CELEX: 62005CJ0167
Neizpolnitev obveznosti države
Člen 90, drugi odstavek, ES
Notranji davki, uvedeni na proizvode drugih držav članic
Davki, ki posredno ščitijo ostale proizvode
Prepoved diskriminacije med uvoženimi proizvodi in konkurenčnimi nacionalnimi proizvodi
Trošarine
Različna obdavčitev piva in vina
Dokazno breme

Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Kraljevina Švedska z uporabo notranjega davka, ki posredno ščiti pivo, proizvedeno predvsem na Švedskem, v primerjavi z vinom, uvoženim pretežno iz drugih držav članic, ni izpolnila obveznosti iz člena 90, drugi odstavek, ES.
Pravni okvir
Zakon 1994:1564 o trošarinah za alkoholne pijače
Švedska zakonodaja o trošarinah, ki veljajo za alkoholne pijače, na katero se nanaša ta tožba, je zajeta v zakonu 1994:1564 o trošarinah za alkoholne pijače (lagen (1994:1564) om alkoholskatt) z dne 15. decembra 1994 (SFS 1994, št. 1564), kot je bil spremenjen z zakonom 2001:822 (v nadaljevanju: zakon o trošarinah za alkoholne pijače).
Člen 2 zakona o trošarinah za alkoholne pijače določa:
„Trošarine za pivo iz razreda 2203 se plačajo, če alkoholna stopnja tega piva presega 0,5 vol. % alkohola.
Trošarine je treba plačati tudi za proizvode, ki vsebujejo mešanico piva in brezalkoholnih pijač iz razreda 2206, če alkoholna stopnja te mešanice presega 0,5 vol. % alkohola.
Trošarina za liter znaša 1,47 švedske krone (SEK) na volumensko odstotno enoto.
Pivo z vsebnostjo alkohola največ 2,8 vol. % je oproščeno trošarine.“
Člen 3 istega zakona določa:
„Trošarine za vino iz razredov 2204 in 2205 se plačajo, če je vsebnost alkohola izključno posledica fermentacije in
1.
če alkoholna stopnja presega 1,2 vol. % alkohola, vendar je nižja ali enaka 15 vol. %, ali
2.
če alkoholna stopnja presega 15 vol. % alkohola, vendar je nižja ali enaka 18 vol. %, in če vino ne vsebuje nobenega dodatka.
Trošarine za liter znašajo:

za pijače z alkoholno stopnjo, višjo od 2,25 vol. % alkohola, vendar nižjo ali enako 4,5 vol. % alkohola, 7,58 [SEK];

za pijače z alkoholno stopnjo, višjo od 4,5 vol. % alkohola, vendar nižjo ali enako 7 vol. % alkohola, 11,20 [SEK];

za pijače z alkoholno stopnjo, višjo od 7 vol. % alkohola, vendar nižjo ali enako 8,5 vol. % alkohola, 15,41 [SEK];

za pijače z alkoholno stopnjo, višjo od 8,5 vol. % alkohola, vendar nižjo ali enako 15 vol. % alkohola, 22,08 [SEK] in

za pijače z alkoholno stopnjo, višjo od 15 vol. % alkohola, vendar nižjo ali enako 18 vol. % alkohola, 45,17 [SEK].
Vina z alkoholno stopnjo največ 2,25 % volumenskega odstotka alkohola so oproščena trošarine.“
Predhodni postopek
Komisija je zaradi pritožb, ki jih je prejela glede švedske ureditve v zvezi s trošarinami za vino – ki so domnevno diskriminatorne v primerjavi s trošarinami za pivo – preučila zadevno ureditev in ugotovila, da Kraljevina Švedska uporablja notranje davke, ki posredno ščitijo pivo, proizvedeno predvsem na Švedskem, v škodo vina, uvoženega pretežno iz drugih držav članic, s čimer krši člen 90, drugi odstavek, ES.
Potem ko je Komisija to državo članico s pisnima opominoma, vročenima 28. februarja 2000 in 1. julija 2002 pozvala, naj predloži svoja stališča, je Komisija po teh obvestilih 19. junija 2001 izdala obrazloženo mnenje, 7. julija 2004 pa dopolnilno obrazloženo mnenje.
Ker je Komisija menila, da poznejše spremembe zakonodaje, opravljene 19. junija 2001 z zakonoma 2001:517 in 2001:822, niso zadostne, in ker je Kraljevina Švedska menila, da ji ni treba priznati trditve, ki jo je Komisija podala v dopolnilnem obrazloženem mnenju, se je odločila vložiti to tožbo.
Republiki Latviji je bila s sklepom predsednika Sodišča z dne 16. septembra 2005 dovoljena intervencija v podporo predlogom Kraljevine Švedske.
Tožba
Uvodne ugotovitve
Komisija in Kraljevina Švedska se strinjata, da je na Švedskem značilno:
—
pivo je predvsem nacionalni proizvod in vino pretežno uvoženi proizvod;
—
imajo vina, ki se jih največ porabi in ki so navadno cenejša, s pivom dovolj skupnih značilnosti, da bi lahko za potrošnika predstavljala s pivom zamenljiv proizvod, tako da bi jih lahko šteli za pivu konkurenčne proizvode glede na člen 90, drugi odstavek, ES;
—
obdavčitev piva in vina je običajno vezana na alkoholno stopnjo teh pijač, to pomeni, da je sorazmerna z vsebnostjo alkohola teh pijač;
—
obstaja razlika pri obdavčitvi glede na volumenski odstotek alkohola med pivom in vinom in
—
način obdavčenja lahko vpliva na vedenje potrošnikov.
Vendar pa Kraljevina Švedska navedbe iz zgoraj navedene druge in pete alinee razlaga nekoliko drugače. Ta država članica meni, da sta pivo in vino le deloma konkurenčna ter da je način obdavčevanja le eden od dejavnikov, ki lahko vplivajo na vedenje potrošnikov.
Komisija in Kraljevina Švedska se prav tako strinjata, da je treba šteti, da sta bili ob vstopu te države članice v Evropsko unijo 1. januarja 1995 obdavčitev volumenskega odstotka alkohola močnega piva, ki je z zakonom 1994:1738 o alkoholnih pijačah (alkohollagen (1994:1738)) z dne 16. decembra 1994 (SFS 1994, št. 1738) opredeljeno kot pivo, katerega vsebnost alkohola je višja od 3,5 vol. % alkohola, ter obdavčitev volumenskega odstotka alkohola vina z vsebnostjo alkohola približno 11 vol. % skoraj popolnoma enaki.
Od 1. januarja 1997 so se trošarine za pivo zmanjšale za približno 40 %.
Kraljevina Švedska v zvezi s tem pojasnjuje, da je njena vlada leta 1996 ugotovila, da je prekomejno trgovanje s pivom z Dansko, glede na razliko pri obdavčitvi teh proizvodov v zadevnih dveh državah članicah, doseglo tak obseg, da je bilo potrebno zmanjšanje obdavčitve piva.
Kraljevina Švedska še pojasnjuje, da se za vino ni razvilo nikakršno prekomejno trgovanje, ki bi bilo enako ugotovljenemu trgovanju s pivom, čeprav je švedska obdavčitev, tudi za vino, precej višja od danske obdavčitve. Zato po mnenju te države članice nikakor ni treba spremeniti trošarin za vino, in kadar je določeno zmanjšanje trošarin za pivo, ni razloga za sočasno revizijo obdavčitve, ki velja za vino. Vendar navedena država članica dodaja, da so bile trošarine za vino, zaradi pritiska, ki ga je izvajala Komisija, od 1. decembra 2001 zmanjšane za 18,8 % v skladu z zakonom 2001:822 in da je bilo razmerje, ki je pred tem obstajalo med obdavčitvijo močnega piva in vina, s tem zmanjšanjem ponovno vzpostavljeno. Tako naj bi bili obdavčitvi v prihodnje ekvivalentni.
Na Švedskem za prodajo vina, močnega piva in žganih pijač na drobno velja monopol, katerega vodenje je zaupano Systembolaget AB, delniški družbi, v kateri ima država stoodstotni delež (v nadaljevanju: Systembolaget). Iz pojasnil, ki jih je podala Kraljevina Švedska in ki jim Komisija ni nasprotovala, izhaja, da ta sistem pomeni glavni instrument politike navedene države članice na področju boja zoper alkoholizem, katerega namen je nadzor prodaje alkoholnih pijač na drobno za zagotovitev nadzora starosti potrošnikov in spoštovanja veljavnih prepovedi prodaje s hkratno zagotovitvijo dostopnosti zadevnih proizvodov.
Trditve strank
Komisija trdi, da so bile za švedsko pivo, proizvod, ki prevladuje med prodanimi alkoholnimi pijačami na švedskem trgu, uvedene manjše trošarine, kot za vino iz konkurenčnega razreda. Po njenem mnenju razlika pri obdavčitvi vpliva na izbiro potrošnika, ker naj bi struktura in lastnosti zadevne davčne ureditve švedskega potrošnika spodbujale k dajanju prednosti – ki velja za zgodovinsko – pivu. Tak položaj naj bi bil neugoden za vino, pretežno uvoženo iz drugih držav članic, ter naj bi zato, v korist piva, proizvedenega predvsem na Švedskem, pomenil varovalen učinek, ki je v skladu s členom 90, drugi odstavek, ES, prepovedan.
Komisija ob preučitvi strukture zadevnih švedskih davčnih določb trdi, da kljub zmanjšanju trošarin za vino od 1. decembra 2001 v skladu z zakonom 2001:822 za ta proizvod še vedno veljajo višje trošarine kot za pivo, poleg tega pa je obdavčen progresivno glede na vsebnost alkohola, v skladu s stopnjo trošarin določeno v členu 3, drugi odstavek, zakona o trošarinah za alkoholne pijače. Tako Komisija ugotavlja, da trošarine za vino z vsebnostjo alkohola 12,5 vol. % alkohola – ki jo prikazuje kot običajno – znašajo 1,77 SEK na volumenski odstotek alkohola, kar pomeni razliko približno 20 % glede na trošarine za pivo (1,47 SEK na volumenski odstotek alkohola).
Komisija poudarja, da končna cena zajema tudi davek na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) v višini 25 %, ki se obračuna na ceno, v katero je že vključena trošarina, zaradi česar se – ker so za vino določene višje trošarine kot za pivo – razlika poveča za DDV, kar okrepi varovalni učinek zadevne davčne ureditve.
Iz tega naj bi izhajalo, da je vino bolj obdavčeno od piva in da naj bi bilo razmerje davka večje v ceni najbolj prodajanih vin (z vsebnostjo alkohola od 8,5 do 15 vol. % alkohola, ki spadajo v cenovni razred od 49 do 70 SEK, v nadaljevanju: srednji razred) kot v ceni piva.
Komisija glede konkurenčnega razmerja med pivom in vinom meni, da obstaja konkurenčno razmerje med močnim pivom, proizvodom, ki prevladuje med prodanimi alkoholnimi pijačami na švedskem trgu, in vini srednjega razreda. Ugotavlja namreč, da je treba vino kupiti na prodajnih mestih Systembolaget, tako kot močno pivo, medtem ko je pivo z vsebnostjo alkohola, manjšo od 3,5 %, na voljo v prehrambnih trgovinah. Močno pivo in vino si torej konkurirata na istih prodajnih mestih. Po mnenju Komisije je dejstvo, da se mora potrošnik za nakup močnega piva in vina obrniti na Systembolaget, dejavnik, ki lahko krepi zamenljivost in zato konkurenco med tema proizvodoma. Poleg tega pojasnjuje, da sta vino in pivo na voljo le v restavracijah in okrepčevalnicah, ki imajo posebno dovoljenje, v katerih si zato ta proizvoda lahko prav tako konkurirata.
Komisija primerja vpliv zadevne davčne ureditve na ceno na vsebnost alkohola in posamezne količine piva in vina v podporo trditvi, da je davčno breme, naloženo za vino – ne glede na to, katera metoda primerjave se uporabi – jasno večje od bremena, naloženega za pivo. V teh okoliščinah opozarja, da je vpliv obdavčenja najbolj izrazit za vina, katerih končna cena se giblje od 41 do 70 SEK in ki predstavljajo večino prodaje na drobno tega proizvoda (78,7 % leta 2003).
Komisija glede presoje varovalnega učinka zadevne davčne ureditve v zvezi s členom 90, drugi odstavek, ES meni, da je odločilna ne zgolj ugotovitev varovalnega značaja te ureditve, temveč tudi prikaz rezultata navedenega značaja na potrošnika, ki je lahko zaveden posredno ali neposredno, dejansko ali potencialno, da izbere nacionalni proizvod, ki bi bil ob neobstoju tega dejavnika enakovreden uvoženemu proizvodu in zato temu konkurenčen.
Komisija meni, da ima davčna ureditev v okviru te tožbe enak predmet kot ureditev, navedena v točki 27 sodbe z dne 12. julija 1983 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu (
170/78, Recueil, str. 2265
), za katerega je Sodišče ugotovilo, da ima za posledico davčno preobremenitev vina iz drugih držav članic, kar zagotovi varstvo nacionalne proizvodnje piva, saj to pomeni najbližje referenčno merilo z vidika konkurence. Komisija ob tem, da se sklicuje na sodbo z dne 27. februarja 1980 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu (
170/78, Recueil, str. 417
, točka 14), meni, da navedena ureditev oblikuje potrošniške navade s krepitvijo dajanja prednosti pivu, nacionalnemu proizvodu, s čimer uvaja diskriminacijo glede potencialne trgovine vina, proizvoda iz drugih držav članic.
Komisija trdi, da Kraljevina Švedska za vpliv na vedenje potrošnika, kar zadeva ne le izbiro proizvodov, temveč tudi izbiro med konkurenčnimi proizvodi, uporablja tudi način obdavčenja. Po njenem mnenju iz statističnih podatkov, ki jih je objavil Systembolaget, izhaja, da sta bili pred znižanjem trošarin za pivo za 40 % in majhnim sočasnim povečanjem davka na vino 1. januarja 1997 količina prodanega piva in vina sorazmerno podobni, po teh spremembah pa se je prodaja vina zmanjšala za 3,7 %, prodaja piva pa se je povečala za 8,9 %. Po znižanju trošarin za vino, opredeljenem kot minimalno, ki je začelo veljati 1. decembra 2001, naj bi se prodaja vina povečala za 11 %, kar je največje ugotovljeno povečanje v obdobju med letoma 1995 in 2004. Vendar pa naj bi isti statistični podatki kazali, da se je hkrati s povečanjem prodaje vina v odstotkih nedvomno povečala tudi prodaja piva. Komisija dodaja, da je treba te podatke preučiti, saj je znano, da Kraljevina Švedska uporablja način obdavčenja kot orodje krepitve usmeritve k potrošnji zadevnih proizvodov.
V teh okoliščinah Komisija meni, da sprememba prodane količine teh dveh vrst pijač izhaja in temelji na različnem davčnem obravnavanju, ki je bilo zanju uvedeno leta 1997 in ki je bilo jasno namenjeno varovanju nacionalne proizvodnje piva. Ta varovalni učinek naj bi se še vedno nadaljeval. Komisija namreč poudarja, da čeprav so bile trošarine za vino zmanjšane, njihovo zmanjšanje ni bilo tolikšno kot zmanjšanje trošarin za pivo in so tako prve kljub vsemu precej večje od drugih, tako da je rezultat zadevne davčne ureditve spodbujanje porabe piva v primerjavi z vinom.
Komisija nazadnje meni, da čeprav Kraljevini Švedski ni treba obdavčiti piva in vina po določeni stopnji, mora določiti trošarine za ta konkurenčna proizvoda tako, da nacionalni proizvodi v nobenem primeru niso v ugodnejšem položaju. V zvezi s tem je na obravnavi pojasnila, da bi se morala po njenem mnenju na novo zmanjšati obdavčitev vina, in sicer toliko, kolikšno je bilo zmanjšanje, uvedeno 1. decembra 2001.
Kraljevina Švedska izpodbija zatrjevano neizpolnitev obveznosti iz člena 90, drugi odstavek, ES. Namen in posledica zadevnih davčnih pravil, ki naj sama po sebi ne bi bila identična, naj namreč ne bi bilo posredno varovanje trgovanja s pivom pred konkurenco vina.
Kraljevina Švedska meni, da mora presoja zadevne davčne ureditve glede na člen 90, drugi odstavek, ES temeljiti na primerjavi med, prvič, najbolj prodajanim močnim pivom in, drugič, najbolj prodajanimi in najcenejšimi vini, katerih vsebnost alkohola je približno 11 vol. % alkohola.
Po mnenju te države članice je odločilno vprašanje, ali je davčno breme, ki je naloženo tema konkurenčnima proizvodoma, tako, da bi lahko vplivalo na upoštevni trg in zmanjšalo potencialno potrošnjo uvoženih proizvodov v korist nacionalnih proizvodov.
Učinke nacionalnih davčnih predpisov je treba ugotavljati v dveh fazah. Najprej je treba primerjati cene v zvezi z vplivom, ki ga imajo na izbiro potrošnika med pivom in vinom, in nato preučiti statistične podatke glede strukture prodaje in izbire med tema proizvodoma.
Kraljevina Švedska glede primerjave prodajnih cen konkurenčnega piva in vina meni, da izbira osnove za izračun, ki jo je treba uporabiti za to primerjavo, ni jasna in da ni lahko odločiti, katera primerjava cen najbolj verodostojno pokaže konkurenčno razmerje.
Ker mora Komisija v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti dokazati obstoj zatrjevane neizpolnitve, navedena država članica meni, da ji ni treba upoštevati vseh mogočih primerjav prodajnih cen zadevnih proizvodov. Navedena država članica meni, da v obravnavanem primeru zadostuje sklicevanje, kot v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba z dne 9. julija 1987 v zadevi Komisija proti Belgiji (
356/85, Recueil, str. 3299
), na rezultate primerjave prodajnih cen enega litra piva in enega litra vina. V obravnavani zadevi bi taka primerjava pokazala tudi to, da ni mogoče neupoštevanje bistvene razlike med ceno piva in vina, ne glede na razliko v davčnem bremenu, ki velja za ta proizvoda.
Kraljevina Švedska meni, da primerjava prodajne cene enega litra najbolj prodajanega močnega piva in enega litra najbolj prodajanega in najcenejšega vina z vsebnostjo alkohola približno 11 vol. % alkohola pokaže, da razlika v davčnem bremenu med tema proizvodoma ni taka, da bi se lahko štelo, da vpliva na vedenje potrošnika. To vino bi namreč bilo, čeprav je obdavčeno enako kot močno pivo, ki se primerja z njim, dvakrat dražje od tega piva. Ustrezna primerjava cen torej ne bi mogla upravičiti sklepa, da zadevni švedski davčni predpisi vplivajo na izbiro potrošnika s tem, da dajejo prednost trgovini s pivom, nacionalnim proizvodom, v škodo trgovine z vinom, uvoženim proizvodom.
Kraljevina Švedska ob podpori Republike Latvije meni tudi to, da Komisija z opravljenimi primerjavami cen ne dokazuje, da je razlika v ceni med pivom in vinom primerljive kakovosti tako nepomembna, da bi lahko razlika v davčnem bremenu teh dveh proizvodov vplivala na vedenje potrošnika.
Kraljevina Švedska dalje meni, da statistični podatki glede nagnjenj k potrošnji piva in vina, na katere se sklicuje Komisija, ne vsebujejo nobenega podatka o varovalnem učinku, ki naj bi ga imeli švedski davčni predpisi na trgovino s pivom. Kraljevina Švedska v zvezi s tem trdi, da preučitev vseh statističnih podatkov družbe Systembolaget, Skatteverket (švedski upravni organ za neposredne in posredne dajatve) in Svenska Bryggareföreningen (švedska pivovarska zveza) pokaže najbolj verodostojno sliko položaja. Kraljevina Švedska pojasnjuje, da je po letu 1996 količina prodanega močnega piva sorazmerno konstantno presegala količino prodanega vina za približno 100.000.000 litrov na leto.
Ta država članica se strinja s Komisijo, da statistični podatki prodaje kažejo, da je potrošnik absolutno občutljiv na obdavčitev, saj ta vpliva na ceno proizvoda, za katerega se uvede, vendar ob upoštevanju dejstva, da je cenovni instrument pomemben za dosego ciljev njene politike boja zoper alkoholizem. Vendar naj dejstvo, da se potrošnik na znižanje cen odzove z večjo potrošnjo, ne bi dokazovalo, da je potrošnik s tem spremenil svoje vedenje pri izbiri med različnimi razredi alkoholnih pijač. Nasprotno, občutljivost na ceno naj bi govorila zoper dejstvo, da bi znižanje cene vina, ki je posledica popolnoma podobne obdavčitve vina in močnega piva, lahko pomenilo povečanje potrošnje vina v škodo potrošnje piva, saj če vino stane še enkrat več kot močno pivo ne glede na zmanjšanje obdavčitve zanj, potrošnik, ki je občutljiv na ceno, ne bo izbral vina.
Republika Latvija meni, da je treba nujno preučiti navzkrižno elastičnost povpraševanja po vinu in pivu. Vendar je po njenem mnenju povpraševanje po teh dveh proizvodih relativno neelastično, saj povpraševanje ni občutljivo na gibanje cen. Iz tega sklepa, da cena piva in vina ni odločilen dejavnik pri izbiri potrošnika.
Kraljevina Švedska poleg tega trdi, da je stališče Komisije glede načina, kako trošarine vplivajo na izbiro potrošnika med pivom in vinom, preveč poenostavljeno. Ker namreč ta proizvoda nista popolnoma zamenljiva, bi lahko na izbiro potrošnika vplivali drugi dejavniki, ne obdavčitev.
Kraljevina Švedska ob podpori Republike Latvije poleg tega meni, da ugotovitve Komisije glede razvoja potrošniških navad za vino in pivo ne zadostujejo za to, da bi z gotovostjo dokazali obstoj povezave med spremembami potrošnje in dejstvom, da je obdavčitev vina minimalno večja od obdavčitve piva. Komisija naj torej ne bi dokazala, da je švedski davčni sistem dejansko imel varovalni učinek za trgovino s pivom.
Presoja Sodišča
Najprej je treba poudariti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso namen člena 95 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 90 ES) v celoti zagotoviti prost pretok blaga med državami članicami v normalnih razmerah konkurence, tako da se odpravijo vse oblike zaščite, ki bi lahko izhajale iz uporabe notranjih diskriminatornih davkov na izdelke iz drugih držav članic, in zagotoviti popolno nevtralnost notranjih davkov glede konkurence med nacionalnimi proizvodi in uvoženimi proizvodi (zgoraj navedena sodba Komisija proti Belgiji, točka 6).
S tega vidika je člen 90, drugi odstavek, ES namenjen prepovedi kakršnega koli posrednega davčnega protekcionizma v primeru uvoženih proizvodov, ki so – čeprav niso podobni nacionalnim proizvodom – v smislu prvega odstavka z nekaterimi od njih v konkurenci, tudi delni, posredni ali potencialni (zgoraj navedena sodba Komisija proti Belgiji, točka 7, in sodba z dne 11. avgusta 1995 v združenih zadevah Roders in drugi, od
C-367/93 do C-377/93, Recueil, str. I-2229
, točka 38).
Zato bi bilo treba za Komisijin preizkus sporne skladnosti davčne ureditve s členom 90, drugi odstavek, ES najprej pojasniti, v katerem primeru se lahko pivo in vino štejeta za konkurenčna proizvoda glede na to določbo.
Iz sodne prakse izhaja, da proizvoda vino in pivo v določeni meri zadovoljita iste potrebe, tako da je med njima treba priznati določeno stopnjo zamenljivosti, vendar pa je Sodišče pojasnilo, da je treba ob upoštevanju velikih razlik v kakovosti in ceni med različnimi vini odločilno konkurenčno razmerje med pivom, priljubljeno pijačo široke potrošnje, in vinom ugotoviti z vini, ki so najbolj dostopna širši javnosti, ki so navadno manj močna in cenejša, in da je torej treba davčno primerjavo opraviti na tem temelju (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Belgiji, točka 10 in navedena sodna praksa).
Te ugotovitve veljajo tudi za obravnavano zadevo, saj iz podatkov, predloženih Sodišču, ne izhaja nobena posebnost švedskega trga, ki bi upravičevala drugačno presojo. Zato je treba ugotoviti, da imajo v obravnavnem primeru le vina srednjega razreda, ki jih lahko na drobno prodaja le Systembolaget, dovolj skupnih lastnosti z močnim pivom – z vsebnostjo alkohola, enako ali višjo od 3,5 vol. % alkohola, ki ga prav tako na drobno prodaja le Systembolaget – da lahko pomenijo možnost izbire za potrošnika, in zanje torej lahko štejemo, da so v konkurenčnem razmerju z močnim pivom glede na člen 90, drugi odstavek, ES.
Drugič, opraviti je treba primerjavo davčnih ureditev, ki veljajo za navedena proizvoda, za določitev morebitne razlike pri obdavčitvi, ki se uporablja zanju, in velikosti te razlike.
Komisija in Kraljevina Švedska se ne strinjata glede ustreznosti metod, ki so bile uporabljene v zgoraj navedenih sodbah Komisija proti Združenemu kraljestvu in Komisija proti Belgiji za presojo razmerja obdavčitve med pivom in vinom.
Sodišče meni, da je v obravnavani zadevi najustreznejša primerjava trošarin glede na vsebnost alkohola teh pijač.
Poudariti je namreč treba, kot je to storil generalni pravobranilec v točki 54 sklepnih predlogov, da je v obravnavani zadevi stopnja alkohola zagotovo ustreznejše merilo, ker se na Švedskem uporablja kot davčna osnova za določitev trošarin. Poleg tega gre za objektivno merilo, ki izraža značilnosti zadevnih proizvodov.
Na podlagi člena 2 zakona o trošarinah za alkoholne pijače so trošarine za pivo določene, medtem ko so v skladu s členom 3 tega zakona trošarine za vino progresivne in se spreminjajo glede na razrede, določene v tej določbi. Poleg tega ni sporno, da DDV za ta proizvoda znaša 25 % prodajne cene, vključno s trošarino.
Zato iz primerjave stopenj obdavčitve glede na vsebnost alkohola izhaja, da je vino, ki je v konkurenci z močnim pivom z vsebnostjo alkohola 12,5 vol. % alkohola, na volumensko odstotno enoto obdavčeno za liter približno 20 % več kot močno pivo (1,77 SEK v primerjavi z 1,47 SEK), ta razlika pa se poveča na 36 % za vino z vsebnostjo alkohola 11 vol. % alkohola (2 SEK v primerjavi z 1,47 SEK) in na 50 % za vino z vsebnostjo alkohola 10 vol. % alkohola (2,208 SEK v primerjavi z 1,47 SEK).
Vino, ki je v konkurenci z močnim pivom, je torej bolj obdavčeno kot pivo.
Tretjič, preveriti je treba, ali to višje davčno breme za vino glede na močno pivo lahko vpliva na zadevni trg, z zmanjšanjem potencialne potrošnje uvoženih proizvodov v korist konkurenčnih nacionalnih proizvodov (glej zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Belgiji, točka 15, in Roders in drugi, točka 39).
V zvezi s tem je treba upoštevati razliko med prodajno ceno zadevnih proizvodov in vplivom te razlike na izbiro potrošnika ter na razvoj potrošnje teh proizvodov (zgoraj navedena sodba Roders in drugi, točka 39).
Za izvedbo te presoje je treba uporabiti primerjalno metodo, ki sta jo nazadnje sprejeli obe stranki, ki se nanaša na liter piva in liter vina, saj Komisija za obravnavano zadevo ni ugotovila ustreznosti druge metode.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je glede na podatke, ki sta jih predložili Komisija in Kraljevina Švedska, razmerje med končno prodajno ceno, vključno z vsemi davki, litra močnega piva in litra vina, ki je z njim v konkurenci, 1 proti 2.
Kot izhaja iz podatkov – ki so bili predloženi Sodišču, tudi ob predpostavki, da se trošarine, ki so določene za močno pivo, in sicer 1,47 SEK na volumensko odstotno enoto za liter, uporabijo za konkurenčno vino, kot je vino z 12,5 vol. % alkohola – bi bilo zmanjšanje prodajne cene, vključno z davki 4,63 SEK (0,5 EUR) oziroma 6,65 %. Kljub temu zmanjšanju bi razmerje med končno prodajno ceno, vključno z vsemi davki, močnega piva in konkurenčnega vina ostalo 1 proti 2. Natančneje, to razmerje v prodajni ceni bi bilo 1 proti 2,1 namesto 1 proti 2,3.
Primerjava razmerja med prodajno ceno litra piva in litra konkurenčnega vina torej pokaže, da je razlika v ceni med tema proizvodoma skoraj enaka pred obdavčitvijo in po njej. V teh okoliščinah, čeprav je razlika med prodajno ceno piva in vina, ki si konkurirata, manjša od razlike, ki jo je Sodišče ugotovilo v zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Belgiji, je treba poudariti, da je razlika v prodajni ceni, ugotovljena v obravnavni zadevi, vendarle taka, da različna obdavčitev teh dveh proizvodov ne bi mogla vplivati na vedenje potrošnika v upoštevnem sektorju.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da Komisija v obravnavani zadevi ni dokazala, da bi bila razlika med ceno močnega piva z vsebnostjo alkohola, ki je enaka ali višja od 3,5 vol. % alkohola, in ceno konkurenčnega vina srednjega razreda tako nepomembna, da bi razlika v trošarinah za ta proizvoda na Švedskem lahko vplivala na vedenje potrošnika. Glede na ugotovitev iz točke 56 te sodbe v zvezi z razmerjem cen, uporaba zadevne davčne ureditve ni vplivala na posredno zaščito švedskega piva v smislu člena 90, drugi odstavek, ES le zato, ker zahteva, da se vino, pretežno uvoženo iz drugih držav članic, obdavči bolj od piva, predvsem nacionalnega proizvoda.
V vsakem primeru je treba ugotoviti, da statistični podatki o prodaji zadevnih proizvodov, ki jih je predstavila Komisija, omogočajo zgolj prikaz določene občutljivosti potrošnika na spremembe cen teh proizvodov za krajše obdobje, in ne dolgotrajne spremembe potrošniških navad v korist piva in v škodo vina.
Sodišče je v točki 10 zgoraj navedene sodbe z dne 27. februarja 1980 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu res poudarilo, da za uporabo člena 90, drugi odstavek, ES ni mogoče v vseh primerih zahtevati, naj se predložijo statistični dokazi o varovalnem učinku notranje davčne ureditve, a zadostuje ugotovitev, da bi določen davčni mehanizem, glede na njegove značilnosti, lahko povzročil tak učinek.
Vendar je treba v obravnavani zadevi glede na navedeno ugotoviti, da Komisija ni pravno zadosti dokazala, da bi lahko zadevna zakonodaja povzročila varovalni učinek.
Iz tega izhaja, da je treba tožbo zavrniti kot neutemeljeno.
Stroški
V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Kraljevina Švedska je predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s tožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
V skladu s členom 69(4), prvi pododstavek, navedenega poslovnika države članice, ki se kot intervenientke udeležijo postopka, nosijo svoje stroške. Zato je treba odločiti, da Republika Latvija nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov.

3.
Republika Latvija nosi svoje stroške.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: švedščina.