CELEX: 61979CJ0138
Izoglükóz
Gyártási kvóták

A
Bíróság Hivatalánál 1979. augusztus 31-én nyilvántartásba vett
keresetlevelével a felperes, többek között izoglükózt gyártó francia
társaság, azzal a kérelemmel fordult a Bírósághoz, hogy nyilvánítsa
érvénytelennek azon gyártási kvóta megállapítását, amelyet számára „az
izoglükózra vonatkozó közös rendelkezések meghatározásáról szóló 1111/77
rendelet módosításáról” szóló, 1979. június 25-i 1293/79 tanácsi
rendelet (HL L 162., 10. o., helyesbítése HL L 176., 37. o.) II.
melléklete írt elő.. A keresetlevelet megvizsgálva kitűnik, hogy a
kereset valójában az 1293/79 rendelet megsemmisítésére irányul,
amennyiben az az izoglükózra a felperes számára gyártási kvótát állapít
meg.
Kérelmének
alátámasztására a felperes az ügy érdemére vonatkozó számos jogalap
mellett eljárási jogalapra is hivatkozott, amely szerint az említett
rendeletben megállapított gyártási kvóta azon az alapon nyilvánítandó
semmisnek, hogy a Tanács a fenti rendeletet az Európai Parlament
EGK-Szerződés 43. cikkének (2) bekezdésében előírt véleményének
kézhezvétele nélkül fogadta el, ez pedig az említett szerződés 173.
cikke értelmében vett lényeges eljárási szabályok megsértését jelenti.
Az
1980. január 16-i végzésével a Bíróság megengedte a Parlament
beavatkozását a felperes lényeges eljárási szabályok megsértésén alapuló
kereseti kérelmének támogatására. Ezen felül 1980. február 13-i
végzésével megengedte a Bizottság beavatkozását a Tanács kérelmének
támogatására.
A
Tanács sem a keresetet, sem pedig a felperes érdekében történő
beavatkozást nem tartja elfogadhatónak. Másodlagosan kéri a keresetnek,
mint megalapozatlannak az elutasítását.
A
Tanács által felvetett, elfogadhatóságra vonatkozó kérdések, és a
felperes által felhozott jogalapok vizsgálata előtt röviden össze kell
foglalni a vitatott rendelet elfogadásának előzményeit és a rendelet
tartalmát.
A
103/77. és 145/77. sz. egyesített ügyekben 1978. október 25-én hozott
ítéletében (Royal Scholten Honig [Holdings] Ltd. kontra Intervention
Board for Agricultural Produce; Tunnel Refineries Ltd. kontra
Intervention Board for Agricultural Produce [EBHT 1978., 2037. o.]) a
Bíróság úgy határozott, hogy az izoglükózra vonatkozó közös
rendelkezések meghatározásáról szóló, 1977. május 17-i 1111/77 tanácsi
rendelet (HL L 134., 4. o.) érvénytelen, amennyiben annak 8. és 9. cikke
az izoglükóz tekintetében 100 kg szárazanyagra 5 elszámolási egységnyi
gyártási illetéket vetett ki az 1977/78-as cukorpiaci gazdasági évnek
megfelelő időszakra. A Bíróság ugyanis megállapította, hogy az említett
cikkek által bevezetett rendszer sértette az egyenlőség általános elvét
(ez esetben a cukorgyártók és az izoglükózgyártók egyenlőségét),
amelynek specifikus kifejeződése az EGK-Szerződés 40. cikkének (3)
bekezdésében megfogalmazásra került hátrányos megkülönböztetés tilalma. A
Bíróság ugyanakkor hozzátette, hogy ítélete nem érinti a Tanács azon
jogát, hogy a közösségi joggal összhangban minden szükséges intézkedést
meghozzon az édesítőszer-piac megfelelő működésének biztosítása
érdekében.
Ezen
ítélet nyomán a Bizottság 1979. március 7-én javaslatot tett a
Tanácsnak az 1111/77 rendelet módosítására. A Tanács 1979. március 19-i,
a Parlamenthez március 22-én érkezett levelében a Szerződés 43. cikke
(2) bekezdése harmadik albekezdésének megfelelően a Parlament véleményét
kérte. E levélben különösen a következőket írta:
„E
javaslat figyelembe veszi a Bíróság 1978. október 25-i ítélete alapján
kialakult helyzetet, az édesítőszer-piac új szabályozására várva, amely
utóbbinak 1980. július 1-jén kell hatályba lépnie [...]. Mivel a
rendeletet 1979. júliustól kell alkalmazni, a Tanács tisztelettel kéri a
Parlamentet, hogy az áprilisi ülésszakán közölje véleményét e
javaslatról.”
A
Tanács levelében kért konzultáció azért volt sürgős, mert a javasolt
rendelet szövegének célja lényegében az volt, hogy a cukorgyártók és
izoglükózgyártók közötti egyenlőtlen bánásmód elkerülése érdekében az
izoglükózgyártást az 1974. december 19-i 3330/74 tanácsi rendelettel (HL
L 369., 1. o.) létrehozott, a cukor piacának közös szervezése keretében
a cukorgyártásra vonatkozó 1980. június 30-ig érvényes szabályokkal
azonos szabályozás alá vonja. Még pontosabban arról volt szó, hogy 1980.
június 30-ig átmeneti gyártási kvóta-rendszert vezetnek be az
izoglükózgyártásban, amelyet 1979. július 1-jétől, a cukorpiaci
gazdasági év kezdetétől kell alkalmazni.
A
Parlament elnöke haladéktalanul a mezőgazdasági bizottsághoz utalta a
konzultációt, hogy annak keretében folytassa le az érdemi vizsgálatot, a
költségvetési bizottságot pedig véleményezésre kérte fel. A
költségvetési bizottság véleményét 1979. április 10-én átadta a
mezőgazdasági bizottságnak. A mezőgazdasági bizottság 1979. május 9-én
elfogadta előadójának állásfoglalási indítványát. A mezőgazdasági
bizottság által elfogadott jelentést és állásfoglalás-tervezetet a
Parlament 1979. május 10-i ülésén vitatta meg. A Parlament május 11-i
ülésén az állásfoglalás-tervezetet elutasította, és visszautalta azt a
mezőgazdasági bizottsághoz újbóli vizsgálat céljából.
Az
1979. május 7-től 11-ig tartó parlamenti ülésszak volt az utolsó a
közvetlen és általános választójog alapján megválasztott Parlament
alakuló ülését megelőzően, amelyet a Közgyűlés képviselőinek közvetlen
és általános választójog alapján történő választásáról szóló okmány
alapján 1979. július 17-re tűztek ki. A Parlament elnöksége 1979.
március 1-jei ülésén úgy döntött, hogy nem iktat be kiegészítő ülést a
májusi és júliusi ülésszak közé. Ugyanakkor leszögezte az alábbiakat:
„a kibővített elnökség […]
mindazonáltal
azt a véleményt képviseli, hogy amennyiben a Tanács és a Bizottság
szükségesnek tartja kiegészítő ülés beiktatását, az eljárási szabályzat
1. cikkének (4) bekezdése értelmében kérhetik a Parlament összehívását;
az ilyen ülés célja kizárólag a sürgős konzultációkat követően
elfogadott jelentések vizsgálata.”
1979. május 10-i ülésén a Parlament elnöksége az alábbiak szerint erősítette meg álláspontját:
„megerősíti
a fent említett ülésen képviselt álláspontját, amelynek során úgy
döntött, hogy nem iktat be kiegészítő ülést a jelenlegi Parlament utolsó
ülése és a közvetlen és általános választójog alapján megválasztott
Parlament alakuló ülése közé, mindazonáltal úgy véli, hogy amennyiben a
Parlament tagjainak többsége, a Tanács vagy a Bizottság kiegészítő ülés
megtartását kívánják, – az eljárási szabályzat 1. cikke (4) bekezdésének
rendelkezései értelmében – kérhetik a Parlament összehívását;
tekintettel
az EGK-Szerződés 139. cikkének rendelkezéseire, úgy határoz továbbá,
hogy amennyiben ilyen kérelem érkezik a Parlament elnökéhez, a
kibővített elnökség összeül és megvizsgálja, hogy arra milyen választ
adjon.”
1979.
június 25-én a Tanács anélkül, hogy megkapta volna a kért véleményt,
elfogadta a Bizottság által javasolt rendeletet, amely így az 1111/77
rendelet módosításáról szóló 1293/79 rendelet lett. A 1293/79 rendelet
preambulumának harmadik hivatkozása említi a Közgyűléssel folytatott
konzultációt. A Tanács mindazonáltal figyelembe vette a Parlament
véleményének hiányát, és a rendelet harmadik preambulumbekezdésében
rámutatott, hogy „a Közgyűlés, amellyel 1979. március 16-ától
konzultáltak a Bizottság javaslatáról, májusi ülésszakán nem adott
véleményt a benyújtott javaslatról, és a kérdést az új Közgyűlés elé
utalta véleményezésre.”
A
Bíróságtól az 1293/79 rendelet megsemmisítését kérik, amennyiben az az
1111/77 rendeletet módosítja.

A kereset elfogadhatóságáról
A
Tanács szerint a kereset elfogadhatatlan, mivel rendelet ellen irányul
anélkül, hogy a Szerződés 173. cikkének második bekezdése szerinti
feltételek teljesülnének. A megtámadott jogi aktus nem rendelet
formájában hozott határozat, és a felperest nem érinti sem közvetlenül,
sem személyében. A felperes ezzel szemben azt az álláspontot képviseli,
hogy a megtámadott rendelet egyedi határozatok sora, amelyek egyikét az ő
tekintetében hozták, és amely őt közvetlenül és személyében érinti.
Az
1111/77 rendelet – 1293/79 rendelet 3. cikkével módosított – 9.
cikkének (1), (2) és (3) bekezdése értelmében:
„(1)      A
8. cikk (1) bekezdése szerinti időszakra a Közösségben székhellyel
rendelkező valamennyi izoglükóztermelő vállalkozás tekintetében
alapkvóta kerül meghatározásra.
A (3)
bekezdés alkalmazásának sérelme nélkül, minden érintett vállalkozás
alapkvótája egyenlő az adott vállalkozásnak az e rendelet szerint az
1978. november 1-jétől 1979. április 30-ig terjedő időszakra
megállapított termelésének kétszeresével.
(2)      Minden
alapkvótával rendelkező vállalkozás tekintetében maximális kvóta is
meghatározásra kerül, amely az alapkvótát egy együtthatóval megszorozva
számítható ki. Ezt az együtthatót a 3330/74/EGK rendelet 25. cikke (2)
bekezdésének második albekezdése határozza meg az 1979. július 1-jétől
1980. június 30-ig terjedő időszakra.
(3)      Az
(1) bekezdés szerinti alapkvótát adott esetben úgy kell kiigazítani,
hogy a (2) bekezdés szerint meghatározott maximális kvóta az adott
vállalkozás éves műszaki gyártási kapacitásának:
–      85%-ánál ne legyen magasabb,
–      65%-ánál ne legyen alacsonyabb.”
A
9. cikk (4) bekezdése értelmében az (1) és (3) bekezdés alkalmazásával
megállapított alapkvótákat az egyes vállalkozások tekintetében a II.
melléklet tartalmazza. A 9. cikk szerves részét képező ezen melléklet
értelmében a felperes tekintetében megállapított alapkvóta 15 887
tonna.
Ebből
következik, hogy az 1111/77 rendelet – 1293/79 rendelet 3. cikkével
módosított – 9. cikkének (4) bekezdése a II. melléklettel összefüggésben
maga alkalmazza a 9. cikk (1)–(3) bekezdésében meghatározott
szempontokat valamennyi szóban forgó vállalkozásra, amely ennek
címzettje, és amelyek így közvetlenül és személyükben érintettek.
Következésképpen az 1293/79 rendelet olyan jogi aktus, amely ellen az
érintett izoglükózgyártó vállalkozások a Szerződés 173. cikkének második
bekezdése alapján megsemmisítés iránti keresetet nyújthatnak be.

A Parlament beavatkozásának elfogadhatóságáról
A
Tanács kétségbe vonja annak lehetőségét, hogy a Parlament önként
beavatkozzon a Bíróság előtt folyamatban lévő eljárásba. Ilyen jellegű
beavatkozási jog véleménye szerint a kereseti joggal lenne azonos,
amellyel a Parlament a Szerződés általános rendszerében nem rendelkezik.
Ezzel összefüggésben a Tanács megjegyzi, hogy sem a Szerződés 173.
cikke nem sorolja a Parlamentet azon intézmények közé, amelyek
megsemmisítés iránti keresetet nyújthatnak be, sem a Bíróság
alapokmányának 20. cikke nem említi a Parlamentet azon intézmények
között, amelyek a 177. cikk szerinti előzetes döntéshozatali eljárás
keretében észrevételt terjeszthetnek elő.
A Bíróság alapokmányának 37. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok és közösségi intézmények a Bíróság előtt folyamatban lévő eljárásokba beavatkozhatnak.
Ugyanez
a jog minden olyan egyéb személyt is megillet, aki valószínűsíti, hogy a
Bíróság elé vitt jogvita kimeneteléhez jogos érdeke fűződik, kivéve a
tagállamok közötti, a Közösség intézményei közötti, illetve a tagállamok
és a Közösség intézményei közötti jogvitákat.
A beavatkozásra vonatkozó kérelemben tett indítványok csak az egyik fél indítványainak támogatására korlátozódhatnak.”
Az
említett cikk első bekezdése szerint a Közösség minden intézménye
azonos beavatkozási joggal rendelkezik. Egyik intézmény e jogának
gyakorlása sem lehetne úgy korlátozható, hogy az ne veszélyeztesse az
adott intézménynek a Szerződésben, különösen a 4. cikk (1) bekezdésében
meghatározott intézményi helyzetét.
Másodsorban
a Tanács arra hivatkozik, hogy még ha meg is illeti a Parlamentet a
beavatkozás joga, e jog gyakorlásának feltétele az eljáráshoz fűződő
érdek fennállása. Ilyen érdek kétségkívül vélelmezhető, ez azonban nem
gátolhatja a Bíróságot abban, hogy adott esetben ellenőrizze annak
fennállását. A Tanács szerint jelen esetben ilyen vizsgálat alapján a
Bíróság azt állapítaná meg, hogy a Parlamentnek nem fűződik érdeke a
jogvita kimenetéhez.
Ezt
a jogalapot el kell utasítani, mivel összeegyeztethetetlen a Bíróság
alapokmánya 37. cikkének rendszerével. Ugyanis bár a Bíróság alapokmánya
37. cikkének második bekezdése előírja, hogy a tagállamoktól és
közösségi intézményektől különböző személyek a Bíróság előtt folyamatban
lévő eljárásba csak akkor avatkozhatnak be, ha igazolják a jogvita
kimeneteléhez fűződő érdeküket, ugyanakkor az intézményeknek, és így a
Parlamentnek, a 37. cikk első bekezdésében biztosított beavatkozási
jogára e feltétel nem vonatkozik.

Az egyenlő bánásmód elvének megsértéséről
A
korábban említettek szerint a Bíróság a fent hivatkozott 103/77. és
145/77. sz. ügyekben hozott ítéletében megállapította, hogy az 1111/77
rendelet sérti az egyenlőség általános elvét. A Bíróság ugyanis
megállapította, hogy bár a cukorgyártók és az izoglükózgyártók helyzete
összehasonlítható, az izoglükózgyártókra nyilvánvalóan egyenlőtlen teher
hárult. A Bíróság ítéletét követően a Tanács az 1293/79 rendelettel
módosította az 1111/77 rendeletet úgy, hogy az izoglükózra vonatkozóan a
cukorra vonatkozóan meglévő rendszer által közvetlenül inspirált
rendszert vezetett be.
A
felperes állítása szerint ez az új rendelet is sérti az egyenlőség
elvét. Szerinte az új rendelet egyrészt hasonló szabályokat alkalmaz
különböző helyzetekre, másrészt fenntartja a két rendszer közötti
különbségeket, amelyek azonos helyzetekben egyenlőtlen bánásmód
alkalmazását eredményezik.
Maga
az a tény, hogy a felperes úgy véli, egyszerre mindkét érvet
felhozhatja, mutatja annak a helyzetnek a bonyolultságát, amelyben az
izoglükózpiac és a cukorpiac összehasonlíthatóak ugyan, de valójában
mégsem azonosak.
Ha
a Tanácsnak a közösségi agrárpolitika végrehajtása során összetett
gazdasági helyzetet kell értékelnie, mérlegelési jogköre nem kizárólag a
meghozandó intézkedések jellegére és hatályára terjed ki, hanem
bizonyos mértékig egyes alapvető tények megállapítására is, különösen
arra, hogy véleményét adott esetben általános megállapításokra alapozza.
E jogkör gyakorlásának felülvizsgálatakor a bíróságnak arra kell
vizsgálatát korlátoznia, hogy nem történt-e nyilvánvaló tévedés,
hatáskörrel való visszaélés, vagy a szóban forgó hatóság nem lépte-e
nyilvánvalóan túl mérlegelési jogkörét.
Tekintettel
arra, hogy az izoglükózgyártás hozzájárult a cukortöbblet
növekedéséhez, és a Tanácsnak jogában állt e gyártást korlátozó
intézkedéseket hozni, a Tanács az agrárpolitika keretében hozhatott
olyan intézkedéseket, amelyeket hasznosnak tartott a két piac közötti
hasonlóságokra és egymásrautaltságukra, valamint az izoglükózpiac
sajátos jellegére is tekintettel.
Ez
annál inkább igaz, mert abban a nehéz helyzetben, amelyet az
izoglükózgyártás hatása a Közösség cukorpolitikájában eredményezett, a
Tanácsnak rövid időn belül ki kellett dolgoznia egy új, fejlődő piac
átmeneti szabályozását. Ilyen körülmények között nem bizonyított, hogy a
Tanács az 1293/79 rendelet elfogadásával túllépte mérlegelési jogkörét.

Az arányosság elvének megsértéséről
A
felperes szerint az 1111/77 rendelet II. mellékletében számára
megállapított kvóta egyértelműen nem elegendő. Az 1978. november 1-jétől
1979. április 30-ig terjedő időszak termelése alapján meghatározott
kvóta nem veszi figyelembe sem a szezonális változásokat, sem azt a
tényt, hogy ezen időszak alatt a termelés korlátozott volt a felperes
bizonytalan helyzete miatt, amelyet egyrészt a Bíróságnak a fent
hivatkozott ügyekben hozott ítéletét követően a Közösség által
bevezetett rendszer okozott, másrészt a francia hatóságok, amelyek az
izoglükóz használatát csak az 1979. augusztus 9-i nemzeti rendelettel
engedélyezték. A kvótáknak az éves műszaki kapacitás függvényében
történő lehetséges korrekciója hátrányosan érinti azokat a
vállalkozásokat, amelyek a felpereshez hasonlóan minden új beruházást
elhalasztottak, várva a helyzet tisztázását. E kvóták illuzórikussá
tesznek bármilyen versenyt.
Ebben
az összefüggésben meg kell jegyezni, hogy adott referenciaidőszakon
alapuló kvóták meghatározása megszokott eljárás a közösségi jogban, és
adott ágazat termelése ellenőrzésének megfelelő eszköze. Másrészt a
felperes semmivel nem támasztotta alá azon állítását, miszerint az
korlátozta termelését. Azt is meg kell jegyezni, hogy a fent hivatkozott
ítélet meghozatalát követően az illetéket eredeti formájában
mindenesetre már nem lehetett alkalmazni.
Mindazonáltal
nem várható el a Tanácstól, hogy minden egyes vállalkozás indítékait,
kereskedelmi megfontolásait és belső politikáját figyelembe vegye,
amikor közérdekű intézkedéseket hoz annak elkerülése érdekében, hogy az
ellenőrizetlen izoglükózgyártás veszélyeztesse a Közösség
cukorpolitikáját.
Végezetül
a felperes, mivel nem használta fel a cukorpiaci gazdasági évnek
megfelelő időszakra számára megállapított kvótát, nem kifogásolhatja,
hogy a tekintetében megállapított kvóta korlátozta versenylehetőségeit.

A lényeges eljárási szabályok megsértéséről
A
felperes és a Parlament beavatkozásában azt állítja, hogy az 1111/77
rendeletet, annak módosított változatában, lényeges eljárási szabályok
megsértése miatt semmisnek kell tekinteni, mivel azt a Tanács a
Szerződés 43. cikkének (2) bekezdése szerinti konzultációs eljárás
nélkül fogadta el.
A
Szerződés 43. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdésében és a
Szerződés egyéb hasonló rendelkezéseiben előírt konzultáció az az
eszköz, amely lehetővé teszi a Parlament számára, hogy ténylegesen részt
vegyen a közösségi jogalkotási eljárásban. Ez a hatáskör a Szerződés
által elérni kívánt intézményi egyensúly lényegi eleme. Noha korlátozott
mértékben, e hatáskör közösségi szinten azt az alapvető demokratikus
elvet tükrözi, amely szerint a nép a képviselői testületen keresztül
vesz részt a hatalom gyakorlásában. Ezért a Szerződés által előírt
esetekben a Parlamenttel folytatott konzultáció olyan lényeges eljárási
szabály, amelynek figyelmen kívül hagyása az adott jogi aktus
semmisségét eredményezi.
E
tekintetben le kell szögezni, hogy e követelmény betartásához a
Parlament véleményének kinyilvánítására van szükség; a Tanács egyszerű
véleménykérésével az nem teljesül. Helytelen tehát, hogy a Tanács az
1293/79 rendelet preambulumának hivatkozásai között megemlíti a
Közgyűléssel folytatott konzultációt.
A
Tanács nem vitatja, hogy a Parlamenttel folytatott konzultáció lényeges
eljárási szabály. Azt állítja azonban, hogy jelen esetben a Parlament
saját magatartásával tette lehetetlenné ezen eljárási szabály
betartását, ezért nem hivatkozhat annak megsértésére.
A
Tanács ezen érvelésében felvetett elvi kérdések érintése nélkül jelen
esetben elegendő azt megállapítani, hogy 1979. június 25-én, amikor a
Tanács az 1111/77 rendelet módosításáról szóló 1293/79 rendeletet a
Közgyűlés véleménye nélkül elfogadta, nem merítette ki az összes
lehetőséget a Parlament előzetes véleményének beszerzése érdekében.
Egyrészt nem kérte a Parlament eljárási szabályzatában rögzített
sürgősségi eljárás alkalmazását, jóllehet más ágazatok esetén és más
rendelettervezetekkel kapcsolatban élt e lehetőséggel ebben az
időszakban. A Szerződés 139. cikke szerint továbbá kérhette volna a
Közgyűlés rendkívüli ülésének összehívását, annál is inkább, mivel a
Parlament elnöksége 1979. március 1-jén és május 10-én felhívta a
figyelmét e lehetőségre.
Következésképpen
a Parlamentnek a Szerződés 43. cikkében előírt véleménye hiányában az
1111/77 rendelet módosításáról szóló 1293/79 tanácsi rendeletet meg kell
semmisíteni, a Tanács azon jogkörének sérelme nélkül, hogy jelen ítélet
nyomán a Szerződés 176. cikkének első bekezdése szerint minden
szükséges intézkedést meghozzon.

A költségekről
Az
eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a
pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél
ezt kérte.
Sem
a felperes, sem a beavatkozók nem kérték azonban, hogy a Bíróság a
Tanácsot kötelezze a költségek viselésére. Ezért, bár a Tanács
pervesztes lett, minden fél köteles maga viselni saját költségeit.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG
a következőképpen határozott:
1)
Az
1111/77 rendelet (HL L 134., 4. o.) módosításáról
szóló 1293/79 rendeletet (HL L 162., 10. o.,
helyesbítése HL L 176., 37. o.) megsemmisíti.
2)
A felek maguk viselik saját költségeiket.
Kutscher
Pescatore
Koopmans
Mertens de Wilmars
Mackenzie Stuart
O’Keeffe
Bosco
Touffait
Due
Kihirdetve Luxembourgban, az 1980. október 29‑i nyilvános ülésen.
A. Van Houtte

H. Kutscher
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: francia.