par to prasītājus.
Attiecībā uz argumentu, kas pamatots ar lūgumu sniegt informāciju nosūtīšanu lietā COMP/E‑1/38.069 (Vara santehnikas caurules),
ir jāatgādina, ka, kaut arī uzņēmumu īstenotās sadarbības pakāpes vērtējums nevar būt atkarīgs no pilnīgi nejaušiem faktoriem,
piemēram, no kārtības, kādā Komisija tos iztaujāja (Pirmās instances tiesas 2001. gada 13. decembra spriedums lietā T‑48/98
Acerinox
/Komisija,
Recueil
, II‑3859. lpp., 140. punkts), dažādu uzņēmumu īstenotās sadarbības pakāpi var uzskatīt par salīdzināmu tikai tad, ja šie
uzņēmumi vienā un tajā pašā administratīvā procesa stadijā un līdzīgos apstākļos sniedz Komisijai līdzīgu informāciju (šajā
ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2001. gada 13. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑45/98 un T‑47/98
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija,
Recueil
, II‑3757. lpp., 245. punkts).
Šajā gadījumā ir skaidrs, ka Komisija lietā COMP/E‑1/38.069 (Vara santehnikas caurules)
Boliden
grupai,
HME
un
Chalkor
lūgumus sniegt informāciju nosūtīja 2003. gada 3. martā un prasītājiem – 20. martā. Šajā sakarā ir jānorāda, ka no šiem četriem
uzņēmumiem tikai
Chalkor
ar Komisiju sāka sadarboties, pirms tā bija nosūtījusi paziņojumu par iebildumiem. Kaut arī
Chalkor
ar Komisiju sāka sadarboties 2003. gada aprīlī, prasītāji savu piedāvājumu sadarboties iesniedza tikai pavisam vēlākā procesa
stadijā, proti, 2003. gada novembrī, pēc tam, kad 2003. gada 29. augustā bija saņēmuši paziņojumu par iebildumiem. Tā kā prasītāji
nav pierādījuši, ka to novēlotā sadarbība bija saistīta ar to, ka lūgumu sniegt informāciju tie bija saņēmuši 17 dienas vēlāk
nekā
Boliden
grupa,
HME
un
Chalkor
, to arguments, kas ir pamatots ar novēlotu minēto lūgumu sniegt informāciju nosūtīšanu, ir jānoraida.
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, iebildums, kas pamatots ar iespējami diskriminējošu veidu, kādā Komisija īstenoja savu
izmeklēšanu, ir jānoraida.
Par iespējamo diskriminējošo attieksmi pret prasītājiem salīdzinājumā ar
SANCO
nolīgumu un
WICU
un
Cuprotherm
nolīgumu dalībniekiem
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāji galvenokārt norāda, ka, nosakot naudas sodu apmēru, Komisijai bija jānošķir prasītāji, kas bija piedalījušies tikai
vienā karteļa daļā, un uzņēmumi, kuri bija piedalījušies divās vai trīs tā daļās.
Šajā sakarā prasītāji apstrīd Komisijas secinājumu, kurš ir iekļauts apstrīdētā lēmuma 689. apsvērumā un saskaņā ar kuru nevarēja
pierādīt, ka vienošanās
SANCO
nolīgumu dalībnieku starpā bija būtiski ciešāka laikā no 1988. līdz 1995. gadam, nekā tā, kas pastāv starp paplašināto Eiropas
nolīgumu dalībniekiem. Prasītāji uzskata, ka pretēji tam, ko Komisija ir secinājusi apstrīdētajā lēmumā,
SANCO
nolīgumi veido ciešāku un konkurencei būtiski kaitīgāku sadarbību nekā paplašinātie Eiropas nolīgumi.
Attiecībā uz risinājumu, ko Komisija piedāvājusi savā iebildumu rakstā, proti, to naudas sodu apmēra palielināšanu, kas noteikti
“
SANCO
ražotājiem”, lai labotu iespējamo nevienlīdzīgo attieksmi, prasītāji apgalvo, ka tas nozīmē, ka netieši, bet skaidri tiek
atzīts, ka diferenciācijas neesamība attiecīgajiem uzņēmumiem noteikto naudas sodu apmērā ir nepamatota.
Attiecībā uz
WICU
un
Cuprotherm
nolīgumiem prasītāji uzsver, ka to, ka, lai noteiktu tirgus daļas, Komisija, īstenojot atšķirīgu attieksmi, apgrozījumu,
kas attiecas uz gludajām vara santehnikas caurulēm, saskaitīja ar apgrozījumu, kurš attiecas uz vara santehnikas caurulēm,
kas pārklātas ar plastmasu, nevar uzskatīt par līdzekli, lai stingrāk sodītu “
WICU
un
Cuprotherm
ražotājus”. Prasītāji uzskata, ka šī saskaitīšana bija nepieciešama, jo Komisija apstrīdētā lēmuma 459. apsvērumā bija noteikusi,
ka nolīgumi, kas attiecas uz gludajām vara santehnikas caurulēm, noteikti ietekmēja arī ar plastmasu pārklātās vara santehnikas
caurules.
Prasītāji turklāt uzskata, ka faktiska imunitāte, kas piešķirta
KME
grupai attiecībā uz tās dalību
WICU
un
Cuprotherm
nolīgumos (apstrīdētā lēmuma 760. un 761. apsvērums), bija pieļaujama tikai tad, ja “
WICU
un
Cuprotherm
ražotāji” jau no paša sākuma tika iekļauti atšķirīgā kategorijā, lai noteiktu naudas sodu sākumsummu.
Prasītāji visbeidzot apgalvo, ka Komisija nepamato savu lēmumu naudas sodu apmēra noteikšanas nolūkā nošķirt uzņēmumus, kas
tāpat kā tie bija iesaistīti tikai paplašinātajos Eiropas nolīgumos, un
KME
grupu un
Wieland
, kuri bija iesaistīti ne tikai paplašinātajos Eiropas nolīgumos, bet arī
WICU
un
Cuprotherm
nolīgumos. Šī pamatojuma nenorādīšana veido EKL 253. panta pārkāpumu.
Komisija lūdz pamatu noraidīt. Savas aizstāvības pamatojumam tā, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 459., 461. un 462. apsvērumu,
norāda, ka tā ir konstatējusi, ka uzņēmumi, kas iesaistīti divās (
Boliden
grupa) vai trīs (
KME
grupa un
Wieland
) pārkāpuma daļās, ir izdarījuši daudzveidīgu pārkāpumu, kura izpausmes bija atšķirīgas, bet savā starpā saistītas. Komisija
savukārt uzsver, ka netika uzskatīts, ka uzņēmumi, kas piedalījās tikai trešajā pārkāpuma daļā, proti,
IMI
grupa un
Outokumpu
grupa,
Mueller
,
Buntmetall
grupa,
HME
un
Chalkor
, bija piedalījušies
SANCO
nolīgumos un
WICU
un
Cuprotherm
nolīgumos.
Līdz ar to Komisija uzskata, ka, atzīstot prasītājus par atbildīgiem par to izdarīto pārkāpumu, tā nav pārkāpusi sodu personiskā
rakstura principu.
Attiecībā uz
SANCO
nolīgumiem Komisija norāda, ka “
SANCO
ražotāju” izdarītā pārkāpuma smagums ir līdzīgs prasītāju izdarītā pārkāpuma smagumam. Atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 130.,
131., 137., 138., 199.–213., 236., 265., 277. un 310. apsvērumu, Komisija apgalvo, ka paplašinātie Eiropas nolīgumi paredz
klientu sadali, regulāras un sistemātiskas uzraudzības sistēmu, kā arī vienošanos par cenām.
Attiecībā uz
SANCO
nolīgumu un paplašināto Eiropas nolīgumu līdzāspastāvēšanu Komisija atgādina, ka “
SANCO
ražotāji” tika uzskatīti par atsevišķu grupu paplašināto Eiropas nolīgumu ietvaros un ka tie savā starpā vienojās pirms paplašinātās
grupas sanāksmēm. Paplašināto Eiropas nolīgumu locekļi bija guvuši labumu no konkurences ierobežojuma, ko ieviesuši “
SANCO
ražotāji”, iekļaujot to savos prettiesiskajos nolīgumos. Tomēr koordinācija starp “
SANCO
ražotājiem” un tā, kas tiek ievērota paplašināto Eiropas nolīgumu ietvaros, galvenokārt attiecās uz vieniem un tiem pašiem
jautājumiem.
Komisija apgalvo, ka pat tad, ja Vispārējai tiesai būtu jāpieņem prasītāju arguments, ka
SANCO
nolīgumi bija daudz vairāk pret konkurenci vērsti nekā paplašinātie Eiropas nolīgumi, nav nekāda iemesla samazināt tiem uzliktā
naudas soda apmēru. Komisija uzskata, ka prasītājiem uzliktā naudas soda apmērs precīzi atspoguļo tā pārkāpuma smagumu, ko
tie acīmredzami izdarījuši. Šajā situācijā tā atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 490. apsvērumu, lai uzsvērtu, ka prasītājiem bija
ļoti būtiska loma kartelī.
Tādējādi Komisija uzskata, ka vispiemērotākais veids, kā labot šajā gadījumā norādīto trūkumu, būtu drīzāk palielināt to naudas
sodu apmēru, kas uzlikti “
SANCO
ražotājiem”, proti,
KME
grupai,
Wieland
un
Boliden
grupai, nevis samazināt prasītājiem uzliktā naudas soda apmēru.
Attiecībā uz
WICU
un
Cuprotherm
nolīgumiem Komisija apgalvo, ka tā faktiski īstenoja atšķirīgu attieksmi pret, pirmkārt, prasītājiem un, otrkārt,
KME
grupu un
Wieland
.
Šajā sakarā Komisija norāda, ka, kaut arī apstrīdētajā lēmumā bija konstatēti dažādi pārkāpumi, no kuriem viens bija saistīts
ar gludajām vara santehnikas caurulēm, bet otrs – ar plastmasu pārklātām vara santehnikas caurulēm, uzņēmumu iedalīšana kategorijās,
lai īstenotu atšķirīgu attieksmi attiecībā uz pārkāpumu, kas attiecās uz gludajām vara santehnikas caurulēm, bija pamatota
tikai ar šī produkta tirdzniecību. Šajā gadījumā prasītāju tirgus daļa bija lielāka un tiem uzliktā naudas soda apmērs bija
lielāks. Attiecīgais prasītāju apgrozījums, proti, tas, kas attiecas uz gludo vara santehnikas cauruļu tirdzniecību, bija
identisks apgrozījumam, kuru Komisija izmantojusi apstrīdētajā lēmumā, bet kopējā tirgus izmērs, proti, kopējais gludo vara
santehnikas cauruļu tirdzniecības apjoms, bija mazāks par to, uz kuru Komisija atsaukusies apstrīdētajā lēmumā, proti, kopējo
gludo un ar plastmasu pārklāto vara santehnikas cauruļu tirdzniecības apjomu.
Komisija noraida arī prasītāju apgalvojumu, ka apgrozījuma, kas attiecas uz gludajām vara santehnikas caurulēm, saskaitīšana
ar apgrozījumu, kurš attiecas uz vara santehnikas caurulēm, kas pārklātas ar plastmasu, būtu bijusi nepieciešama pat tad,
ja
WICU
un
Cuprotherm
nolīgumu nebūtu. Komisija uzskata, ka šī tēze “būtībā ir neloģiska”. Tā nozīmētu, ka, nepastāvot prettiesiskajiem nolīgumiem
attiecībā uz vara santehnikas caurulēm, kas pārklātas ar plastmasu, uzņēmumiem, kas vienlaikus ražo gludās vara santehnikas
caurules un ar plastmasu pārklātās vara santehnikas caurules, būtu jāuzliek lielāki naudas sodi nekā tiem, kuri ražo tikai
gludās vara santehnikas caurules. Uzņēmumi, kam ir salīdzinoši vienāda nozīme aizliegtās vienošanās darbībā, tādējādi tiktu
sodīti ar naudas sodiem, kuru apmērs atšķirtos atkarībā no tā, vai tie ražo vai neražo caurules, uz kurām neattiecas aizliegta
vienošanās.
Komisija apgalvo, ka tad, ja Vispārējai tiesai būtu jāpieņem prasītāju arguments, tā tiesai ieteiktu, īstenojot savu neierobežoto
kompetenci, palielināt prasītājiem uzlikto naudas sodu, lai atspoguļotu tiem piederošo lielāko tirgus daļu, un tādējādi to
pieaugušo salīdzinošo nozīmi aizliegtās vienošanās par gludajām vara santehnikas caurulēm darbībā.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz apgalvojumu par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu no judikatūras izriet, ka, nosakot naudas sodus
par konkurences tiesību pārkāpumu, minētais pienākums ir izpildīts, ja Komisija savā lēmumā norāda vērtējuma elementus, kas
tai ļāvuši noteikt pārkāpuma smagumu un ilgumu (skat. iepriekš 107. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 463. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā prasītāji neapgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīti apstākļi, pamatojoties uz kuriem Komisija novērtēja
to izdarītā pārkāpuma smagumu un ilgumu. Prasītāju iebildums, kas attiecas tikai uz to, ka Komisija nav paskaidrojusi, kāpēc
pret tiem netika īstenota atšķirīga attieksme salīdzinājumā ar “
WICU
un
Cuprotherm
” ražotājiem, līdz ar to ir jānoraida. EKL 253. pantu, ņemot vērā šī sprieduma 152. punktā minēto judikatūru, nevar interpretēt
tādējādi, ka tas liek Komisijai savos lēmumos paskaidrot iemeslus, kuru dēļ tā saistībā ar naudas soda apmēra aprēķināšanu
nav izmantojusi pieeju, kas ir alternatīva tai, kura faktiski izmantota apstrīdētajā lēmumā (šajā ziņā pēc analoģijas skat.
Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑319/94
Fiskeby Board
/Komisija,
Recueil
, II‑1331. lpp., 127. punkts).
Otrkārt, attiecībā uz šī iebilduma pamatotību vispirms ir jāatgādina principi, kas izstrādāti judikatūrā saistībā ar individuālo
atbildību, kuru rada karteļa tipa EKL 81. panta 1. punkta pārkāpums.
Attiecībā uz atbildību par pārkāpumu kā tādu no judikatūras izriet, ka tas, ka uzņēmums tieši nav piedalījies visās darbībās,
kas veido aizliegtu vienošanos kopumā, nevar to atbrīvot no atbildības par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, ja ir pierādīts,
ka tam noteikti bija jāzina, pirmkārt, ka slepena noruna, kurā tas piedalījās, ietilpa vispārējā plānā un, otrkārt, ka šis
vispārējais plāns attiecās uz visiem aizliegtu vienošanos veidojošiem apstākļiem (šajā ziņā skat. Tiesas 1999. gada 8. jūlija
spriedumu lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 87. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑295/94
Buchmann
/Komisija,
Recueil
, II‑813. lpp., 121. punkts, un 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑99/04
AC‑Treuhand
/Komisija, Krājums, II‑1501. lpp., 130. un 131. punkts).
Tā kā ir pierādīta karteļa esamība un ir noteikti tā dalībnieki, Komisijai, lai noteiktu naudas sodus, ir jāpārbauda katra
dalībnieka dalības salīdzinošā nozīme. Tas izriet gan no judikatūras (šajā ziņā skat. iepriekš 155. punktā minēto spriedumu
lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 90. un 150. punkts; 118. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 145. punkts, un 155. punktā minēto spriedumu lietā
AC‑Treuhand
/Komisija, 133. punkts), gan no Pamatnostādnēm, kurās ir paredzēta atšķirīga attieksme, kuras rezultātā tiek aprēķināta īpaša
sākumsumma, kā arī ņemti vērā atbildību pastiprinošie un mīkstinošie apstākļi, kas ļauj pielāgot naudas soda apmēru, īpaši
atkarībā no attiecīgo uzņēmumu aktīvās vai pasīvās lomas pārkāpuma izdarīšanā.
Tomēr uzņēmumam nevar uzlikt naudas sodu, kura apmērs ir aprēķināts atkarībā no dalības slepenā norunā, par kuru tas nav saukts
pie atbildības (Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑28/99
Sigma Tecnologie
/Komisija,
Recueil
, II‑1845. lpp., 79.–82. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minētos principus, ir jāpārbauda prasītāju iebildums, saskaņā ar kuru Komisija nav ņēmusi vērā to ierobežoto
dalību kartelī.
Ir skaidrs, ka prasītāji piedalījās tikai paplašinātajos Eiropas nolīgumos un ka tie tika saukti pie atbildības tikai par
dalību šajā karteļa daļā (apstrīdētā lēmuma 461. apsvērums). Tomēr Komisija nav pārbaudījusi, vai pārkāpuma izdarītājs, kas
piedalās tikai vienā aizliegtas vienošanās daļā, izdara mazāk smagu pārkāpumu Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta nozīmē,
nekā pārkāpuma izdarītājs, kurš tās pašas aizliegtās vienošanās ietvaros piedalās visās tās daļās. Šis jautājums šajā gadījumā
bija vēl jo svarīgāks tāpēc, ka prasītāji nav saukti pie atbildības par divām citām karteļa daļām, proti,
SANCO
nolīgumiem un
WICU
un
Cuprotherm
nolīgumiem.
Apstrīdētā lēmuma 689. apsvērumā Komisija faktiski ir secinājusi, ka nebija pamata īstenot atšķirīgu attieksmi pret pārkāpuma
izdarītājiem, kas piedalījušies tikai paplašinātajos Eiropas nolīgumos, un tiem, kuri piedalījušies arī
SANCO
nolīgumos, jo sadarbība
SANCO
nolīgumu ietvaros nebija būtiski ciešāka nekā tā, kas pastāvēja paplašināto Eiropas nolīgumu ietvaros.
Jāsecina, ka Komisijas argumentācija ir kļūdaina, jo salīdzinājums starp dažādu karteļa daļu intensitāti, iespējams, būtu
bijis atbilstošs, ja prasītāji būtu bijuši iesaistīti vairākās tā daļās, kā tas nebija šajā gadījumā.
Uzņēmums, kura atbildība ir pierādīta attiecībā uz vairākām aizliegtas vienošanās daļām, vairāk veicina šīs aizliegtās vienošanās
efektivitāti un smagumu nekā pārkāpuma izdarītājs, kas ir iesaistīts tikai vienā šīs pašas aizliegtās vienošanās daļā. Līdz
ar to pirmais uzņēmums izdara smagāku pārkāpumu nekā tas, ko ir izdarījis otrais uzņēmums.
Šajā sakarā ir svarīgi uzsvērt, ka saskaņā ar sodu individuālā rakstura un personiskās atbildības principu Komisijai, novērtējot
salīdzinošo katra pārkāpuma izdarītāja dalības aizliegtās vienošanās ietvaros smagumu, ir jāņem vērā, ka atsevišķi pārkāpuma
izdarītāji attiecīgā gadījumā saskaņā ar iepriekš 155. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
(87. punkts) nav saukti pie atbildības par visām šīs aizliegtās vienošanās daļām.
Piemērojot Pamatnostādnes, šis vērtējums noteikti jāveic stadijā, kad tiek noteikta konkrētā sākumsumma, jo atbildību mīkstinošo
apstākļu ņemšana vērā ļauj tikai pielāgot naudas soda pamatsummu atkarībā no tā, kādā veidā pārkāpuma izdarītājs īsteno aizliegtu
vienošanos. Pārkāpuma izdarītājam, kas nav saukts pie atbildības par atsevišķām šīs aizliegtās vienošanās daļām, nevar būt
bijusi nozīme minēto daļu īstenošanā. Konkurences tiesību normu pārkāpums, ņemot vērā pārkāpuma, kurā tas tiek vainots, ierobežoto
apmēru, ir mazāk smags nekā tas, kurā tiek vainoti pārkāpuma izdarītāji, kas ir piedalījušies visās pārkāpuma daļās.
Komisijas argumentam, ka visi paplašināto Eiropas nolīgumu locekļi bija guvuši labumu no konkurences ierobežojuma, ko ieviesuši
“
SANCO
ražotāji”, nevar piekrist, jo tā nav saukusi prasītājus pie atbildības par attiecīgā pārkāpuma daļu, kas saistīta ar
SANCO
nolīgumiem. Šajā sakarā ir arī jānorāda, ka aizliegtas vienošanās ar konkurenci nesaderīgā ietekme uz cenām pēc sava rakstura
var sniegt labumu visiem piegādātājiem, kas atrodas attiecīgajā tirgū, nevis tikai uzņēmumiem, kas ir minētās aizliegtās vienošanās
locekļi.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jāsecina, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, naudas sodu apmēra
aprēķinā neņemot vērā, ka atšķirībā no
KME
grupas,
Wieland
un
Boliden
grupas prasītāji bija piedalījušies tikai vienā karteļa daļā, un tādējādi atšķirīgām situācijām piemērojot identiskus noteikumus,
šādai identisku noteikumu piemērošanai neesot objektīvi pamatotai.
Attiecībā uz secinājumiem, kas jāizdara no šī fakta, Komisija attiecībā uz
SANCO
nolīgumiem piedāvā Vispārējai tiesai palielināt “
SANCO
ražotājiem” uzlikto naudas sodu apmērus, nevis samazināt prasītājiem uzlikto naudas sodu. Vispārējā tiesa, īstenojot savu
neierobežoto kompetenci, tomēr uzskata, ka Komisijas noteiktā sākumsumma ir piemērota salīdzinājumā ar smagumu, kāds piemita
visām trim karteļa daļām, un ka ir jāsamazina prasītājiem uzliktā naudas soda sākumsumma, lai ņemtu vērā, ka Komisija tos
sauca pie atbildības tikai par dalību trešajā karteļa daļā.
Komisijas apgalvojums, ka prasītājiem ir bijusi būtiska loma kartelī, neatspēko šo secinājumu. Pirmkārt, ir jāsecina, ka Komisija
apstrīdētajā lēmumā nenorādīja, ka loma, kāda
IMI
grupai bija paplašinātajos Eiropas nolīgumos, veidoja atbildību pastiprinošu apstākli Pamatnostādņu nozīmē. Otrkārt, Komisija
šīs tiesvedības laikā nav norādījusi iemeslus, kuru dēļ tās vērtējums šajā sakarā būtu bijis kļūdains. Tādējādi, nosakot naudas
soda apmēru, Vispārējai tiesai ar savu vērtējumu nav jāaizstāj Komisijas vērtējums attiecībā uz lomu, kāda prasītājiem bija
paplašinātajos Eiropas nolīgumos.
Turklāt tiktāl, ciktāl var apgalvot, ka prasītāju nepiedalīšanās
SANCO
nolīgumos pietiekami bija atspoguļota to īpašajā sākumsummā, jo to prasītāju tirgus daļa, kas nepārdod “
SANCO
caurules”, tika aprēķināta, ņemot vērā visu gludo vara santehnikas cauruļu ražotāju apgrozījumu, ieskaitot to, kas atbilst
“
SANCO
cauruļu” tirdzniecībai, ir jāizdara šādi secinājumi.

SANCO
nolīgumi un paplašinātie Eiropas nolīgumi attiecās uz vienu un to pašu attiecīgo tirgu, proti, gludo vara santehnikas cauruļu
tirgu. Tādējādi Komisijai, pat nepastāvot
SANCO
nolīgumiem, bija pienākums ņemt vērā apgrozījumu, kas gūts no
SANCO
cauruļu tirdzniecības, lai aprēķinātu prasītāju tirgus daļu attiecīgajā tirgū.
Savukārt attiecībā uz
WICU
un
Cuprotherm
nolīgumiem situācija atšķiras. Šie nolīgumi attiecās uz produktiem, kurus nevar aizstāt ar gludajām vara santehnikas caurulēm.
No apstrīdētā lēmuma 459. apsvēruma izriet, ka gludās vara santehnikas caurules un ar plastmasu pārklātās vara santehnikas
caurules veido atsevišķus attiecīgos tirgus.
Līdz ar to, aprēķinot to prasītāju tirgu daļu, kas darbojās gludo vara santehnikas cauruļu tirgū, ņemot vērā apgrozījumu,
kas gūts gludo vara santehnikas cauruļu tirgū, un to, kurš gūts ar plastmasu klāto vara santehnikas cauruļu tirgū, prasītājiem
faktiski tika piedēvēta mazāka tirgus daļa un tādējādi noteikta tāda īpašā sākumsumma, kas mazāka nekā tā, kura būtu bijusi
noteikta, ja to tirgus daļa būtu aprēķināta, ņemot vērā tikai to apgrozījumu, kas gūts tirgū, kurā tie faktiski piedalījās
kartelī.
Prasītāju apgalvojums, ka no gludajām vara santehnikas caurulēm gūtā apgrozījuma saskaitīšana ar to, kurš gūts no ar plastmasu
klātajām vara santehnikas caurulēm, būtu bijusi nepieciešama pat tad, ja
WICU
un
Cuprotherm
nolīgumu nebūtu bijis, ir acīmredzami nepamatots. Ne no judikatūras, ne no Pamatnostādnēm nekādā ziņā neizriet, ka Komisijai,
aprēķinot aizliegtas vienošanās locekļu tirgus daļas nevienlīdzīgas attieksmes īstenošanas nolūkā, ir jāņem vērā apgrozījums,
kas gūts no produktiem, kas nav tie, kuri ir attiecīgā pārkāpuma priekšmets.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāgroza tikai prasītājiem uzliktā naudas soda apmērs, lai atspoguļotu to, ka tie nepiedalījās
SANCO
nolīgumos. Šo izmaiņu konkrētas sekas tiks precizētas šī sprieduma 187.–190. punktā.

Par pamatu, kas ir pamatots ar samērīguma principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāji uzskata, ka nesamērīgs ir tiem uzliktā naudas soda apmērs un to darbības ekonomiskā vērtība vara santehnikas cauruļu
nozarē. Šī nesamērība ir radusies, ņemot vērā faktu, ka tirgus izmērs un prasītāju gūtais apgrozījums, kas ir faktori, uz
kuriem Komisija ir pamatojusies, lai noteiktu naudas sodu apmēru, mākslīgi ir palielināti un sniedz pavisam kļūdainu priekšstatu
par tirgus reālo vērtību un par gūto apgrozījumu.
Šajā sakarā prasītāji apgalvo, ka tiem kā cauruļu ražotājiem nav nekādas ietekmes uz to galvenās izejvielas, proti, vara cenu,
kas veido 50–65 % no galīgās cenas, kuru maksā to klienti. Prasītāji atgādina, ka karteļa darbības neattiecas uz vara piegādi,
un tās pilnībā nevar ietekmēt vara cenu, jo metāla cenu nosaka tā ikdienas kotējums
London Metal Exchange
(Londonas Metālu birža). Metāla cena bija tikai faktors, kas novirzāms uz klientiem tādā pašā apmērā kā tas, kādu maksāja
prasītāji.
Prasītāji apgalvo, ka to argumentācija attiecas nevis uz pārkāpuma smaguma un tā saistības ar tirgus izmēru vērtējumu, bet
gan uz Pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunktā minēto samērīguma principu. Prasītāji šī argumenta pamatojumam atsaucas arī
uz Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi.
Prasītāji piebilst, ka tie savu darbību vara santehnikas cauruļu jomā, kuras tīrā finanšu vērtība bija apmēram EUR 34 miljoni,
pārdeva par apmēram EUR 18,1 miljonu. Šī cena pierāda, ka uzliktā naudas soda apmērs, proti, EUR 44,98 miljoni, ir nesamērīgs.
Komisija lūdz pamatu noraidīt.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jāuzsver, ka, lai noteiktu naudas soda sākumsummu, Komisija var ņemt vērā skartā tirgus apmēru, bet tai nav pienākuma
to darīt (iepriekš 109. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 134. punkts, un 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑322/01
Roquette Frères
/Komisija, Krājums, II‑3137. lpp., 149. un 150. punkts), ko tā darīja šajā gadījumā.
Prasītāju pamats ir pamatots ar pieņēmumu, ka Komisija savā attiecīgās nozares vērtības vērtējumā nepamatoti ir ņēmusi vērā
vara cenu.
Tomēr šis pieņēmums ir kļūdains. Neviens vērā ņemams iemesls neliek apgrozījumu attiecīgajā tirgū aprēķināt, izslēdzot atsevišķas
ražošanas izmaksas. Kā pamatoti norāda Komisija, visās ražošanas nozarēs pastāv galaproduktā iekļautās izmaksas, ko ražotājs
nevar kontrolēt, bet kas tomēr ir tā darbības kopuma būtisks elements un ko tātad, nosakot naudas soda sākumsummu, no tā apgrozījuma
nevar nošķirt (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95,
no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz
T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 5030. un 5031. punkts).
Tas, ka vara cena ir santehnikas cauruļu galīgās cenas būtiska daļa vai ka vara cenu izmaiņu risks ir daudz augstāks nekā
citu izejvielu gadījumā, šo secinājumu neatspēko un nerada Komisijai pienākumu piemērot Pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunktu.
Turklāt ir jānorāda, ka prasītāju norādītie Komisijas lēmumi nav atbilstoši šajā lietā, jo tās iepriekšējā lēmumu pieņemšanas
prakse nav izmantojama kā juridisks pamats naudas sodu noteikšanai konkurences jomā.
Turklāt ir jākonstatē, ka ar skaitliskajiem datiem, ko prasītāji iesnieguši, apgalvojot, ka tiem uzliktā naudas soda apmērs
pārsniedz to uzņēmējdarbības vērtību vara santehnikas cauruļu jomā, nepietiek, lai secinātu, ka to naudas soda apmērs bija
nesamērīgs. Prasītāji nav norādījuši apstākļus, ar kuriem ir pamatoti minētie skaitliskie dati.
Līdz ar to viss šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.
3.
Par naudas soda galīgā apmēra noteikšanu
Kā izriet no šī sprieduma 79.–97. un 154.–174. punkta, apstrīdētais lēmums ir jāgroza, jo Komisija, nosakot naudas soda apmēru,
nav ņēmusi vērā, pirmkārt, pārtraukumu prasītāju dalībā kartelī laika posmā no 1994. gada 1. decembra līdz 1996. gada 11. aprīlim
un, otrkārt, to, ka tie nepiedalījās
SANCO
nolīgumos.
Pārējā daļā – apstrīdētajā lēmumā izklāstītie Komisijas apsvērumi, kā arī šajā gadījumā piemērotā naudas sodu aprēķināšanas
metode paliek nemainīgi. Līdz ar to galīgais naudas soda apmērs tiek aprēķināts šādi.
Prasītājiem uzliktā naudas soda sākumsumma tiek samazināta par 10 %, lai ņemtu vērā to dalības kartelī mazāko smagumu salīdzinājumā
ar “
SANCO
ražotāju” dalību. Jaunā prasītājiem uzliktā naudas soda sākumsumma līdz ar to ir EUR 21,42 miljoni.
Tā kā prasītāji kartelī piedalījās divas reizes, kā rezultātā faktiskā dalība ilga desmit gadus un vienu mēnesi, ir jāpiemēro
palielinājums 100 % apmērā par ilgumu, kā iznākumā pamatsummu veido EUR 42,84 miljoni. Ņemot vērā samazinājumu par 10 %, ko
Komisija prasītājiem piešķīrusi atbilstoši 1996. gada paziņojuma par sadarbību D punktam, prasītājiem uzliktā naudas soda
galīgais apmērs līdz ar to ir EUR 38,556 miljoni.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tomēr atbilstoši Reglamenta
87. panta 3. punkta pirmajai daļai, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja
pastāv izņēmuma apstākļi, Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus
tiesāšanās izdevumus paši.
Ņemot vērā, ka abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, un ņemot vērā šī sprieduma 94. punktā
izdarīto secinājumu, Vispārējā tiesa uzskata, ka atbilstoši pareizam šīs lietas apstākļu novērtējumam ir jānolemj, ka Komisija
sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina 40 % no prasītāju tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:
1)
Komisijas 2004. gada 3. septembra Lēmuma C(2004) 2826 par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta
COMP/E‑1/38.069 – Vara santehnikas caurules) 1. panta h)–j) punktu atcelt tiktāl, ciktāl tie attiecas uz laika posmu no 1994. gada
1. decembra līdz 1996. gada 11. aprīlim;
2)
naudas soda apmērs, kas
IMI plc
,
IMI Kynoch Ltd
un
Yorkshire Copper Tube
solidāri noteikts Lēmuma C(2004) 2826 2. panta f) punktā, ir EUR 38,556 miljoni;
3)
pārējā daļā prasību noraidīt;
4)
Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina 40 % no tiesāšanās izdevumiem, kas radušies
IMI
,
IMI Kynoch
un
Yorkshire Copper Tube
;
5)
IMI
,
IMI Kynoch
un
Yorkshire Copper Tube
sedz 60 % no saviem tiesāšanās izdevumiem.
Martins Ribeiro
Papasavvas
Wahl
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 19. maijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēsture
1.  Administratīvais process
2.  Apstrīdētais lēmums
Attiecīgās preces un tirgi
Attiecīgā pārkāpuma sastāvdaļas
Nolīgumi starp “SANCO ražotājiem”
Nolīgumi starp “WICU un Cuprotherm ražotājiem”
Paplašinātie Eiropas nolīgumi
Attiecīgā pārkāpuma ilgums un turpinātais raksturs
Naudas sodu apmēra noteikšana
Naudas sodu sākumsumma
–  Smagums
–  Atšķirīga attieksme
Naudas sodu pamatsumma
Atbildību pastiprinošie un atbildību mīkstinošie apstākļi
1996. gada paziņojuma par sadarbību piemērošana
Naudas sodu galīgā summa
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
1.  Par lūgumu daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu
Par pamatu, kas ir pamatots ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par pamatu, kas pamatots ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
2.  Par lūgumu samazināt naudas soda apmēru
Par pamatu, kas ir pamatots ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Par diskriminējošo veidu, kādā Komisija veica savu izmeklēšanu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par iespējamo diskriminējošo attieksmi pret prasītājiem salīdzinājumā ar SANCO nolīgumu un WICU un Cuprotherm nolīgumu dalībniekiem
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par pamatu, kas ir pamatots ar samērīguma principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
3.  Par naudas soda galīgā apmēra noteikšanu
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – angļu.