CELEX: 62002CJ0151
Sociālā politika
Direktīva 93/104/EK

Ar 2002. gada 12. marta rīkojumu, kas grozīts ar 2002. gada 25. marta rīkojumu, ko Tiesas kanceleja saņēmusi 2002. gada 26. aprīlī,
Landesarbeitsgericht
Schleswig-Holstein
(Šlēsvigas‑Holšteinas Federālās zemes Darba strīdu tiesa) EKL 234. panta kārtībā ir iesniegusi četrus prejudiciālus jautājumus
par Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīvas 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas aspektiem (OV L 307, 18. lpp.),
īpaši tās 2. panta 1. punkta un 3. panta, interpretāciju.
Šie jautājumi tika uzdoti saistībā ar strīdu starp
Landeshauptstadt Kiel
(turpmāk tekstā – “Ķīles pilsēta”) un Jēgeru par jēdzienu “darba laiks” un “atpūtas laiks” definīcijām Direktīvas 93/104
ietvaros ārstu dežūru (“Beretschaftsdienst”) slimnīcās kontekstā.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Ar Direktīvas 93/104 1. pantu ir noteikts veselības un drošības prasību minimums attiecībā uz darba laika organizāciju, un
tas attiecas uz visiem darbības veidiem – gan privāto, gan publisko sektoru, izņemot gaisa, dzelzceļa, autoceļu, jūras, iekšzemes
ūdensceļu un ezeru transportu, jūras zvejniecību, citus darbus jūrā un prakses ārstu darbību.
Saskaņā ar Direktīvas 93/104 2. pantu “Definīcijas”:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1.      “darba laiks” ir jebkurš laikposms, kura laikā darba ņēmējs strādā, atrodas darba devēja rīcībā un veic savu darbu vai pilda
pienākumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem un/vai praksi;
2.      “atpūtas laiks” ir jebkurš laikposms, kas nav darba laiks;
[..].”
Direktīvas 93/104 II iedaļā ir noteikti pasākumi, kas dalībvalstīm jāveic, lai nodrošinātu katram darba ņēmējam cita starpā
arī minimālo pārtraukumu darbā un nedēļas atpūtas laiku, un tajā ir noteikts arī maksimālais nedēļas darba laiks.
Saskaņā ar šīs direktīvas 3. pantu “Diennakts atpūta”:
“Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka katram darba ņēmējam ir tiesības uz minimālo diennakts
atpūtu, kam jābūt 11 stundas pēc kārtas katru 24 stundu laikposmā.”
Attiecībā uz maksimālo nedēļas darba laiku Direktīvas 93/104 6. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, ievērojot nepieciešamību aizsargāt darba ņēmēju drošību
un veselību.
[..]
2.      Vidējais darba laiks katru septiņu dienu laikposmā, ietverot virsstundas, nepārsniedz 48 stundas.”
Direktīvas 93/104 15. pantā ir noteikts:
“Šī direktīva neietekmē dalībvalstu tiesības piemērot vai ieviest normatīvus un administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki
darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzībai, vai veicināt vai atļaut piemērot tādus koplīgumus vai starp darba devējiem
un darba ņēmējiem noslēgtus nolīgumus, kas ir labvēlīgāki darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzībai.”
Direktīvas 93/104 16. pantā ir paredzēts šādi:
“Dalībvalstis var noteikt:
[..]
2.      bāzes laikposmu, kas nepārsniedz četrus mēnešus, 6. panta piemērošanai (maksimālais nedēļas darba laiks).
[..]”
Direktīvā 93/104 ir noteiktas arī vairākas atkāpes no dažiem tās pamatnoteikumiem, pamatojoties uz dažu darbību īpašo raksturu
un attiecinot uz šīm atkāpēm dažu priekšnoteikumu izpildi. Šajā sakarā 17. pantā ir paredzēts:
“1.      Pienācīgi ievērojot vispārējos darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības principus, dalībvalstis var atkāpties no 3.,
4., 5., 6., 8. vai 16. panta, ja, ņemot vērā attiecīgās darbības īpatnības, darba laika ilgums netiek mērīts un/vai ir normēts,
vai to var noteikt paši darba ņēmēji, un it īpaši attiecībā uz:
a)      vadošajām amatpersonām vai citām personām ar patstāvīgām lēmumu pieņemšanas tiesībām;
b)      ģimenē strādājošajiem; vai
c)      reliģisko ceremoniju kalpotājiem baznīcās un reliģiskās kopienās.
2.      Atkāpes var pieņemt ar normatīviem un administratīviem aktiem vai koplīgumiem, vai nolīgumiem starp darba devējiem un darba
ņēmējiem, ar noteikumu, ka attiecīgajiem darba ņēmējiem tiek nodrošināti līdzvērtīgi kompensācijas atpūtas laiki [laikposmi]
vai, izņēmuma gadījumos, kad objektīvu iemeslu dēļ nav iespējams piešķirt šādus līdzvērtīgus kompensācijas atpūtas laikus
[laikposmus], attiecīgajiem darba ņēmējiem nodrošina pienācīgu aizsardzību:
2.1.      no 3., 4., 5., 8. un 16. panta:
[..]
c)      tādas darbības gadījumā, kas saistīta ar vajadzību pēc pakalpojumu vai ražošanas nepārtrauktības, it īpaši:
i)      pakalpojumi saistībā ar uzņemšanu, ārstniecību un/vai aprūpi, ko veic slimnīcas vai līdzīgas iestādes, iestādes pēc dzīvesvietas
un cietumi;
[..]
iii)      preses, radio, televīzijas, kinematogrāfiskās ražošanas, pasta un telekomunikāciju pakalpojumi, ātrās palīdzības, ugunsdzēsības
un civilās aizsardzības dienesti;
[..]
3.      Atkāpes no 3., 4., 5., 8. un 16. panta var paredzēt koplīgumos vai nolīgumos starp darba devējiem un darba ņēmējiem valsts
vai reģionālā līmenī vai, ievērojot to pieņemtos noteikumus, koplīgumos vai nolīgumos starp darba devējiem un darba ņēmējiem
zemākā līmenī.
[..]
Atkāpes, kas paredzētas pirmajā un otrajā apakšpunktā, var pieļaut ar nosacījumu, ka attiecīgajiem darba ņēmējiem tiek nodrošināti
līdzvērtīgi kompensācijas atpūtas laiki [laikposmi] vai, izņēmuma gadījumos, ja objektīvu iemeslu dēļ nav iespējams piešķirt
šādus līdzvērtīgus kompensācijas atpūtas laikus [laikposmus], attiecīgajiem darba ņēmējiem nodrošina pienācīgu aizsardzību.
[..]”
Direktīvas 93/104 18. pantā ir noteikts:
“1.      a)     Dalībvalstis pieņem normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 1996. gada
23. novembrim, vai līdz šim datumam nodrošina, ka darba devēji un darba ņēmēji ar nolīgumu nosaka nepieciešamos pasākumus,
un dalībvalstīm jādara viss, kas vajadzīgs, lai spētu visos gadījumos garantēt šīs direktīvas noteikumu izpildi.
b)      i)     Tomēr dalībvalstij ir izvēles tiesības nepiemērot 6. pantu, ievērojot vispārējos darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības
principus, un ar noteikumu, ka tā veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka:
–        neviens darba devējs neprasa darba ņēmējam strādāt vairāk nekā 48 stundas septiņu dienu laikā, rēķinot vidēji pēc 16. panta
2. punktā minētā bāzes laikposma, ja vien viņš nav vispirms saņēmis darba ņēmēja piekrišanu veikt šādu darbu,
–        neviens darba ņēmējs nav pakļauts jebkādam kaitējumam no sava darba devēja puses sakarā ar nevēlēšanos dot savu piekrišanu
veikt šādu darbu,
–        darba devējs ved un atjauno visu šādu darbu veicošu darba ņēmēju uzskaiti,
–        uzskaites datus nodod kompetento iestāžu rīcībā, kuras saistībā ar darba ņēmēja drošības un veselības aizsardzības apsvērumiem
var aizliegt vai ierobežot nedēļas darba stundu maksimālā skaita pārsniegšanu,
–        darba devējs pēc pieprasījuma sniedz kompetentajām iestādēm informāciju par gadījumiem, kad darba ņēmēji piekrituši veikt
darbu, kas pārsniedz 48 stundas septiņu dienu laikā, rēķinot vidēji pēc 16. panta 2. punktā minētā bāzes laikposma.
[..]”

Valsts tiesiskais regulējums
Vācijas darba tiesībās tiek nošķirtas gatavība darbam (“Arbeitsbereitschaft”), dežūras (“Bereitschaftsdienst”) un izsaukuma
gatavība (“Rufbereitschaft”).
Šie trīs jēdzieni nav definēti valsts tiesību aktos, bet izriet no judikatūras.
Gatavība darbam (“Arbeitsbereitschaft”) attiecas uz situāciju, kad darba ņēmējam jābūt darba devēja rīcībā darba vietā un
viņam ir pienākums būt vienmēr gatavam, lai vajadzības gadījumā varētu veikt attiecīgās darbības.
Dežūras (“Bereitschaftsdienst”) laikā darba ņēmējam ir pienākums būt darba devēja noteiktajā vietā – darba devēja telpās vai
ārpus tām – un jābūt pieejamam, lai atsauktos uz darba devēja izsaukumu, bet darba ņēmējam ir tiesības atpūsties vai nodarboties
ar ko citu, kamēr viņa pakalpojumi nav nepieciešami.
Izsaukuma gatavību (“Rufbereitschaft”) raksturo tas, ka darba ņēmējam nav pienākuma palikt darba devēja noteiktajā vietā un
ir pietiekami katrā laikā būt sasniedzamam izsaukuma gadījumā, lai pēc īsa paziņojuma varētu veikt savus profesionālos pienākumus.
Saskaņā ar Vācijas tiesībām tikai izsaukuma gatavība (“Arbeitsbereitschaft”) ir uzskatāma par pilnu darba laiku. Turpretim
dežūras (“Bereitschaftsdienst”) un izsaukuma gatavība (“Rufbereitschaft”) tiek klasificētas kā atpūtas laiks, izņemot laiku,
kurā darba ņēmējs faktiski veic savus profesionālos pienākumus.
Vācijas darba un atpūtas laika regulējums ir ietverts 1994. gada 6. jūnija
Arbeitsgesetz
(Likums par darba laiku,
BGBl
. 1994 I, 1170. lpp.; turpmāk tekstā – “
ArbZG
”), kas tika pieņemts, lai transponētu Direktīvu 93/104.

ArbZG
2. panta 1. punktā darba laiks definēts kā laiks starp darba sākumu un beigām ar izņēmumu attiecībā uz pārtraukumiem.
Saskaņā ar
ArbZG
3. pantu:
“Darba ņēmēja dienas darba laiks nedrīkst pārsniegt astoņas stundas. Tas var tikt pagarināts līdz, augstākais, 10 stundām,
bet tikai ar nosacījumu, ka vidējā astoņu stundu darba diena netiek pārsniegta vairāk nekā sešu kalendāra mēnešu vai 24 nedēļu
ilgā laika posmā.”
Saskaņā ar
ArbZG
5. pantu:
“1.      Darba ņēmējam pienākas vismaz 11 secīgu stundu atpūtas laiks pēc darba laika beigām.
2.      Pirmajā punktā minētais atpūtas laiks var tikt saīsināts, augstākais, par vienu stundu slimnīcās un citās aprūpes iestādēs,
patversmēs, viesnīcās, restorānos un citās iestādēs, kas sniedz izmitināšanas, aprūpēšanas un uzraudzības pakalpojumus, transporta
nozarē, apraidē, lauksaimniecībā un lopkopībā, ja katrs saīsinājums viena kalendārā mēneša vai četru nedēļu laikposmā tiek
izlīdzināts, paildzinot kādu citu atpūtas laiku līdz 12 stundām.
3.      Atkāpjoties no pirmā punkta, atpūtas laika saīsinājumi slimnīcās un citās personu aprūpes iestādēs un patversmēs attiecībā
uz dežūrām (“Bereitschaftsdienst”) un izsaukuma gatavību (“Rufbereitschaft”) var tikt veikti arī citā laikā, ja vien tas nepārsniedz
pusi no atpūtas laika.
[..]”

ArbZG
7. pantā ir noteikts:
“1. Saskaņā ar koplīgumu vai uz koplīguma balstītu samaksas koplīgumu var pieļaut:
1)      atkāpjoties no 3. panta,
a)      pagarināt darba laiku līdz 10 stundām dienā bez izlīdzināšanas, ja darba laiks regulāri un pietiekami ietver izsaukuma gatavības
(“Arbeitsbereitschaft”) periodus,
b)      noteikt citu izlīdzināšanas laikposmu,
c)      pagarināt darba laiku līdz 10 stundām dienā bez izlīdzināšanas līdz, augstākais, 60 dienām gadā,
[..]
2. Ja darba ņēmēju veselība tiek aizsargāta, piešķirot līdzvērtīgu atpūtas laiku, ir pieļaujams darba koplīgumā vai uz koplīguma
balstītā samaksas koplīgumā ietvert šādus noteikumus:
1)      atkāpjoties no 5. panta 1. punkta, attiecībā uz dežūru (“Bereitschaftsdienst”) un izsaukuma gatavību (“Rufbereitschaft”) veikt
pielāgojumus, ņemot vērā darba specifiku, un atpūtas laika saīsinājumus, kas radušies profesionālo pienākumu izpildes dēļ,
izlīdzināt citā laikā;
[..]
3)      ja personām tiek sniegti aprūpes, izmitināšanas vai uzraudzības pakalpojumi, šo personu labklājības interesēs var pielāgot
3. un 4. panta, 5. panta 1. punkta un 6. panta 2. punkta noteikumus;
4)      attiecībā uz federālajām, valsts un pašvaldību iestādēm un citām publiskajām sabiedrībām, iestādēm un nodibinājumiem un attiecībā
uz citiem darba devējiem, kam ir saistoši darba koplīgumi civildienestā vai koplīgumi, kuru saturs pēc būtības ir tāds pats,
3. un 4. panta, 5. panta 1. punkta un 6. panta 2. punkta noteikumus var pielāgot šo iestāžu darbības specifikai;
[..].”

ArbZG
25. pantā ir noteikts:
“Ja šā likuma spēkā stāšanās brīdī jau esošā koplīgumā vai tādā, kura sekas vēl turpinās, ir noteikumi par atkāpēm saskaņā
ar 7. panta 1. vai 2. punktu [..], kas pārsniedz iepriekšminētajās normās izklāstītās maksimālās robežas, šie noteikumi ir
atstājami spēkā. Samaksas koplīgumi, kas balstīti uz koplīgumiem, ir pielīdzināmi pirmajā teikumā minētajiem koplīgumiem [..].”

Bundesangestelltentarifvertrag
(Vācijas Civildienesta darba ņēmēju koplīgums, turpmāk tekstā – “
BAT
”) ir noteikts:
“15. pants. Parastais darba laiks
1.      Parastais darba laiks ietver vidēji 38 ar pusi stundas nedēļā (izņemot pārtraukumus). Vidējais parastais darba laiks jāaprēķina
attiecībā uz 8 nedēļu ilgu laikposmu. [..]
2.      Parasto darba laiku var pagarināt
a)      līdz 10 stundām dienā (vidēji 49 stundas nedēļā), ja tas regulāri ietver izsaukuma gatavību (“Arbeitsbereitschaft”) vidēji
vismaz divas stundas dienā,
b)      līdz 11 stundām dienā (vidēji 54 stundas nedēļā), ja tas regulāri ietver izsaukuma gatavību (“Arbeitsbereitschaft”) vidēji
vismaz trīs stundas dienā,
c)      līdz 12 stundām dienā (vidēji 60 stundas nedēļā), ja darba ņēmējam tikai jābūt darba vietā, lai vajadzības gadījumā veiktu
profesionālos pienākumus.
[..]
6.a      Darba ņēmējam saskaņā ar darba devēja rīkojumiem ir jābūt pieejamam ārpus parastā darba laika darba devēja noteiktā vietā,
no kuras viņu var pasaukt, ja radusies vajadzība (dežūras (“Bereitschaftsdienst”)). Darba devējs var pieprasīt darba ņēmējam
būt dežūrā (“Bereitschaftsdienst”) tikai tad, ja ir sagaidāma zināma noslodze, bet pieredze rāda, ka laiks, kurā nav jāveic
darbs, būs ilgāks par to, kurā šāda nepieciešamība būs. Lai aprēķinātu atalgojumu, dežūras (“Bereitschaftsdienst”), ieskaitot
laikposmus, kad darbs tika veikts, tiek konvertētas nostrādātajās stundās, pamatojoties uz praksē pieņemto vidējo laiku, kas
nepieciešams attiecīgajam darbam; šādi iegūtās darba stundas tiek apmaksātas pēc virsstundu likmes. [..]
Samaksas vietā šādi aprēķinātās darba stundas var, pirms beidzies trešais kalendārais mēnesis, izlīdzināt, piešķirot līdzvērtīgu
brīvā laika posmu (kompensētā atpūta) [..].”
Attiecībā uz
BAT
15. panta 6.a punktu līgumslēdzēji attiecībā uz personālu slimnīcās, medicīnas centros, aprūpes un dzemdību namos, kā arī
citās iestādēs un namos, kuros personām tiek sniegta medicīniska palīdzība, ir paredzējuši īpašos noteikumus (“Sonderregelungen”,
turpmāk tekstā – “
SR 2a
”). Īpašie noteikumi ārstiem un zobārstiem
SR 2a
uzskaitītajās iestādēs un namos (turpmāk tekstā – “
SR 2c
”) ir šādi:
“Nr. 8
Attiecībā uz 15. panta 6.a punktu [..]
Dežūras (“Bereitschaftsdienst”) un izsaukuma gatavība (“Rufbereitschaft”)
[..]
2.      Lai aprēķinātu atalgojumu, dežūrās (“Bereitschaftsdienst”) pavadītais laiks, ieskaitot laiku, kas pavadīts, veicot darbu,
tiek konvertēts darba stundās:
a)      dežūrās (“Bereitschaftsdienst”) pavadītais laiks, ieskaitot laiku, kas pavadīts, veicot darbu, tiek konvertēts darba stundās,
par pamatu ņemot vidējo laiku, kas vajadzīgs nepieciešamā darba veikšanai:
Darba kategorija
Vajadzīgais laiks dežūrām (“Bereitschaftsdienst”)
Konversija darba laikā
A
no 0 līdz 10 %
15 %
B
10–25 %
25 %
C
25–40 %
40 %
D
40–49 %
55 %
Ja pieredze rāda, ka dežūrējošajai personai ir bijis jāveic darbs vairāk nekā vidēji trīs reizes laikā no plkst. 22:00 līdz
plkst. 06:00, A kategorijas dežūru (“Bereitschaftsdienst”) darbu pārklasificē uz B kategoriju
b)      dežūrās (“Bereitschaftsdienst”) pavadītais laiks darba laikā tiek konvertēts, ņemot vērā attiecīgās personas dežūru skaitu
kalendārajā mēnesī:
Dežūru (“Bereitschaftsdienst”) skaits kalendārajā mēnesī
Konversija darba laikā
1–8
25 %
9–12
35 %
13 un vairāk
45 %
[..]
7.      Vienā kalendārajā mēnesī
–        A un B kategorijā nevar būt vairāk par septiņām dežūrām (“Bereitschaftsdienst”),
–        C un D kategorijā nevar būt vairāk par sešām dežūrām (“Bereitschaftsdienst”).
Ja nav iespējams nodrošināt pacientu aprūpi, šos skaitļus var uz laiku pārsniegt.
[..]”

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Kā izriet no rīkojuma par lūgumu Tiesai, starp pamata prāvas dalībniekiem ir strīds, vai Ķīles pilsētas slimnīcā pavadīto
dežūru (“Bereitschaftsdienst”) laiks ir uzskatāms par darba vai atpūtas laiku. Strīds iesniedzējtiesā ir tikai par darba tiesību
aspektiem saistībā ar dežūrām (“Bereitschaftsdienst”), nevis par dežūru atalgojuma noteikumiem.
Kopš 1992. gada 1. maija Jēgers strādā par ārstu Ķīles slimnīcas Ķirurģijas nodaļā. Trīs ceturtdaļas no sava parastā darba
laika viņš pavada dežūrās (t.i., 28,875 stundas nedēļā). Turklāt viņa pienākums saskaņā ar papildu vienošanos ir nodrošināt
dežūras, kas atbilstoši
SR 2c
Nr. 8 2. punktam ir klasificējamas kā D kategorijas darbs. Darba līgumā pamata prāvas dalībnieki ir vienojušies par
BAT
piemērošanu.
Tātad prasītājam katru mēnesi ir sešas dežūras, kas tiek izlīdzinātas, daļēji piešķirot atpūtas laiku un daļēji izdarot piemaksas.
Dežūra sākas parastās darba dienas beigās, un katras dežūras ilgums ir 16 stundas darbdienās, 25 stundas sestdienās (no plkst.
08:30 sestdienas rītā līdz plkst. 09:30 svētdienas rītā) un 22 stundas un 45 minūtes svētdienās (no plkst. 08:30 svētdienas
rītā līdz plkst. 07:15 pirmdienas rītā).
Dežūra tiek organizēta šādi: Jēgers paliek slimnīcā un pēc vajadzības tiek izsaukts, lai veiktu profesionālos pienākumus.
Viņš atrodas slimnīcā, istabā ar gultu, kurā viņš var gulēt, kamēr viņa pakalpojumi nav vajadzīgi. Šīs uzturēšanās vietas
piemērotība ir apstrīdama. Tomēr profesionālo pienākumu veikšana nepārsniedz 49 % no dežūras laika.
Prasītājs uzskata, ka viņa kā asistenta vai ātrās palīdzības ārsta veiktās dežūras, pamatojoties uz Direktīvas 93/104 tiešo
piemērošanu,
ArbZG
kontekstā ir uzskatāmas par darba laiku. Tiesas sniegtā darba laika jēdziena interpretācija 2000. gada 3. oktobra spriedumā
lietā C‑303/98
Simap
(
Recueil
, I‑7963. lpp.) ir attiecināma uz izskatāmo lietu, jo situācijas būtībā ir līdzīgas. Īpaši Spānijas dežūrdienesta grūtības,
par ko bija runa minētajā lietā, būtu salīdzināmas ar izskatāmajā lietā esošajām. Tādēļ
ArbZG
5. panta 3. punkts ir pretrunā Direktīvai 93/104 un tādējādi nav piemērojams. Prasītājs piebilst, ka Ķīles pilsēta nevar atsaukties
uz direktīvas 17. pantā minētajiem atkāpju noteikumiem, kas attiecas tikai uz atpūtas laika ilgumu, neatkarīgi no darba laika
jēdziena.
Turpretim Ķīles pilsēta uzskata, ka saskaņā ar valsts tiesu pastāvīgo interpretāciju un tiesību doktrīnā visplašāk pārstāvēto
viedokli dežūru laikposmi, kad profesionālie pienākumi netiek pildīti, ir uzskatāmi par atpūtas laiku. Citā interpretācijā
ArbZG
5. panta 3. punktam un 7. panta 2. punktam nebūtu nekādas jēgas. Turklāt
Simap
spriedums nevarot tikt attiecināts uz šo lietu. Attiecīgajiem Spānijas ārstiem bija līgumi par pilnu slodzi primārās aprūpes
pakalpojumu sniegšanā, bet Vācijas ārsti tiek izsaukti un rezultātā tikai 49 % no dežūras laika pavada, veicot profesionālos
pienākumus. Visbeidzot, uz valsts tiesisko regulējumu, ar ko tiek ieviestas atkāpes attiecībā uz darba laika ilgumu, attiecas
Direktīvas 93/104 17. panta 2. punkts un dalībvalstīm šajā jautājumā ir liela rīcības brīvība. Būtu lieki direktīvas 17. pantā
skaidri norādīt tās 2. pantu, jo tajā ir ietvertas tikai definīcijas.
Pirmās instances tiesa –
Arbeitsgericht Kiel
[Ķīles Darba lietu tiesa] (Vācija) – savā 2001. gada 8. novembra spriedumā apmierināja prasību un atzina, ka dežūras, ko
prasītājs ir nostrādājis Ķīles pilsētas slimnīcā, ir uzskatāmas par darba laiku
ArbZG
2. panta nozīmē.
Ķīles pilsēta par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību
Landesarbeitsgericht Scleswig-Holstein
.
Apelācijas instances tiesa norāda, ka dežūras (“Bereitschaftsdienst”) jēdziens
ArbZG
nav skaidri formulēts. “Bereitschaftsdienst” nozīmē pienākumu būt darba devēja noteiktajā vietā un vajadzības gadījumā būt
gatavam nekavējoties pildīt profesionālos pienākumus. “Nomoda gatavība” (“wache Achtsamkeit”) nav nepieciešama, un ārpus profesionālo
pienākumu veikšanas darba ņēmējs var atpūsties vai darīt ko citu. Dežūru laikā darba ņēmējam profesionālie pienākumi nav jāveic
pēc savas paša iniciatīvas, bet gan tikai pēc darba devēja instrukcijām.
Saskaņā ar iepriekš minēto Jēgers veic tādas dežūras, kas saskaņā ar Vācijas tiesībām tiek uzskatītas par atpūtas laiku, nevis
darba laiku, izņemot laikposmu, kurā viņš tiešām veic profesionālās darbības. Tas izriet no
ArbZG
5. panta 3. punkta un 7. panta 2. punkta. Tas, ka atpūtas laika saīsināšana profesionālo pienākumu veikšanas dežūrās dēļ
var tikt izlīdzināta citā laikā, liecina par to, ka dežūra ir uzskatāma par atpūtas laiku, izņemot laikposmu, kurā attiecīgā
persona tiek izsaukta veikt profesionālos pienākumus. Tāds varētu būt valsts tiesiskā regulējuma mērķis, jo tā tas izriet
no
ArbZG
sagatavošanas darba dokumentiem, kuros minēts, ka dežūrām var sekot darba laiks.
Izskatāmajā lietā iesniedzējtiesa uzskata, ka ir svarīgi noteikt, vai dežūras ir uzskatāmas par darba laiku visā pilnībā pat
tad, ja attiecīgā persona nepilda savus profesionālos pienākumus, bet tieši pretēji – tai šajā laikā ir ļauts arī gulēt. Iepriekš
minētajā spriedumā lietā
Simap
šāds jautājums netika uzdots un Tiesa uz to arī nav atbildējusi.
Gadījumā, ja nav iespējams sniegt skaidru atbildi uz šo jautājumu, prāvas atrisinājums ir atkarīgs no tā, vai
ArbZG
5. panta 3. punkts nav pretrunā Direktīvas 93/104 2. panta 1. un 2. punktam.
Visbeidzot, papildus – lai konstatētu, ka prasītājam saskaņā ar līgumā noteikto nav jāstrādā parastais darba laiks un dežūras,
ieskaitot virsstundas, vairāk nekā desmit stundas dienā un vidēji vairāk nekā 48 stundas nedēļā, – ņemot vērā, ka Ķīles pilsēta
atsaucas uz
ArbZG
5. panta 3. punktu un 7. panta 2. punktu, ir jāizlemj, vai uz šiem noteikumiem attiecas rīcības brīvība, kas dalībvalstīm
un sociālajiem partneriem piešķirta ar Direktīvu 93/104.
Ja dežūras būtu uzskatāmas par darba laiku visā pilnībā un valsts regulējums attiecībā uz šiem pakalpojumiem būtu pretrunā
Direktīvas 93/104 3. pantam, tādēļ ka 11 secīgu stundu atpūtas laiku drīkst ne tikai saīsināt, bet arī pārtraukt, uz Vācijas
tiesību normām tomēr varētu attiecināt minētās direktīvas 17. panta 2. punktu.
Ja ar valsts tiesību aktiem vai piemērojamo koplīgumu darba ņēmējiem ir nodrošināts pienācīgs atpūtas laiks – neatkarīgi no
tā, ka dežūru laiks tiek saprasts kā atpūtas laiks, – Direktīvas 93/104 mērķis nodrošināt Kopienas darba ņēmēju drošību un
veselību būtu saglabāts.
Tā kā šādos apstākļos prāvas iztiesāšanai ir nepieciešama Kopienu tiesību interpretācija,
Landesarbeitsgericht Schleswig-Holstein
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai laiks, ko darba ņēmējs pavada dežūrā (“Bereitschaftsdienst”) slimnīcā, vispārīgi ir uzskatāms par darba laiku Direktīvas 93/104/EK
2. panta 1. punkta izpratnē, pat ja darba ņēmējam ir ļauts gulēt laikā, kad viņa pakalpojumi nav vajadzīgi?
2)      Vai valsts tiesību norma, ar kuru dežūrās (“Bereitschaftsdienst”) pavadītais laiks tiek klasificēts kā atpūtas laiks, izņemot
laikposmu, kad tiešām veikti profesionālie pienākumi, lai gan darba ņēmējs paliek slimnīcas telpās un strādā pēc pieprasījuma,
nav pretrunā Direktīvas 93/104/EK 3. pantam?
3)      Vai valsts tiesību norma, ar kuru slimnīcās un citās personu uzraudzības un aprūpes iestādēs tiek atļauts saīsināt ikdienas
11 stundu atpūtas laiku, ja dežūrās (“Bereitschaftsdienst”) vai pastāvīgā darba gatavībā (“Rufbereitschaft”) reāli nostrādātais
laiks nepārsniedz pusi no atpūtas laika, atlīdzinot to citā laikā, nav pretrunā Direktīvai 93/104/EK?
4)      Vai valsts tiesību norma, ar kuru saskaņā ar koplīgumu vai uz koplīguma balstītu samaksas koplīgumu attiecībā uz dežūrām (“Bereitschaftsdienst”)
vai pastāvīgo darba gatavību (“Rufbereitschaft”) tiek atļauts atpūtas laiku pielāgot šādu pienākumu sevišķajiem apstākļiem,
ieskaitot atpūtas laika saīsinājumus reāli nostrādātā laika dēļ, atlīdzinot šos saīsinājumus citā laikā, nav pretrunā Direktīvai 93/104/EK?”

Par uzdotajiem jautājumiem
Vispirms jāņem vērā, ka Tiesa saskaņā ar EK līguma 234. pantu nevar lemt par valsts tiesību un Kopienu tiesību normu saderību
vai interpretēt valsts tiesību normas, tomēr tā dalībvalsts tiesai var sniegt Kopienu tiesību interpretāciju par visiem jautājumiem,
kas varētu atvieglot iesniedzējtiesai pieņemt lēmumu par saderīgumu izskatāmajā lietā (skat., piemēram, 1993. gada 15. decembra
spriedumu lietā C‑292/92
Hünermund
u.c.,
Recueil
, I‑6787. lpp., 8. punkts; 2001. gada 3. maija spriedumu lietā C‑28/99
Verdonck
u.c.,
Recueil
, I‑3399. lpp., 28. punkts; 2001. gada 27. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑285/99 un C‑286/99
Lombardini
un
Mantovani
,
Recueil
, I‑9233. lpp., 27. punkts).

Par pirmo un otro prejudiciālo jautājumu
Ņemot vērā iepriekšējā punktā minēto, pirmie divi jautājumi ir jāizskata kopā un būtībā tie jāuztver kā jautājums, vai Direktīva 93/104
ir interpretējama tādējādi, ka laikposms, ko ārsts pavada dežūrā (“Bereitschaftsdienst”), ja viņam ir jāuzturas slimnīcā,
šīs direktīvas nozīmē ir uzskatāms par darba laiku visā pilnībā, pat ja attiecīgajai personai ir atļauts atpūsties darba vietā
laikā, kad viņa pakalpojumi nav vajadzīgi, un tādējādi dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru laikposms, kad darba
ņēmējs dežūrā aktīvi neveic profesionālos pienākumus, ir uzskatāms par atpūtas laiku, ir pretrunā direktīvai.
Atbildot uz šādi formulētiem jautājumiem, jau sākumā jāatzīst, ka no EK līguma 118.A panta (EK līguma 117.–120. pants ir aizstāti
ar EKL 136.–143. pantu), kas ir Direktīvas 93/104 juridiskais pamats, un no minētās direktīvas preambulas pirmā, ceturtā,
septītā un astotā apsvēruma, kā arī no tās 1. panta 1. punkta izriet, ka direktīvas mērķis ir noteikt minimālās prasības darba
ņēmēju dzīves un darba apstākļu uzlabošanai, tuvinot dalībvalstu noteikumus it īpaši attiecībā uz darba laika ilgumu (skat.
2001. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑173/99
BECTU
,
Recueil
, I‑4881. lpp., 37. punkts).
Saskaņā ar šiem pašiem noteikumiem šāda saskaņošana Kopienas līmenī attiecībā uz darba laika organizāciju ir iecerēta, lai
garantētu labāku darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzību, nodrošinot minimālo atpūtas laiku – sevišķi dienas un nedēļas
– un pietiekamus pārtraukumus un nosakot darba nedēļas ilguma griestus (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Simap
, 49. punkts, un lietā
BECTU
, 38. punkts).
Šajā sakarā no Kopienas Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām, kas pieņemta Eiropas Padomes tikšanās laikā Strasbūrā
1989. gada 9. decembrī, un īpaši no tās 8. punkta un 19. punkta pirmās daļas, uz ko izdarīta atsauce arī Direktīvas 93/104
preambulas ceturtajā apsvērumā, izriet, ka katram darba ņēmējam Eiropas Kopienā ir jābūt apmierinošiem darba un veselības
apstākļiem darba vidē un tostarp jābūt tiesībām uz iknedēļas atpūtas laiku, kura ilgums dalībvalstīm progresīvi jāsaskaņo
atbilstoši valsts praksei.
Attiecībā uz jēdzienu “darba laiks” Direktīvas 93/104 izpratnē ir svarīgi atgādināt, ka iepriekš minētā sprieduma lietā
Simap
47. punktā Tiesa ir atzīmējusi, ka direktīvā šis jēdziens ir definēts kā jebkurš laikposms, kurā darba ņēmējs strādā, atrodas
darba devēja rīcībā un veic savu darbu vai pilda pienākumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem un/vai praksi, un
šis jēdziens ir pretstatīts atpūtas laika jēdzienam, jo abi ir savstarpēji izslēdzoši.
Iepriekš minētā sprieduma lietā
Simap
48. punktā Tiesa ir atzinusi, ka darba laika jēdziena raksturīgās pazīmes ir saskatāmas Valensijas (Spānija) primārās aprūpes
ārstu dežūrās pavadītajā laikā, kad spēkā bija prasība par viņu klātbūtni veselības centrā. Tiesa spriedumā minētajā lietā
ir konstatējusi, ka nav strīda par to, ka dežūru laikā saskaņā ar minētajām prasībām ir izpildītas pirmās divas darba laika
definīcijā minētās prasības un tas, ka šādiem ārstiem ir jāatrodas un jābūt pieejamiem darba vietā, lai pēc pieprasījuma veiktu
darbu, ir uzskatāms par daļu no viņu darba, kaut arī reāli veiktā darba apjoms mainījās atkarībā no apstākļiem.
Tiesa sprieduma lietā
Simap
49. punktā vēl ir piebildusi, ka šī interpretācija atbilst Direktīvas 93/104 mērķiem nodrošināt darba ņēmēju drošības un
veselības prasību minimumu, piešķirot tiem minimālos atpūtas laikposmus un pienācīgus pārtraukumus darbā, taču, ja dežūras
tiktu izslēgtas no “darba laika” direktīvas nozīmē, prasot darba ņēmēja fizisku klātbūtni, šie mērķi tiktu nopietni apdraudēti.
Sprieduma lietā
Simap
50. punktā Tiesa ir norādījusi, ka situācija, kad primāras aprūpes ārsti dežurē, esot visu laiku sasniedzamiem, bet neuzturas
veselības centrā, ir citādāka. Šādā gadījumā, pat ja šie ārsti ir darba devēja rīcībā, esot visu laiku sasniedzamiem, viņi
var brīvāk rīkoties ar savu laiku un izmantot to savās interesēs; par “darba laiku” Direktīvas 93/104 izpratnē ir uzskatāms
laiks, ko ārsti pavada, izpildot pienākumus.
Pēc tam, kad Tiesa sprieduma lietā
Simap
51. punktā bija noteikusi, ka virsstundas ietilpst “darba laika” jēdzienā saskaņā ar Direktīvu 93/104, minētā sprieduma 52. punktā
tā secināja, ka primārās aprūpes ārstu dežūrās pavadītais laiks ir uzskatāms par darba laiku pilnībā un, ja nepieciešams,
par virsstundām direktīvas nozīmē, ja ir prasība dežūras laikā atrasties veselības centrā, bet, tā kā lielākoties ārstiem
dežūras laikā jābūt tikai visu laiku sasniedzamiem, tad tikai tas laiks, kas pavadīts, sniedzot primārās aprūpes pakalpojumus,
ir uzskatāms par darba laiku (šajā pašā sakarā skat. 2001. gada 3. jūlija rīkojumu lietā C‑241/99
CIG
,
Recueil
, I‑5139. lpp., 33. un 34. punkts).
Pirmkārt, ir skaidrs, ka ārsts, kurš veic tādus pienākumus kā pamata lietā minētie, ir dežūrā atbilstoši prasībai par klātbūtni
ārstniecības iestādē.
Otrkārt, nedz ārsta darbību raksturs, nedz arī konteksts neatšķiras no tiem, kas minēti spriedumā lietā
Simap
; tādējādi nav apšaubāma Tiesas šajā spriedumā sniegtā Direktīvas 93/104 interpretācija.
Šajā sakarā šīs darbības nevar tikt nošķirtas, tādēļ ka lietā, kas bija pamatā spriedumam lietā
Simap
, primārās aprūpes ārstiem bija nepārtraukts darba laiks, kas varēja sasniegt pat 31 stundu bez nakts atpūtas laika, savukārt
par dežūrām, kas minētas izskatāmās lietas pamatā, valsts tiesību aktos ir noteikts, ka laiks, kurā attiecīgā persona veic
darbu, nevar pārsniegt 49 % no kopējā dežūras laika, un tādējādi attiecīgā persona vairāk nekā pusi no dežūras laika nav nodarbināta.
Kā savu secinājumu 3. zemsvītras piezīmē ir minējis ģenerāladvokāts, arī no Spānijas tiesiskā regulējuma attiecībā uz lietu,
kas ir pamatā spriedumam lietā
Simap
, izriet, ka ārstiem, kas dežurē slimnīcā, visu šo laiku jābūt darba vietā un nomodā. Tas pats izriet no ģenerāladvokāta secinājumu
minētajā lietā 15., 31. un 33. punkta.
Turklāt pamata lietā piemērojamajā tiesiskajā regulējumā minētie 49 % attiecas tikai uz konkrētam laika posmam aprēķinātu
vidējo rādītāju attiecībā uz dežūrās paveikto darbu, tomēr ārsts dežūras laikā var tikt aicināts veikt darbu tik daudz un
tik ilgi, cik nepieciešams, un tiesību aktos tam nav nekādu ierobežojumu.
Katrā ziņā jēdzieni “darba laiks” un “atpūtas laiks” Direktīvas 93/104 nozīmē nedrīkst tikt interpretēti atkarībā no dažādajiem
dalībvalstu tiesību aktu noteikumiem, – tie ir Kopienu tiesību jēdzieni, kas nosakāmi saskaņā ar objektīvajām īpašībām, atsaucoties
uz direktīvas sistēmu un mērķi, kā Tiesa to noteikusi sprieduma lietā
Simap
48. un 50. punktā. Tikai ar šādu autonomu interpretāciju ir iespējams nodrošināt pilnīgu direktīvas efektivitāti un vienotu
minēto jēdzienu piemērošanu visās dalībvalstīs.
Apstāklis, ka darba laika definīcijā ir ietvertas norādes uz “attiecīgās valsts tiesību aktiem un/vai praksi”, nenozīmē, ka
dalībvalstis var vienpusēji noteikt šā jēdziena saturu. Dalībvalstis nedrīkst attiecināt nekādus noteikumus uz darba ņēmēju
tiesībām uz to, ka tiek pienācīgi ievērots darba un, attiecīgi, atpūtas laiks, jo šīs tiesības tieši izriet no direktīvas
noteikumiem. Jebkura cita interpretācija būtu pretēja Direktīvas 93/104 mērķiem, nosakot minimālās prasības, saskaņot darba
ņēmēju veselības un drošības aizsardzību (skat. 1996. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑84/94 Apvienotā Karaliste/Padome,
Recueil
, I‑5755. lpp., 45. un 75. punkts).
Apstāklis, ka Tiesa spriedumā lietā
Simap
ārstiem, kam dežūru laikā jāatrodas slimnīcā, nav konkrēti noteikusi iespēju atpūsties vai gulēt laikā, kad viņu pakalpojumi
nav nepieciešami, šajā gadījumā nav būtisks.
Šādi laikposmi, kad darbs netiek veikts, ietilpst dežūrā, ko ārsts veic, esot slimnīcā, jo – atšķirībā no parasta darba laika
– nepieciešamība steidzami veikt darbu ir atkarīga no apstākļiem un nevar tikt iepriekš plānota.
Tiesa sprieduma lietā
Simap
48. punkta pēdējā teikumā ir konkrēti norādījusi uz apstākli, no kura izriet, ka Tiesa secinājumus izdarījusi no tā, ka slimnīcā
esošie dežūrārsti visu savas dežūras laiku nepārtrauktu darbu neveic.
Izšķirošais faktors attiecībā uz jēdziena “darba laiks” raksturīgajām īpašībām saskaņā ar Tiesas viedokli Direktīvas 93/104
izpratnē ir tāds, ka slimnīcas dežūrārstiem tiek prasīts dežūras laikā atrasties darba devēja noteiktajā vietā un viņiem jābūt
pieejamiem darba devējam, lai nepieciešamības gadījumā nekavējoties veiktu darbu. Kā burtiski izriet no sprieduma lietā
Simap
48. punkta, šis pienākums, kā dēļ attiecīgie ārsti nevar brīvi noteikt savu atrašanās vietu laikā, kad darbs nav jāveic,
ir uzskatāms par viņu uzdevuma sastāvdaļu.
Tikai tas, ka darba devējs ārstam piedāvā telpu, kur atpūsties, kamēr viņš neveic profesionālos pienākumus, rezultātā neko
nemaina.
Vēl jāpiebilst, ka Tiesa jau sprieduma lietā
Simap
50. punktā ir atzinusi, ka atšķirībā no ārstiem dežūrā, kad ārstam jābūt visu laiku sasniedzamam, bet ne uz vietas slimnīcā,
ārsts, kuram visu dežūras laiku jābūt sasniedzamam darba devējam vietā, kuru noteicis darba devējs, ir krietni vien nebrīvāks,
jo viņš tiek atrauts no ģimenes un sociālās vides un viņam ir mazāk brīvības attiecībā uz laika, kad viņa pakalpojumi nav
nepieciešami, izlietojumu. Ņemot vērā šos apstākļus, nevar uzskatīt, ka darba ņēmējs, atrodoties darba devēja noteiktajā vietā,
dežūras laikā, kad netiek veikti profesionālie pienākumi, atpūšas.
Šo interpretāciju nevar apšaubīt, izvirzot iebildumus, kas pamatoti ar ekonomiskām vai organizatoriskām sekām, kādas saskaņā
ar piecu to dalībvalstu izteikumiem, kas iesniegušas iebildumus atbilstoši Tiesas Statūtu 20. pantam, rastos tad, ja izskatāmajā
lietā tiktu pieņemts spriedumam lietā
Simap
pieņemtajam līdzīgs risinājums.
Turklāt no Direktīvas 93/104 piektā apsvēruma izriet, ka “darba ņēmēju drošības, higiēnas un veselības aizsardzības uzlabošana
darbā ir mērķis, ko nedrīkstētu pakārtot vienīgi saimnieciskiem apsvērumiem”.
No visa iepriekš minētā izriet, ka slēdziens, pie kura Tiesa nonāca spriedumā lietā
Simap
, saskaņā ar kuru laiks, ko ārsti pavada dežūrās, sniedzot primāro aprūpi, ja ir prasība par fizisku klātbūtni aprūpes centrā,
visā tā kopumā ir uzskatāms par darba laiku Direktīvas 93/104 izpratnē, neraugoties uz darbu, ko attiecīgās personas faktiski
veikušas, ir piemērojams attiecībā uz dežūrām, ko Jēgers nostrādājis slimnīcā, kas ir viņa darba vieta.
Šādos apstākļos Direktīvai 93/104 ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā izskatāmajā lietā, saskaņā ar kuru par
atpūtas laiku tiek uzskatīts laiks, kas pavadīts dežūrā, bet kurā ārstam faktiski savi profesionālie uzdevumi nav jāveic un
viņš var atpūsties, bet viņam tomēr jāatrodas un jābūt pieejamam darba devēja noteiktajā vietā, lai veiktu šos uzdevumus,
kad būs nepieciešams vai kad viņam tiks lūgts tos veikt.
Faktiski tā ir vienīgā interpretācija, kas atbilst Direktīvas 93/104 mērķim, kurš savukārt ir nodrošināt efektīvu darba ņēmēju
veselības aizsardzību un drošību, sniedzot tiem iespēju izmantot minimālo atpūtas laiku. Šī interpretācija ir vēl jo neapstrīdamāka
attiecībā uz ārstiem, kas dežurē slimnīcās, jo laikposmi, kuros viņu pakalpojumi nav nepieciešami, lai sniegtu neatliekamo
palīdzību, – atkarībā no gadījuma – ir īsi un/vai ar pārtraukumiem un turklāt šīm personām papildus neatliekamajai palīdzībai
ir jāuzrauga viņu aprūpē esošo pacientu stāvoklis vai jāveic administratīva rakstura darbības.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 93/104 ir interpretējama tādējādi, ka laikposms,
ko ārsts pavada dežūrā (“Bereitschaftsdienst”), ja viņam ir jāuzturas slimnīcā, visā tā kopumā ir uzskatāms par darba laiku
šīs direktīvas izpratnē, pat ja attiecīgajai personai ir atļauts atpūsties darba vietā laikā, kad viņa pakalpojumi nav vajadzīgi,
un tādējādi direktīvai ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru laikposms, kad darba ņēmējs dežūrā
aktīvi neveic profesionālos pienākumus, ir uzskatāms par atpūtas laiku.

Par trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu
Uzdodot trešo un ceturto jautājumu, kas ir izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Direktīva 93/104 ir interpretējama
tādējādi, ka tai ir pretrunā tādas dalībvalsts tiesību normas, saskaņā ar kurām attiecībā uz dežūrām, kad nepieciešama fiziska
klātbūtne slimnīcā, ar koplīgumu vai uz koplīguma balstītu samaksas koplīgumu var noteikt, ka 11 stundu atpūtas laiks, kas
tiek saīsināts, strādājot dežūras, var tikt atlīdzināts citā laikā.
No konteksta, kādā uzdots trešais un ceturtais jautājums, izriet, ka iesniedzējtiesa apšauba Direktīvas 93/104 noteikumu un
ArbZG
5. panta 3. punkta un 7. panta 2. punkta pirmās daļas noteikumu saderīgumu.
Šajā sakarā sākotnēji šķiet, ka tādā dalībvalsts tiesiskajā regulējumā kā iesniedzējtiesas minētais tiek nošķirts tas, vai
darba ņēmējs ir izsaukts veikt profesionālos pienākumus dežūras laikā vai nē, jo tikai tas laiks, kurā dežūras laikā darba
ņēmējs ir aktīvi veicis savus pienākumus, tiek kompensēts, tādējādi laikposmi dežūras ietvaros, kuros darba ņēmējs nav aktīvi
veicis profesionālos pienākumus, tiek uzskatīti par atpūtas laiku.
Kā izriet no atbildes uz abiem iepriekšējiem jautājumiem, dežūras, ko ārsts veic slimnīcā, kurā viņš strādā, visā to kopumā
ir uzskatāmas par darba laiku neatkarīgi no tā, vai darba ņēmējs šīs dežūras laikā veic turpinātu darbu. Līdz ar to Direktīvai 93/104
ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru laiks, kurā darba ņēmējs dežūras laikā ārstniecības iestādē
nav veicis aktīvas profesionālās darbības, tiek uzskatīts par atpūtas laiku šīs direktīvas izpratnē un paredzēts atlīdzinājums
tikai par to laiku, kurā attiecīgais darba ņēmējs ir veicis faktiskas profesionālās darbības.
Lai sniegtu iesniedzējtiesai noderīgu atbildi, ir jāizskaidro Direktīvas 93/104 noteikumi saistībā ar atpūtas laiku un īpaši
jāpārbauda, vai vispār un kādā apmērā uz tādiem dalībvalsts noteikumiem kā
ArbZG
5. panta 3. punkts un 7. panta 2. punkta pirmā daļa attiecas direktīvā paredzētās atkāpju noteikšanas iespējas.
Šajā sakarā Direktīvas 93/104 3. pantā paredzētas katra darba ņēmēja tiesības uz 11 secīgu stundu atpūtas laiku katrā 24 stundu
laikposmā.
Toties direktīvas 6. pantā ir noteikta prasība dalībvalstīm veikt nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, ievērojot
nepieciešamību aizsargāt darba ņēmēju drošību un veselību, katru septiņu dienu laikposma vidējais darba laiks, ieskaitot virsstundas,
nepārsniedz 48 stundas.
Tomēr no abu iepriekš minēto noteikumu teksta izriet, ka tie principā izslēdz tāda valsts tiesiskā regulējuma kā pamata lietā
minētais piemērošanu, saskaņā ar kuru tiek atļauts darba laiks, kas var ilgt līdz 30 stundām, ja dežūra ir pirms vai tūlīt
pēc parastā darba laika, vai vairāk nekā 50 stundas nedēļā, ieskaitot dežūrās pavadīto laiku. Citādi var būt tikai tad, ja
ir piemērojamas Direktīvā 93/104 noteiktās atkāpju iespējas.
Šajā sakarā no ar direktīvu iedibinātās sistēmas izriet, ka, lai gan ar 15. pantu vispārēji tiek atļauta darba ņēmēju veselības
un drošības aizsardzībai labvēlīgāku valsts noteikumu pieņemšana vai piemērošana, direktīvas 17. pantā savukārt ir noteikts,
ka tikai daži no tajā izsmeļoši uzskaitītajiem noteikumiem var būt pamats dalībvalstu un to sociālo partneru noteiktajām atkāpēm.
Tomēr, pirmkārt, ir būtiski, ka Direktīvas 93/104 2. pants nav starp noteikumiem, attiecībā uz kuriem saskaņā ar direktīvu
ir pieļaujamas atkāpes.
Tas apstiprina šā sprieduma 58. un 59. punktā atzīto, ka dalībvalstis nevar brīvi interpretēt direktīvas 2. pantā noteiktās
definīcijas.
Otrkārt, Direktīvas 93/104 6. pants ir minēts tikai 17. panta 1. punktā, kaut arī ir neapstrīdami, ka pēdējais minētais noteikums
attiecas uz darbībām, kuras nav saistītas ar ārsta dežūras laikā veikto, kad nepieciešama fiziska klātbūtne ārstniecības iestādē.
Taisnība, ka Direktīvas 93/104 18. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) daļā ir noteikts, ka dalībvalstīm, ievērojot vispārējos
darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības principus, un ar noteikumu, ka tās veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu,
ka tiek izpildīti vairāki šajā pantā uzskaitītie nosacījumi, ir tiesības nepiemērot 6. pantu.
Kā Vācijas valdība skaidri apstiprināja tiesas sēdē, nav apstrīdams, ka Vācijas Federatīvā Republika nav izmantojusi iespēju
noteikt atkāpes.
Treškārt, Direktīvas 93/104 3. pants ir minēts vairākos šīs direktīvas 17. panta punktos, it īpaši 17. panta 2. punkta 2.1. apakšpunktā,
– normā, kas attiecas uz pamata prāvu, jo c) apakšpunkta i) daļā ir ietvertas [atkāpes] “tādas darbības gadījumā, kas saistīta
ar vajadzību pēc pakalpojumu vai ražošanas nepārtrauktības, it īpaši: pakalpojumi saistībā ar uzņemšanu, ārstniecību un/vai
aprūpi, ko veic slimnīcas vai līdzīgas iestādes, [..]”.
Tādējādi ar Direktīvu 93/104 tiek atzītas ārstniecības un līdzīgu iestāžu dežūrdienestu īpatnības, ievērojot 17. pantā noteiktās
atkāpju iespējas saistībā ar šiem dienestiem.
Tiesa sprieduma lietā
Simap
45. punktā ir noteikusi, ka uz primārās aprūpes ārstu darbībām var attiecināt minētajā punktā noteiktās atkāpes, ja tiek izpildīti
šajā pantā uzskaitītie nosacījumi (skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā
CIG
, 31. punkts).
Šajā sakarā ir jāuzsver, ka, tā kā tie ir izņēmumi no Direktīvā 93/104 noteiktās Kopienas darba laika organizācijas sistēmas,
tad 17. pantā minētās atkāpes ir interpretējamas tādējādi, ka to piemērošanas joma aprobežojas ar pašu nepieciešamāko, lai
saglabātu ar šīm atkāpēm aizsargātās intereses.
Turklāt saskaņā ar Direktīvas 93/104 17. panta 2. punktu uz šādu atkāpju īstenošanu, it īpaši attiecībā uz 3. pantā minēto
ikdienas atpūtas laiku, noteikti attiecas nosacījums, ka attiecīgajiem darba ņēmējiem tiek nodrošināts līdzvērtīgs kompensācijas
atpūtas laiks vai, izņēmuma gadījumos, kad objektīvu iemeslu dēļ nav iespējams piešķirt šādu līdzvērtīgu kompensācijas atpūtas
laiku, attiecīgajiem darba ņēmējiem tiek nodrošināta pienācīga aizsardzība. Saskaņā ar 17. panta 3. punktu šos pašus nosacījumus
piemēro, ja atkāpe no 3. panta tiek izdarīta koplīgumos vai nolīgumos starp darba devējiem un darba ņēmējiem valsts vai reģionālā
līmenī vai, ievērojot to pieņemtos noteikumus, koplīgumos vai nolīgumos starp darba devējiem un darba ņēmējiem zemākā līmenī.
Tomēr, no otras puses, kā jau minēts šā sprieduma 81. punktā, ar Direktīvas 93/104 17. pantu netiek pieļautas atkāpes no 2. pantā
noteiktajām “darba laika” un “atpūtas laika” definīcijām, par atpūtas laiku neuzskatot tos laikposmus, kuros ārsts, kurš veic
dežūru slimnīcā, aktīvi neveic profesionālos pienākumus, jo šādi laikposmi ir daļa no darba laika direktīvas izpratnē.
Otrkārt, ir jāuzsver, ka Direktīvas 93/104 mērķis ir efektīvi aizsargāt darba ņēmēju veselību un drošību. Ņemot vērā šo būtisko
mērķi, katram darba ņēmējam it īpaši pienākas atbilstošs atpūtas laiks, kura laikā personai jāspēj ne tikai atgūties no noguruma,
kas radies darba laikā, bet arī pēc iespējas jānovērš visi riski attiecībā uz darba ņēmēju veselību, ko var radīt secīgi darba
laika laikposmi bez nepieciešamās atpūtas.
Šajā sakarā no iepriekš minētā sprieduma lietā Apvienotā Karaliste/Padome 15. punkta izriet, ka EKL 118.A pantā lietotie jēdzieni
“drošība” un “veselība”, kuri ir Direktīvas 93/104 pamatā, ir interpretējami plašāk, ka tie ietver visus faktorus, fiziskos
vai citāda rakstura, kas var ietekmēt darba ņēmēja veselību un drošību tā darba vidē, ieskaitot it īpaši atsevišķus darba
laika organizācijas aspektus. Tajā pašā minētā sprieduma punktā Tiesa ir atzīmējusi, ka šāda interpretācija it īpaši ir atbalstīta
Pasaules Veselības Organizācijas konstitūcijas, kuru ir parakstījušas visas dalībvalstis, preambulā. Tajā veselība ir definēta
kā pilnīgas fiziskas, garīgas un sociālas labklājības stāvoklis, nevis tikai kā stāvoklis, kad nav slimību vai vārguma.
Saskaņā ar visu iepriekš minēto “līdzvērtīg[us] kompensācijas atpūtas laik[us] [laikposmus]” Direktīvas 93/104 17. panta 2. un
3. punkta izpratnē, lai atbilstu noteiktajiem kritērijiem, kā arī direktīvas mērķiem, kā noteikts šā sprieduma 92. punktā,
raksturo tas, ka šādu laikposmu laikā uz darba ņēmēju neattiecas nekādi tādi pienākumi pret darba devēju, kas varētu liegt
viņam brīvi un nepārtraukti īstenot savas intereses neitralizēt darba ietekmi uz viņa drošību vai veselību. Tādēļ šādiem atpūtas
laikposmiem jāseko tūlīt pēc neitralizējamā darba laika, lai novērstu darba ņēmēja nogurumu vai pārslodzi secīgu darba laikposmu
dēļ.
Lai nodrošinātu efektīvu darba ņēmēja drošības un veselības aizsardzību, ir jāparedz pamatprincips, ka darba laikam seko atpūtas
laiks. Lai efektīvi atpūstos, darba ņēmējam noteiktu stundu skaitu jābūt iespējai pamest darba vietu, un šīm stundām ir jābūt
ne tikai secīgām, bet tām jāseko tūlīt pēc darba laika, lai ļautu darba ņēmējam atslābināties un kliedēt nogurumu, kas radies
pienākumu izpildes laikā. Šī prasība it īpaši ir nepieciešama, ja, atkāpjoties no pamatnoteikuma, parastais darba laiks tiek
pagarināts līdz dežūras beigām.
Turpretim, ja vairāki darba laikposmi tiek veikti bez nepieciešamā atpūtas laika iestarpināšanas, attiecīgajos apstākļos tiek
nodarīts kaitējums darba ņēmējam vai arī pārmērīgi tiek izmantotas darba ņēmēja fiziskās iespējas, tādējādi apdraudot viņa
drošību un veselību, un līdz ar to atpūtas laiks, kas seko šādiem darba laikposmiem, nav pietiekams, lai nodrošinātu attiecīgo
interešu aizsardzību. Kā jau atzīts šā sprieduma 70. punktā, ārstam, kurš veic dežūras slimnīcā, šis risks ir vēl lielāks,
ja dežūras ir papildus parastajam darba laikam.
Šādos apstākļos dienas darba laika palielinājums, ko dalībvalstis vai to sociālie partneri var ietekmēt saskaņā ar Direktīvas 93/104
17. pantu, samazinot atpūtas laiku, kas darba ņēmējam pienākas attiecīgajā darba dienā, it īpaši slimnīcās un līdzīgās iestādēs,
ir jākompensē, piešķirot atbilstošus atpūtas laikposmus secīgu stundu veidā, kas atbilst stundu skaitam, par kādu ir veikts
darba laika palielinājums un kas darba ņēmējam jāizmanto pirms nākamā darba laika sākuma. Pamatnoteikumā attiecībā uz šādu
atpūtas laikposmu piešķiršanu tikai “citā laikā”, kas nav tieši saistīti ar darba laiku, kas pagarināts sakarā ar dežūras
pabeigšanu, nav pietiekami ņemta vērā nepieciešamība aizsargāt darba ņēmēju drošību un veselību, kas ir Kopienas darba laika
organizācijas režīma pamatā.
Faktiski tikai izņēmuma apstākļos, kas uzskaitīti 17. pantā, tiek pieļauts, ka darba ņēmējs saņem cita veida piemērotu aizsardzību,
ja objektīvu apsvērumu dēļ nav iespējams piešķirt līdzvērtīgus kompensējošus atpūtas laikposmus.
Tomēr izskatāmajā lietā netiek apgalvots, ka tādas normas kā pamata lietā minētās varētu ietvert šādu gadījumu.
Turklāt nekādos apstākļos ikdienas secīgo 11 stundu atpūtas laika samazinājums, kā tas noteiktos apstākļos un, izpildot dažādus
nosacījumus, atļauts ar Direktīvu 93/104, nevar radīt to, ka direktīvas 6. pantā noteiktais nedēļas darba laiks tiek pārsniegts
tādējādi, ka darba ņēmējam savi pienākumi ir jāveic ilgāk nekā vidēji 48 stundas, ieskaitot virsstundas, septiņu dienu ilgā
laikposmā, pat ja šis laikposms ietver dežūras, kuru laikā darba ņēmējs nav tieši iesaistīts pienākumu izpildē, bet tam ir
jāatrodas darba vietā.
Kā noteikts šā sprieduma 83. punktā, ar 17. pantu nav atļauta atkāpe no 6. panta attiecībā uz tādām darbībām kā pamata lietā
minētās.
Ņemot vērā šajā spriedumā minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka uz tādām valsts tiesību normām kā
ArbZG
5. panta 3. punktā un 7. panta 2. punkta pirmajā daļā ietvertās neattiecas Direktīvā 93/104 minētās iespējamās atkāpes.
Šādos apstākļos uz trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 93/104 ir interpretējama šādi:
–        tādos apstākļos kā pamata lietā minētie ar direktīvu tiek izslēgta tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošana, ar kuru attiecībā
uz dežūrām, kuru laikā nepieciešama fiziska klātbūtne slimnīcā, ar koplīgumu vai uz koplīguma balstītu samaksas koplīgumu
ir iespējams noteikt, ka kompensācija ir iespējama tikai par tiem dežūras laikposmiem, kurus darba ņēmējs pavadījis, veicot
profesionālos pienākumus;
–        lai atbilstu šīs direktīvas 17. panta 2.1. punkta c) apakšpunkta i) daļā noteiktajai atkāpei, uz 11 secīgo stundu atpūtas
laika samazinājumu dežūras pabeigšanas dēļ attiecas nosacījums, ka attiecīgajam darba ņēmējam pienākas atbilstoši kompensācijas
atpūtas laikposmi attiecīgajam darba laikam sekojošā laikā;
–        turklāt nekādos apstākļos šāds atpūtas laika samazinājums nedrīkst radīt to, ka tiek pārsniegts direktīvas 6. pantā noteiktais
maksimālais nedēļas darba laiks.

Tiesāšanās izdevumi
Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Vācijas, Dānijas, Francijas, Nīderlandes un Apvienotās Karalistes valdībām, kas iesniedza
apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata
iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu,
TIESA,
atbildot uz jautājumiem, ko
Landesarbeitsgericht Schleswig-Holstein
iesniedza ar 2002. gada 12. marta rīkojumu, kurā grozījumi izdarīti ar 2002. gada 25. marta rīkojumu, nospriež:
1)
Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīva 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas aspektiem ir interpretējam tādējādi,
ka laikposms, ko ārsts pavada dežūrā (“Bereitschaftsdienst”), ja viņam ir jāuzturas slimnīcā, visā kopumā ir uzskatāms par
darba laiku šīs direktīvas izpratnē, pat ja attiecīgajai personai ir atļauts atpūsties darba vietā laikā, kad viņa pakalpojumi
nav vajadzīgi, un tādējādi direktīvai ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru laikposms, kad darba
ņēmējs dežūrā aktīvi neveic profesionālos pienākumus, ir uzskatāms par atpūtas laiku;
2)
Direktīva 93/104 ir interpretējama arī tādējādi, ka:
–
tādos apstākļos kā pamata lietā minētie ar direktīvu tiek izslēgta tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošana, ar kuru attiecībā
uz dežūrām, kuru laikā nepieciešama fiziska klātbūtne slimnīcā, ar koplīgumu vai uz koplīguma balstītu samaksas koplīgumu
ir iespējams noteikt, ka kompensācija ir iespējama tikai par tiem dežūras laikposmiem, kurus darba ņēmējs pavadījis, veicot
profesionālos pienākumus;
–
lai atbilstu šīs direktīvas 17. panta 2.1. punkta c) apakšpunkta i) daļā noteiktajai atkāpei, uz 11 secīgo stundu atpūtas
laika samazinājumu dežūras pabeigšanas dēļ attiecas nosacījums, ka attiecīgajam darba ņēmējam pienākas atbilstoši kompensācijas
atpūtas laikposmi attiecīgajam darba laikam sekojošā laikā;
–
turklāt nekādos apstākļos šāds atpūtas laika samazinājums nedrīkst radīt to, ka tiek pārsniegts direktīvas 6. pantā noteiktais
maksimālais nedēļas darba laiks.
Rodríguez Iglesias
Wathelet
Schintgen
Timmermans
Gulmann
Edward
Jann
Skouris
Macken
Colneric
von Bahr
Cunha Rodrigues

Rosas

Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2003. gada 9. septembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
Tiesvedības valoda – franču.