CELEX: 62005CJ0097
Euro-mediterrán megállapodás
Valamely tagállamban tartózkodási engedéllyel rendelkező és ott keresőtevékenység folytatására feljogosított tunéziai munkavállaló
A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve a munkafeltételek, a díjazás és az elbocsátás terén
A tartózkodási engedély érvényességi idejének csökkentése

1       Az előzetes döntéshozatali kérelem tárgya az 1995. július 17‑én Brüsszelben megkötött, egyrészről az Európai Közösségek és
azok tagállamai és másrészről a Tunéziai Köztársaság közötti társulás létrehozásáról szóló, az Európai Közösség és az Európai
Szén‑ és Acélközösség nevében a 98/238/EK, ESZAK határozattal jóváhagyott euro‑mediterrán megállapodás (HL L 97., 1. o.; magyar
nyelvű különkiadás 11. fejezet, 28. cikk, 187. o.; a továbbiakban: euro‑mediterrán megállapodás) 64. cikke (1) bekezdésének
értelmezése.
2       E kérelem a M. Gattoussi tunéziai állampolgár és a Stadt Rüsselsheim (Rüsselsheim városi önkormányzata, Németország) közötti
jogvitában került benyújtásra, amelynek tárgya e városi önkormányzat által hozott, a határozat meghozatalának időpontjában
már határozatlan időre szóló munkavállalási engedéllyel rendelkező és munkaviszonyban álló érdekelt tartózkodási engedélyének
érvényességi idejét utólagosan korlátozó határozat.

Jogi háttér

Az euro‑mediterrán megállapodás
3       Az euro‑mediterrán megállapodás „Együttműködés szociális és kulturális ügyekben” elnevezésű VI. címének a „Munkavállalók”
című I. fejezetében szereplő 64. cikke értelmében:
„(1) Minden egyes tagállam területén a törvényesen alkalmazott tunéziai állampolgárságú munkavállalók részére biztosított
elbánás a munkakörülményeket, a javadalmazást és az elbocsátást illetően – az adott tagállam saját állampolgáraihoz viszonyítva –
mentes az állampolgárság alapján történő megkülönböztetés alól.
(2) Minden tunéziai munkavállalóra, aki jogosult valamely tagállam területén határozott idejű keresőtevékenységet folytatni,
az (1) bekezdés rendelkezései vonatkoznak a munkakörülményeket és javadalmazást tekintve.
(3) Tunézia ugyanilyen elbánást biztosít a területén foglalkoztatott munkavállalóknak, akik valamely tagállam állampolgárai.”
4       Az euro‑mediterrán megállapodás 66. cikke hozzáteszi:
„E fejezet rendelkezései nem alkalmazandók a Feleknek azokra az állampolgáraira, akik törvénytelenül tartózkodnak vagy dolgoznak
a befogadó országuk területén.”
5       Az euro‑mediterrán megállapodás 64. cikkének (1) bekezdésére vonatkozó, a szerződő felek által az említett megállapodás záróokmányában
elfogadott közös nyilatkozat (a továbbiakban: a közös nyilatkozat) egyebekben kimondja:
„A 64. cikk (1) bekezdésére – az elbocsátás tekintetében való hátrányos megkülönböztetés tilalmával kapcsolatban – a tartózkodási
engedély megújítása céljából nem lehet hivatkozni. A tartózkodási engedély megújítására vagy megtagadására kizárólag az adott
tagállam jogszabályai, illetve kétoldalú megállapodások vonatkoznak […]”.
6       Az euro‑mediterrán megállapodás 91. cikke értelmében a közös nyilatkozat az említett megállapodás szerves részét képezi.

A német jog vonatkozó rendelkezései
7       Az Ausländergesetz (a külföldiek beutazásáról és belföldi tartózkodásáról szóló német törvény) 2004. július 23‑án hatályos
szövege (BGBl. 2004 I, 1862. o., a továbbiakban: AuslG) 12. cikkének (2) bekezdése kimondja:
„A tartózkodási engedély határozott, vagy a törvényben előírt esetekben határozatlan időre szól. Ha az engedély kiállításához,
meghosszabbításához vagy érvényességi idejének meghatározásához szükséges alapvető feltételek egyike immár nem áll fenn, a
határozott időre szóló tartózkodási engedély időtartama utólagosan korlátozható.”
8       Az AuslG 19. cikkének (1) bekezdése értelmében a házastársak közötti életközösség megszűnése esetén a külföldi házastársat
önálló tartózkodási jog illeti meg, különösen akkor, ha az életközösséget legalább két évvel korábban jogszerűen hozták létre
szövetségi területen, vagy – a külföldi házastárs különösen kiszolgáltatott helyzetbe kerülését megakadályozandó – lehetőség
van tartózkodásának meghosszabbítására, feltéve hogy e házastárs határozatlan időre szóló tartózkodási engedélyt nem kaphat.
9       A Sozialgesetzbuch (német szociális törvénykönyv) 1997. március 24‑én hatályos szövege harmadik kötetének (BGBl. I, 594. o.,
a továbbiakban: SGB III) 284. cikke értelmében a külföldiek csak a foglalkoztatási hivatal engedélyével folytathatnak szakmai
tevékenységet, és csak ilyen engedély birtokában lehetnek alkalmazottak. Ugyanezen cikk (5) bekezdése értelmében az említett
engedély csak akkor adható ki, ha a külföldi személy rendelkezik tartózkodási engedéllyel.

Az alapügy tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
10     M. Gattoussi 2002. augusztus 30‑án házasságot kötött egy német állampolgárral. A Németországba való belépéséhez szükséges
vízumot a Németországi Szövetségi Köztársaság tuniszi nagykövetsége állította ki családegyesítés címén.
11     2002. szeptember 24‑én M. Gattoussi három évre szóló tartózkodási engedélyt kapott a rüsselsheimi önkormányzattól, mivel a
házaspár e városban telepedett le.
12     2002. október 22‑én a darmstadti Arbeitsamt (foglalkoztatási hivatal) M. Gattoussi részére határozatlan idejű munkavállalási
engedélyt állított ki, amelyben megemlítették, hogy arra az SGB III 284. cikke alkalmazandó.
13     2003. március 11‑én M. Gattoussi egyéves, majd 2005. március 31‑ig meghosszabbított határozott idejű munkaszerződést írt alá.
14     Miután M. Gattoussi felesége tájékoztatta a rüsselsheimi önkormányzatot, hogy férjétől 2004. április 1‑je óta külön él, az
önkormányzat 2004. június 23‑i határozatával M. Gattoussi tartózkodási engedélyének érvényességi idejét e határozat megküldésének
időpontjára korlátozta, őt egyúttal arra kötelezve, hogy – Tunéziába történő kitoloncolás terhe alatt – azonnali hatállyal
hagyja el Németország területét.
15     E határozatot arra a megállapításra alapították, hogy egyrészt az M. Gattoussinak kiállított tartózkodási engedély eredeti
jogcíme már nem áll fenn, mivel már nem él együtt feleségével, másrészt a határozatlan idejű munkavállalási engedély alapján
a német jogrendben semmilyen jog nem keletkezik a tartózkodási engedélyben foglalt időtartam lejártát követően a keresőtevékenység
folytatására, illetve a tartózkodás meghosszabbítására.
16     Az említett határozat azt is figyelembe vette, hogy M. Gattoussit önállóan egyáltalán nem illette meg tartózkodási jog. Az
AuslG rendelkezésére tulajdonképpen nem hivatkozhatott, mivel egyrészt a feleségével való életközösség Németországban nem
állt fenn a jogszabályban minimálisan előírt két évig, másrészt pedig nem került a törvény értelmében vett különösen kiszolgáltatott
helyzetbe.
17     Végül M. Gattoussi az euro‑mediterrán megállapodásra sem alapíthatott jogot, mivel a hátrányos megkülönböztetésnek e megállapodás
64. cikke (1) bekezdésében foglalt tilalma a tunéziai állampolgárok számára semmilyen tartózkodási jogot nem biztosít.
18     M. Gattoussi e határozat ellen a Regierungspräsidium Darmstadtnál (darmstadti közigazgatási hivatal) panasszal élt, amelyben
előadta, hogy németországi tartózkodásának befejezése különösen kiszolgáltatott helyzetbe hozná, és a feleségével való életközösség
visszaállítása, valamint a házasságból eredő tartozásainak felesége részére történő megtérítése e körülmények között nehézségbe
ütközne vagy akár lehetetlenné is válna.
19     M. Gattoussi panaszát 2004. szeptember 17‑i határozattal elutasították, azzal az indokkal, hogy a nemzeti jog egyetlen rendelkezése
sem teszi lehetővé tartózkodási jog biztosítását számára, illetve a tartózkodási engedély érvényességi idejének korlátozására
vonatkozó határozatával a rüsselsheimi önkormányzat sem lépte túl mérlegelési jogkörét.
20     Ez utóbbi határozat ellen M. Gattoussi keresetet nyújtott be a Verwaltungsgericht Darmstadthoz (darmstadti közigazgatási bíróság),
amelyben előadta, hogy teljes munkaidőben foglalkoztatott németországi munkavállalóként – ahol teljes mértékben beilleszkedett,
és házasságának felbomlását követően újraházasodását tervezi – Tunéziába való visszatérése különösen kiszolgáltatott anyagi
és családi helyzetbe hozná.
21     A fenti keresettel kapcsolatban a Verwaltungsgericht Darmstadt az eljárás felfüggesztéséről határozott, és az alábbi négy
előzetes döntéshozatali kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„1)      A Tunéziával kötött euro-mediterrán megállapodás […] 64. cikke hatással van-e a tartózkodási jogra?
2)       Abban az esetben, ha az első pontban feltett kérdésre a válasz igenlő, az […] euro‑mediterrán megállapodás 64. cikke szerinti
hátrányos megkülönböztetés tilalmából levezethető‑e egy olyan, tartózkodási jogra vonatkozó jogi álláspont, amely kizárja
a tartózkodási jog időbeli korlátozását, ha egy tunéziai állampolgár határozatlan időre szóló munkavállalási engedély birtokában
van, ténylegesen is foglalkoztatott, és az idegenrendészeti határozat meghozatalának időpontjában határozott időre szóló tartózkodási
joggal rendelkezik?
3)       Abban az esetben, ha a második pontban feltett kérdésre a válasz igenlő, az […] euro‑mediterrán megállapodás 64. cikkéből
következő tartózkodási jogra vonatkozó jogi álláspont meghatározása érdekében figyelembe lehet‑e venni egy, a tartózkodási
jogot időben korlátozó idegenrendészeti határozat elfogadását követő időpontot?
4)       Abban az esetben, ha a harmadik pontban feltett kérdésre a válasz igenlő, vissza kell‑e utalni az EK 39. cikk (3) bekezdése
alapján meghatározott elvekre az állam jogos érdekeinek védelme okaiban rejlő fenntartás közelebbi meghatározása céljából?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
22     A kérdést előterjesztő bíróság kérdéseivel, amelyeket együttesen indokolt megvizsgálni, lényegében azt kívánja megtudni, hogy
kell‑e az alapügyre alkalmazni a Bíróság által a C‑416/96. sz., El‑Yassini-ügyben 1999. március 2‑án hozott ítéletben (EBHT 1999.,
I‑1209. o.) az Európai Gazdasági Közösség és a Marokkói Királyság közötti együttműködésről szóló, 1976. április 27‑én Rabatban
aláírt és a Közösség nevében az 1978. szeptember 26‑i 2211/78/EGK tanácsi rendelettel elfogadott megállapodás (HL L 264.,
1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 13. kötet, 155. o.; a továbbiakban: az EGK‑Marokkó megállapodás) 40. cikke első
bekezdésének értelmezésével kapcsolatban kimondott megoldást, illetve különösen hogy az euro‑mediterrán megállapodás 64. cikkének
(1) bekezdése akadálya‑e annak, hogy a fogadó tagállam korlátozza egy olyan tunéziai állampolgár tartózkodási engedélyének
érvényességi idejét, akinek meghatározott időre engedélyezte a területén való tartózkodást, és azt, hogy ott határozatlan
idejű munkaviszonyt létesítsen, amennyiben a tartózkodási jog eredeti indoka a tartózkodási engedély érvényességi idejének
letelte előtt megszűnik.
23     Annak érdekében, hogy a feltett kérdésre hasznos választ lehessen adni, elsősorban azt kell megvizsgálni, hogy az euro‑mediterrán
megállapodás 64. cikkének (1) bekezdésére hivatkozhat‑e egy természetes személy valamely tagállam bírósága előtt, és ha igen,
másodsorban meg kell határozni az e cikkben foglalt, a hátrányos megkülönböztetés tilalmára vonatkozó elv hatályát.

Az euro‑mediterrán megállapodás 64. cikke (1) bekezdésének közvetlen hatályáról
24     Meg kell állapítani, hogy – mivel az euro‑mediterrán megállapodás az abban foglalt rendelkezéseknek a megállapodásban részes
felek jogrendszerében betöltött szerepéről nem rendelkezik – a Bíróság feladata, hogy erről döntsön, ahogyan bármely más megállapodások
Közösségen belüli alkalmazásával kapcsolatos értelmezési kérdésről is (a C‑146/96. sz., Portugália kontra Tanács ügyben 1999.
november 23‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑8395. o.] 34. pontja és a C‑265/03. sz. Simutenkov‑ügyben 2005. április 12‑én
hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2579. o.] 20. pontja).
25     Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Közösségek által harmadik államokkal kötött megállapodás valamely rendelkezését
közvetlen hatállyal bírónak kell tekinteni, ha – a megállapodás szövegére, valamint céljára és természetére tekintettel –
egyértelmű és pontosan meghatározott kötelezettséget tartalmaz, amelynek végrehajtása vagy hatálya semmilyen későbbi aktusnak
nincs alárendelve (lásd e tekintetben a C‑63/99. sz. Gloszczuk‑ügyben 2001. szeptember 27‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑6369. o.]
30. pontját és a C‑171/01. sz. Wählergruppe Gemeinsam ügyben 2003. május 8‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4301. o.] 54. pontját,
valamint a fent hivatkozott Simutenkov‑ügyben hozott ítélet 21. pontját).
26     Elsőként az euro‑mediterrán megállapodás 64. cikkének (1) bekezdésével kapcsolatban kitűnik, hogy e rendelkezés szövegezése
szinte teljesen megegyezik az EGK‑Marokkó megállapodás 40. cikkének első albekezdésével, amely a hátrányos megkülönböztetés
tilalmának elvét csak az elbocsátásra terjeszti ki. A Bíróság pedig elismerte, hogy az említett 40. cikk első albekezdése
eleget tesz a közvetlen hatályúként történő elismeréshez szükséges feltételeknek (a fent hivatkozott El‑Yassini ügyben hozott
ítélet 27. pontja).
27     Másodsorban az euro‑mediterrán megállapodás tárgyával és jellegével kapcsolatban ki kell emelni, hogy e megállapodás 96. cikkének
(2) bekezdése értelmében az a Közösség nevében az Európai Gazdasági Közösség és a Tunéziai Köztársaság közötti együttműködési
megállapodás megkötéséről szóló, 1978. szeptember 26‑i 2212/78/EGK tanácsi rendelettel  (HL L 265., 2. o.) jóváhagyott, az
Európai Gazdasági Közösség és a Tunéziai Köztársaság közötti együttműködési megállapodás (a továbbiakban: az EGK‑Tunézia megállapodás)
helyébe lép, amely többek között előírja az együttműködés elősegítését gazdasági, társadalmi, kulturális és pénzügyi területeken.
Az említett együttműködési megállapodás tehát saját maga alapvetően megegyezett az EGK‑Marokkó megállapodással, amelyről a
Bíróság megállapította, hogy tárgya és természete, különösen a munkaerő‑piaci együttműködés tekintetében összeegyeztethető
a 40. cikk első albekezdésében foglaltakból eredő közvetlen hatállyal (a fent hivatkozott El‑Yassini ügyben hozott ítélet
28–31. pontja). Mindez annál is inkább igaz, hogy az EGK‑Marokkó megállapodással ellentétben az euro‑mediterrán megállapodás
– az 1. cikkének (1) bekezdésében foglaltak értelmében – társulást hoz létre a Közösség és tagállamai, valamint Tunézia között.
28     E körülmények alapján meg kell állapítani, hogy az euro‑mediterrán megállapodás 64. cikkének (1) bekezdése közvetlen hatállyal
bír.

Az euro‑mediterrán megállapodás 64. cikke (1) bekezdésének hatályáról
29     Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a fent hivatkozott El‑Yassini ügyben hozott ítéletben a Bíróság kimondta, hogy egyrészt
a közösségi jognak a határozat meghozatalakor aktuális állapotában az EGK‑Marokkó megállapodás 40. cikkének első albekezdését
úgy kell értelmezni, hogy azzal főszabály szerint nem ellentétes, hogy a fogadó tagállam megtagadja egy olyan marokkói állampolgár
tartózkodási engedélyének meghosszabbítását, akiknek a területére való belépését és ott keresőtevékenység folytatását az érdekelt
ezen ország területén történő foglalkoztatásának teljes időszakára engedélyezte, amennyiben a tartózkodási jog megadásának
eredeti indoka a tartózkodási engedély érvényességi idejének lejártakor már nem áll fenn. A Bíróság kifejtette, hogy ugyanez
vonatkozik arra az esetre is, ha ez azzal jár, hogy e megtagadó határozat az adott állam jogos – így a közrenddel, közbiztonsággal
és közegészséggel kapcsolatos okokkal összefüggő – érdekeinek védelmét alátámasztó indokok hiányában vitatná az érdekeltnek
az említett államban az illetékes nemzeti hatóságok által megfelelően kiállított és a tartózkodási engedélyben meghatározott
időtartamot meghaladó időtartamú munkavállalási engedéllyel biztosított tényleges munkavégzéshez való jogot (a fent hivatkozott
El‑Yassini ügyben hozott ítélet 67. pontja).
30     Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy az alapügy körülményei összehasonlíthatóak a Bíróság által
tárgyalt, fent hivatkozott El‑Yassini ügy körülményeivel.
31     Valójában e két ügyben a fogadó tagállam a tartózkodási jog korlátozásával valamely harmadik ország állampolgárának a foglalkoztatottként
történő munkavégzéshez való jogát annak ellenére szűkítette, hogy számára e jogot munkavállalási engedélyben biztosították.
32     A német kormány ugyanakkor bizonyos eltérésekre hivatkozik az euro‑mediterrán megállapodás 64. cikkének (1) bekezdése, illetve
az EGK‑Marokkó megállapodás 40. cikkének első albekezdése között, amely megakadályozza, hogy ez utóbbi rendelkezés fent hivatkozott
El‑Yassini ügyben adott értelmezése legyen az említett 64. cikk (1) bekezdésére vonatkozó értelmezés.
33     Egyrészt az euro‑mediterrán megállapodás 64. cikkének (1) bekezdésével kapcsolatos nyilatkozat a megállapodásban részes felek
azon szándékát tükrözi, hogy megakadályozzák azt, hogy a tunéziai állampolgárok tartózkodási joguk érvényesítése során a hátrányos
megkülönböztetésnek az e rendelkezésben foglalt tilalmára hivatkozzanak.
34     Másrészt az említett rendelkezés annak szövegezése, hatékony érvényesülése és rendszere alapján a tunéziai állampolgárok tartózkodási
jogára vonatkozóan semmilyen joghatással nem bír.
35     Mint azt a német kormány is hangsúlyozza, magából az euro‑mediterrán megállapodás 64. cikke (1) bekezdésének szövegezéséből,
illetve az arra vonatkozó közös nyilatkozatból is következik, hogy e rendelkezésnek önmagában nem célja szabályozni a tunéziai
állampolgároknak a tagállamokban való tartózkodási jogát.
36     Meg kell tehát állapítani, hogy a Bíróság által az EGK‑Marokkó megállapodással kapcsolatosan fent hivatkozott EL‑Yassini ügyben
megállapítottak alapján az euro‑mediterrán megállapodás – mivel egyáltalán nem irányul a munkavállalók szabad mozgásának megteremtésére –
főszabály szerint nem tiltja, hogy valamely tagállam olyan tunéziai állampolgár tartózkodási jogával kapcsolatban hozzon intézkedéseket,
akinek eredetileg engedélyezte a területére való belépést és ott keresőtevékenység folytatását (a fent hivatkozott El‑Yassini
ügyben hozott ítélet 58–62. pontja).
37     Az a körülmény, hogy egy ilyen intézkedés az érdekeltet a fogadó tagállamban munkaviszonyának a munkáltatójával kötött munkaszerződésben
foglalt időpontot megelőző megszüntetésére kényszeríti, főszabály szerint nem befolyásolja a fenti értelmezést (a fent hivatkozott
El‑Yassini ügyben hozott ítélet 63. pontja).
38     Ugyanakkor – a német kormány által előadottakkal ellentétben – ebből az értelmezésből nem következik, hogy egy tunéziai állampolgár
valamely tagállam által tartózkodási jogának korlátozására vonatkozóan hozott intézkedés vitatása során semmilyen esetben
sem hivatkozhatna a hátrányos megkülönböztetésnek az euro‑mediterrán megállapodás 64. cikkének (1) bekezdésében foglalt tilalmára.
39     Ugyanis nem fogadható el, hogy a tagállamok úgy rendelkeznek a hátrányos megkülönböztetésnek az euro‑mediterrán megállapodás
64. cikke (1) bekezdésében foglalt tilalmáról, hogy annak hatékony érvényesülését a belső jogban korlátozzák. Ez a lehetőség
egyrészt sértené a Közösség és tagállamai által kötött megállapodásban foglaltakat, másrészt veszélyeztetné az említett elv
egységes alkalmazását.
40     Egészen pontosan – mint azt a Bíróság az El‑Yassini ügyben már kimondta – ha a fogadó tagállam a munkavállalással kapcsolatban
a tartózkodási engedélyben foglaltakhoz képest a migráns munkavállalónak eredetileg többletjogokat biztosított, e munkavállaló
helyzete az állam jogos érdekeinek védelmére vonatkozó – így a közrenddel, a közbiztonsággal és a közegészséggel kapcsolatos –
indokokon kívül nem vitatható (a fent hivatkozott El‑Yassini ügyben hozott ítélet 64., 65. és 67. pontja).
41     E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti hatóságnak a közrend fogalmára történő hivatkozása minden
esetben azt feltételezi, hogy a közrend olyan valóságos és kellően súlyos veszélyeztetése álljon fenn, amely sérti a társadalom
valamely alapvető érdekét (lásd e tekintetben a 36/75. sz. Rutili‑ügyben 1975. október 28‑án hozott ítélet [EBHT 1975., I‑1279. o.]
28. pontját, a C‑340/97. sz. Nazli‑ügyben 2000. február 10‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑957. o.] 57. pontját, valamint
a C‑459/99. sz. MRAX‑ügyben 2002. július 25‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6591. o.] 79. pontját).
42     A bizalomvédelem és a jogbiztonság elvére tekintettel a 40. pontban említett feltétel különösen releváns, amennyiben – mint
jelen esetben – a fogadó tagállam utólagosan korlátozta a tartózkodási engedélyt.
43     A fenti megállapítások összességéből következik, hogy az euro‑mediterrán megállapodás 64. cikkének (1) bekezdését úgy kell
értelmezni, hogy az joghatással bírhat a tunéziai állampolgár valamely tagállam területén való tartózkodási jogára, amennyiben
az említett állampolgár részére e tagállam a tartózkodási engedély érvényességi idejét meghaladó időtartamra megfelelően engedélyezte,
hogy területén keresőtevékenységet folytasson.

A költségekről
44     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
Az 1995. július 17-én Brüsszelben megkötött, egyrészről az Európai Közösségek és azok tagállamai és másrészről a Tunéziai
Köztársaság közötti társulás létrehozásáról szóló, az Európai Közösség és az Európai Szén  és Acélközösség nevében az 1998.
január 26-i 98/238/EK, ESZAK határozattal jóváhagyott euro-mediterrán megállapodás 64. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni,
hogy az joghatással bírhat a tunéziai állampolgár valamely tagállam területén való tartózkodási jogára, amennyiben az említett
állampolgár részére e tagállam a tartózkodási engedély érvényességi idejét meghaladó időtartamra megfelelően engedélyezte,
hogy területén keresőtevékenységet folytasson.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.