CELEX: 62005CJ0299
Tühistamishagi
Sotsiaalkindlustus
Määrus (EMÜ) nr 1408/71
Artikli 4 lõige 2a ja artikkel 10a
IIa lisa
Määrus (EÜ) nr 647/2005
Mitteosamakseline erihüvitis

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagis tühistada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. aprilli 2005 aasta määrus (EÜ) nr 647/2005, millega muudetakse nõukogu määrust (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes ning nõukogu määrust (EMÜ) nr 574/72, millega on kehtestatud määruse (EMÜ) nr 1408/71 rakendamise kord (
ELT L 117, lk 1
), I lisa punkti 2 sätted, mis sisalduvad jaotise „SOOME” punktis b, jaotise „ROOTSI” punktis c ja jaotise „ÜHENDKUNINGRIIK” punktides d–f.
Õiguslik raamistik
Nõukogu 14. juuni 1971 aasta määrus (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996 aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (
EÜT L 28, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35; edaspidi „määrus nr 1408/71”), omakorda muudetud määrusega nr 647/2005 (edaspidi „muudetud määrus nr 1408/71”), võtab vastavalt määruse nr 647/2005 põhjendustele arvesse tõlgendust, mille andis Euroopa Kohus mitteosamakselisi erihüvitisi puudutavatele sätetele nende sätete kohaldamise lihtsustamise eesmärgil. Määrus nr 647/2005 võeti vastu komisjoni ettepanekul, mis oli eelkõige suunatud määruse nr 1408/71 IIa lisa muutmisele (edaspidi „IIa lisa”).
Vastavalt muudetud määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti u alapunktile i tähistab mõiste „perehüvitised” kõiki perekonna väljaminekute katmiseks antavaid rahalisi või mitterahalisi hüvitisi.
Nimetatud määruse artikli 4 lõike 1 punkti h kohaselt kohaldatakse seda määrust perehüvitistele.
Kõnesoleva määruse artikli 4 lõige 2a sätestab järgmist:
„Käesolevat artiklit kohaldatakse õigusaktides ettenähtud rahaliste mitteosamakseliste erihüvitiste suhtes, millel on nende subjektide ringi, eesmärkide ja/või saamise tingimuste tõttu nii lõikes 1 osutatud sotsiaalkindlustust käsitlevate õigusaktide kui ka sotsiaalabi tunnusjooned.
„Rahalised mitteosamakselised erihüvitised” on hüvitised:
a)
mis on ette nähtud:
i)
pakkuma täiendavat, asendavat või lisakaitset lõikes 1 osutatud sotsiaalkindlustusliikidega kaetud riskide suhtes ja mis tagavad asjaomastele isikutele asjaomase liikmesriigi majanduslikku ja sotsiaalset olukorda arvesse võttes elatusmiinimumiga võrdse sissetuleku; või
ii)
üksnes puuetega inimeste erikaitseks, mis on tihedalt seotud nimetatud isiku sotsiaalse keskkonnaga asjaomases liikmesriigis, ja
b)
mille rahalised vahendid saadakse eranditult kohustuslikest maksudest, mis on ette nähtud üldiste avalike kulude katmiseks, ning hüvitiste määramise ja arvutamise tingimused ei sõltu ühestki hüvitisesaaja poolt makstavast maksest. Osamakselise hüvitise täiendamiseks ettenähtud hüvitisi ei loeta siiski osamakselisteks hüvitisteks ainuüksi sel põhjusel, ja
c)
need on loetletud IIa lisas.”
Nimetatud sätetega asendati järgmised õigusnormid:
„Käesolevat määrust kohaldatakse ka mitteosamakseliste erihüvitiste suhtes, mida antakse õigusaktide või kindlustusskeemide alusel, mis ei kuulu lõikes 1 loetletute hulka või on lõike 4 alusel reguleerimisalast välja jäetud, juhul kui sellised hüvitised on mõeldud:
a)
tagama täiendavat, asendavat või lisakaitset lõike 1 punktides a–h loetletud sotsiaalkindlustusliikidega hõlmatud riskide suhtes või
b)
üksnes invaliidide erikaitseks.”
Muudetud määruse nr 1408/71 artikkel 10a sätestab:
„1.   Artikli 10 ja III jaotise sätteid ei kohaldata artikli 4 lõikes 2a osutatud rahaliste mitteosamakseliste erihüvitiste suhtes. Isikud, kelle suhtes käesolevat määrust kohaldatakse, saavad neid hüvitisi üksnes oma elukohaliikmesriigi territooriumil kõnealuse riigi õigusaktide kohaselt juhul, kui need hüvitised on nimetatud IIa lisas. Hüvitisi maksab elukohajärgne asutus oma kulul.
[…]”
Vaidluse taust
Määruse nr 1408/71 IIa lisa sätestab loetelu mitteosamakselistest erihüvitistest, mida isikud, kellele seda määrust kohaldatakse, saavad vastavalt sama määruse artiklile 10a üksnes oma elukohaliikmesriigi territooriumil.
Liikmesriigid ei esitanud ühtki vastuväidet komisjoni ettepanekule muuta määruse nr 1408/71 artikli 4 lõiget 2b eesmärgiga täpsustada rahaliste mitteosamakseliste erihüvitiste määratlust vastavalt põhimõtetele, mida Euroopa Kohus on selgitanud 8. märtsi 2001 aasta otsuses kohtuasjas
C-215/99: Jauch (EKL 2001, lk I-1901)
ning 31. mai 2001 aasta otsuses kohtuasjas
C-43/99: Leclere ja Deaconescu (EKL 2001, lk I-4265)
.
Mainitud kohtupraktikast tulenevalt võib IIa lisa loetellu kanda üksnes hüvitisi, millel on samal ajal nii eri- kui mitteosamakseliste hüvitiste tunnusjooned.
Olles uurinud kõiki hüvitisi, mida oleks määruse nr 1408/71 artikli 4 lõiget 2a ning Euroopa Kohtu vastavat tõlgendust arvesse võttes võimalik kvalifitseerida kui „mitteosamakselisi erihüvitisi”, koostas komisjon uue loetelu hüvitistest, mis võiksid kuuluda IIa lisasse, ning esitas vastava ettepaneku.
Komisjon jättis Euroopa Kohtu praktikast tulenevate kriteeriumide alusel uude loetellu lisamata:
—
määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti b kohaldamisalasse kuuluvad hüvitised, täpsemalt „invaliidsushüvitised, sealhulgas hüvitised, mis on mõeldud töövõime säilitamiseks või parandamiseks”;
—
puudega lastele makstavad hüvitised, mille peamine eesmärk on hüvitada pere lisakulutused, mis tulenevad puudega lapse kuulumisest perekonda;
—
hooldushüvitised, mille Euroopa Kohus liigitas eespool viidatud Jauchi kohtuotsuses selliste rahaliste haigushüvitiste hulka, mille eesmärk on parandada hooldatavate isikute tervislikku seisundit ja elukvaliteeti, vaatamata sellele, et neid hüvitisi võib määrata haigusest sõltumatute asjaolude alusel.
Soome Vabariigi, Rootsi Kuningriigi ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi taotlusel nõustus Euroopa Liidu Nõukogu IIa lisas sisalduvasse loetellu, mille kohta komisjon oli ettepaneku teinud, siiski uuesti kandma järgmised hüvitised (edaspidi „vaidlusalused hüvitised”):
—
Soome Vabariik: lapsehooldustoetus;
—
Rootsi Kuningriik: puude- ja hooldustoetus puudega lastele;
—
Ühendkuningriik: puudega inimeste ülalpidamistoetus, hooldustoetus ja hooldajatoetus.
Euroopa Parlament kiitis määruse muutmise eelnõu teisel lugemisel nõukogu seisukoha heaks ja võttis teadmiseks deklaratsiooni, millega komisjon jättis endale õiguse pöörduda Euroopa Kohtusse ning esitada vajadusel viimase tehtud kohtuotsuse alusel uue ettepaneku IIa lisas sisalduva loetelu uuesti läbivaatamiseks.
Parlament ja nõukogu võtsid 13. aprillil 2005 käesoleva otsuse punktis 13 mainitud kolme liikmesriigi taotluste alusel vastu määruse nr 647/2005. Komisjon taotles selle määruse tühistamist osas, milles muudetud määruse nr 1408/71 IIa lisas (edaspidi „muudetud IIa lisa”) mainitakse vaidlusaluseid hüvitisi.
Komisjoni hinnangul ei vasta nimetatud erinevad hüvitised tingimustele, mille kohaselt saavad isikud neid hüvitisi üksnes oma elukohaliikmesriigi territooriumil.
Hagi
Suulise menetluse uuendamise taotlus
Ühendkuningriik esitas 19. juuni 2007 aasta kirjaga kohtujuristi ettepanekut puudutavad märkused. Ühendkuningriigi hinnangul ei olnud tal võimalik vastata kohtujuristi ettepanekus esitatud väitele, mille kohaselt tuleks puudega inimeste ülalpidamistoetuse kirje muudetud IIa lisas tervikuna tühistada, kuigi asjas puudub vaidlus selles, et kõnealuse hüvitise „mobiilsusega” seonduv osa vastab erihüvitisele seatud tingimustele.
Ühendkuningriik esitas eelnimetatud põhjusel Euroopa Kohtule suulise menetluse uuendamise taotluse, et ta saaks tugineda Euroopa Kohtu praktikale, mis seondub õigusnormi osalise tühistamise võimalusega. Oma väidete toetuseks tugines Ühendkuningriik õigusakti üksiku normi osalise tühistamise eeskirjadele, mida Euroopa Kohus meenutas 24. mai 2005 aasta otsuses kohtuasjas
C-244/03: Prantsusmaa
vs
. parlament ja nõukogu (EKL 2005, lk I-4021
, punktid 13–15).
Euroopa Kohus võib omal algatusel või kohtujuristi ettepanekul või poolte taotlusel kodukorra artikli 61 kohaselt määrusega suulise menetluse uuendada, kui ta leiab, et tal ei ole piisavalt informatsiooni või kui asja lahendamisel tuleks tugineda argumendile, mille üle pooled ei ole vaielnud (vt 19. veebruari 2002 aasta otsus kohtuasjas
C-309/99: Wouters jt, EKL 2002, lk I-1577
, punkt 42, samuti 14. detsembri 2004 aasta otsus kohtuasjas
C-434/02: Arnold André, EKL 2004, lk I-11825
, punkt 27, ja 14. detsembri 2004 aasta otsus kohtuasjas
C-210/03: Swedish Match, EKL 2004, lk I-11893
, punkt 25).
Ühelt poolt käsitleti puudega inimeste ülalpidamistoetuse jagatavuse küsimust komisjoni menetlusdokumentides, nii et Ühendkuningriik oleks võinud sellele vastata menetlusse astuja seisukohas. Teiselt poolt leiab Euroopa Kohus, et tema käsutuses on kõik esitatud küsimustele vastamiseks vajalikud asjaolud.
Järelikult puudub alus suulise menetluse uuendamiseks.
Vastuvõetavus
Poolte argumendid
Parlament on seisukohal, et EÜ artiklis 230 sätestatud tähtaeg oli hagi esitamisel möödunud. Parlamendi hinnangul tuleb nimetatud tähtaega arvutada alates selle akti avaldamisest, millega muudeti määrust nr 1408/71 ja millega kanti vaidlusalused hüvitised esimest korda IIa lisasse. Puudega inimeste ülalpidamistoetus, hooldustoetus ja hooldajatoetus kuuluvad vastavasse loetellu alates sellest, kui jõustus nõukogu 30. aprilli 1992 aasta määrus (EMÜ) nr 1247/92, millega muudeti määrust nr 1408/71 (
EÜT L 136, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/02, lk 41); Soome ja Rootsi toetused lisati vastavasse loetellu aktiga Austria Vabariigi, Soome Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta (
EÜT 1994, C 241, lk 21
ja
EÜT 1995, L 1, lk 1
).
Parlament väidab, et asendades määruse nr 647/2005 vastuvõtmisel kogu IIa lisa, selle asemel et piirduda kavandatud muudatuste sisseviimisega, tahtis seadusandja ära hoida nimetatud lisasse juba kuuluvate hüvitiste vaidlustamise.
Parlament tõdeb, et määruse nr 647/2005 artikli 1 punktiga 2 muutis ühenduse seadusandja määruse nr 1480/71 artikli 4 lõike 2a sõnastust. Parlament leiab siiski, et tegemist on üksnes mitteosamakseliste erihüvitiste määratluse lihtsa muutmisega. Samas ei ole varasemat määratlust muudetud sisuliselt. Parlament väidab oma seisukoha toetuseks, et Euroopa Kohus langetas eespool viidatud Jauchi ning Leclere ja Deaconescu kohtuotsused, uurides ja tõlgendades kõnesoleva artikli sätteid määruse nr 647/2005 andmisele eelnenud versioonis.
Parlament leiab seega, et määruses nr 647/2005 ümbersõnastatud tingimused juba kuulusid kõnesolevaid hüvitisi reguleerivate üksikasjade hulka ning seadusandja piirdus nende väljatoomisega muudetud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõikes 2a.
Komisjon leiab, et kui ühenduse seadusandja on võtnud vastu uue teisese õiguse akti, siis on ta vaatamata sellele, et kõnesoleva lisa sisu jäi puutumata, võtnud selle lisa kohta vastu uue „otsuse”. Seda enam, et komisjon juhtis seadusandja tähelepanu asjaolule, et varasem lisa oli Euroopa Kohtu praktikat arvestades osaliselt ühenduse õigusega vastuolus.
Uut otsust saab seega Euroopa Kohtus käsitleda ilma, et tühistamishagi raames oleks võimalik väita, et kritiseeritavat teksti osa ei ole muudetud.
Euroopa Kohtu hinnang
EÜ artikli 230 viimase lõigu kohaselt tuleb tühistamishagi esitada kahe kuu jooksul vastavalt kas vaidlusaluse akti avaldamisest või teatavakstegemisest hagejale või nende puudumisel kahe kuu jooksul pärast päeva, mil hageja sellest teada sai.
Mainitud sätte sõnastusest ja eesmärgist, milleks on õiguskindluse tagamine, tuleneb, et akt, mida ei ole nimetatud tähtaja jooksul vaidlustatud, muutub lõplikuks. Selline lõplikkus ei puuduta üksnes kõnealust akti ennast, vaid ka kõiki hilisemaid, puhtalt kinnitava loomuga akte. Eeltoodud lahendus, mis on põhjendatud õiguskindluse tagamise vajadusega, kehtib nii üksikaktide kui ka õigustloovate aktide, näiteks määruse kohta.
Seevastu juhul, kui määruse sätet muudetakse, tekib taas võimalus esitada hagi, ja mitte üksnes selle sätte, vaid ka kõigi teiste sätete peale, mis isegi vaatamata sellele, et neid ei ole muudetud, moodustavad kõnealuse sättega ühe terviku.
Eeltoodud põhimõtete alusel tuleb komisjoni hagi tunnistada vastuvõetavaks.
Muudetud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a sõnastus erineb oluliselt selle varasemast redaktsioonist ja muudab ilmselgelt kõnealuse artikli ulatust ning parlamendi väide, et Euroopa Kohus tõlgendas varasemat teksti uuele redaktsioonile vastavalt, ei tähenda seda, et uus sõnastus vana kinnitaks. Kõnealune muudatus tehti spetsiaalselt selleks, et määratleda uuesti nende IIa lisas toodud hüvitiste loetelu sisu, mida võib maksta üksnes elukohaliikmesriigi territooriumil.
Järelikult moodustab muudetud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõige 2a terviku muudetud IIa lisaga – see tuleneb samuti kõnesoleva määruse artiklist 10a, mille kohaselt „[i]sikud, kelle suhtes käesolevat määrust kohaldatakse, saavad [rahalisi mitteosamakselisi erihüvitisi artikli 4 lõike 2a mõistes] üksnes oma elukohaliikmesriigi territooriumil kõnealuse riigi õigusaktide kohaselt juhul, kui need hüvitised on nimetatud [muudetud] IIa lisas”.
Seega on komisjoni hagi vastuvõetav.
Põhiküsimus
Komisjon esitab oma hagi toetuseks ühe väite. Komisjon väidab, et määruses nr 647/2005 on tegemist õigusnormi rikkumisega niivõrd, kui see omistab vaidlusalustele hüvitistele erihüvitiste tunnusjooned, paigutades need IIa lisas toodud loetellu.
Poolte argumendid
Soome lapsehooldustoetuse osas möönab komisjon, et nimetatud hüvitis võib soodustada puudega lapse integreerimist tema sotsiaalsesse keskkonda, ent komisjoni hinnangul on selle hüvitise eesmärk samuti nende kulude katmine, mida lapse perekond kannab lapse puude või haiguse tõttu. Samas on Euroopa Kohus komisjoni sõnul leidnud, et hüvitis, mille eesmärk on lapse ülalpidamisega seonduvate kulude katmine, kuulub määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti u alapunktis i määratletud perehüvitiste hulka ja seondub artikli 4 lõike 1 punktis h silmas peetud riskiga (15. märtsi 2001 aasta otsus kohtuasjas
C-85/99: Offermanns, EKL 2001, lk I-2261
, ja 7. novembri 2002 aasta otsus kohtuasjas
C-333/00: Maaheimo, EKL 2002, lk I-10087)
.
Komisjoni hinnangul ei muuda kõnealuse hüvitise iseloomu asjaolu, et seda hüvitist määratakse puudega või haige lapse vajaduste individuaalse hindamise alusel.
Rootsi puudega laste hooldustoetuse osas esitas komisjon samad põhjendused, mis Soome lapsehooldustoetuse osas, millega eelnimetatul on arvukaid sarnasusi. Komisjon leiab, et eelkäsitletud põhjustel tuleb ka Rootsi vastavat hüvitist pidada „perehüvitiseks” muudetud määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti u alapunkti i tähenduses.
Rootsi puudetoetuse osas väidab komisjon, et selle eesmärk on sisuliselt katta täiendavad kulud, mida isik võib kanda oma puudest tulenevalt nii enda kui hooldatava isiku tervisliku seisundi ja elukvaliteedi parandamisel.
Järelikult tuleb eespool viidatud Jauchi kohtuotsusest lähtudes pidada seda hüvitist „perehüvitiseks” muudetud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti a tähenduses.
Mis puudutab puudega inimeste ülalpidamistoetust, hooldustoetust ja hooldajatoetust, leiab komisjon, et nende hüvitiste eesmärk on sisuliselt katta täiendavad kulud, mida isik võib kanda oma puudest tulenevalt nii enda kui hooldatava isiku tervisliku seisundi ja elukvaliteedi parandamisel. Nagu märkis Euroopa Kohus eespool viidatud Jauchi kohtuotsuses, täiendavad need hüvitised ravikindlustushüvitisi.
Vaatamata sellele, et sellistel hüvitistel on oma eritunnused, tuleb neid sellises olukorras pidada „haigushüvitisteks” muudetud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti a mõttes.
Nõukogu, parlament, Soome Vabariik, Rootsi Kuningriik ja Ühendkuningriik väidavad, et arvestades nende hüvitiste konkreetseid omadusi, iseäranis koostisosi, eesmärke ja määramise tingimusi, kujutavad need hüvitised endast „mitteosamakselisi erihüvitisi”, kuna nad täidavad muudetud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõikes 2a määratletud tingimused sellistena, nagu neid on tõlgendanud Euroopa Kohus.
Eelnimetatud institutsioonid ja liikmesriigid väidavad, et „erihüvitisena” määratlemiseks peavad hüvitisel olema samal ajal nii sotsiaalkindlustuse kui ka sotsiaalabi tunnusjooned, seda eelkõige selle hüvitise kohaldamisalasse kuuluvate isikute, nende eesmärkide ja kohaldamisviisi osas. Vaidlusalused hüvitised sarnanevad mõneti sotsiaaltoetustega, sest nende rakendamise oluline kriteerium on vajadus ning hüvitise saamise õiguse aluseks ei ole töötamise perioodide ega sissemaksete liitmine, samas kui muudelt omadustelt sarnanevad need sotsiaalkindlustushüvitistega, kuna pädevatel asutustel puudub nende andmisel kaalutlusõigus ning seetõttu, et hüvitisesaajate seisund on õiguslikult määratletud.
Kõnealuste hüvitiste näol on seega tegemist „segatüüpi” hüvitistega, mida nõukogu peab otseselt seotuks kõnealuse kolme liikmesriigi sotsiaal-majandusliku olukorraga.
Seisukoht, millele Euroopa Kohus asus 5. märtsi 1998 aasta otsuses kohtuasjas
C-160/96: Molenaar (EKL 1998, lk I-843)
ning eespool viidatud Jauchi ja Leclere ja Deaconescu kohtuotsustes, ei mõjuta kuidagi eeltoodud analüüsi, kuna kõnealuste kohtuasjade esemeks olnud hüvitiste omadused ja määramise tingimused erinesid oluliselt vaidlusaluste hüvitiste omadest.
Lisaks leiab parlament, et asjaolu, et vaidlusaluseid hüvitisi on nende teatavate omaduste alusel võimalik liigitada sotsiaalkindlustushüvitisteks, ei ole nende erihüvitise olemusega kokkusobimatu.
Eeltoodud lähenemist kinnitab 29. aprilli 2004 aasta otsus kohtuasjas
C-160/02: Skalka (EKL 2004, lk I-5613
, punkt 25), mille kohaselt erihüvitist määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a mõttes saab määratleda hüvitise eesmärgi kaudu. See peab olema mõeldud mõne sotsiaalkindlustushüvitise asendamiseks või täiendamiseks, selle olemus peab vastama majanduslikel ja sotsiaalsetel põhjustel antavale sotsiaalabile ning see tuleb määrata objektiivseid kriteeriume sisaldava õigusakti alusel.
Hüvitis võib teiste sõnadega öeldes kuuluda samal ajal nii muudetud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 kui ka lõike 2a kohaldamisalasse.
Ühendkuningriik tuletab meelde, et Euroopa Kohus on 4. novembri 1997 aasta otsuses kohtuasjas
C-20/96: Snares (EKL 1997, lk I-6057)
ja 11. juuni 1998. aasta otsuses kohtuasjas
C-297/96: Partridge (EKL 1997, lk I-3467)
leidnud, et puudega inimeste ülalpidamistoetus ja hooldustoetus on määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a punkti b kohaldamisalasse kuuluvad toetused.
Euroopa Kohtu hinnang
Muudetud määruse nr 1408/71 artikli 4 sõnastusest ja ülesehitusest tuleneb, et hüvitist ei saa liigitada samal ajal perehüvitiseks ja erihüvitiseks. Perehüvitised on sätestatud selle artikli lõikes 1 ja erihüvitised selle artikli lõikes 2a, kusjuures selle vahetegemise eesmärk on võimaldada neid kahte hüvitiste rühma puudutavate eeskirjade kindlaksmääramist (vt selle kohta 21. veebruari 2006 aasta otsus kohtuasjas
C-286/03: Hosse, EKL 2006, lk I-1771
, punktid 36 ja 37 ja viidatud kohtupraktika).
Seega tuleb uurida, kas muudetud IIa lisas sätestatud vaidlusalused hüvitised on oma olemuselt erihüvitised, arvestades seda, et nende mitteosamakselist olemust ei ole vaidlustatud.
Esiteks saab hüvitist vastavalt muudetud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a punkti a alapunktile ii liigitada erihüvitiseks vaid siis, kui see on suunatud üksnes puuetega inimeste erikaitseks, mis on tihedalt seotud nimetatud isiku sotsiaalse keskkonnaga asjaomases liikmesriigis.
Käesolevas asjas ei ole vaidlusalustel hüvitistel üksnes eelnimetatud eesmärk. Kuigi nad vaieldamatult soodustavad neid saavate isikute iseseisvat toimetulekut ja tagavad puudega inimeste kaitse nende siseriiklikes sotsiaalsetes oludes, on nende hüvitiste eesmärk samuti tagada puudega inimestele hädavajalik hooldus ja järelevalve nende peredes või hoolekandeasutuses. Järelikult ei ole kõnesolevaid hüvitisi võimalik liigitada erihüvitisteks muudetud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a punkti a alapunkti ii mõttes.
Teiseks, jättes kõrvale eelnevates punktides käsitletud erandjuhtumi, määratletakse muudetud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a punkti a alapunkti i kohaselt nimetatud sättes silmas peetud erihüvitis ka selle eesmärgist lähtudes. Hüvitis peab olema mõeldud mõne sotsiaalkindlustushüvitise asendamiseks või täiendamiseks, samas viimasest eristudes, selle olemus peab vastama majanduslikel ja sotsiaalsetel põhjustel antavale sotsiaalabile ning see tuleb määrata objektiivseid kriteeriume sisaldava õigusakti alusel (vt 6. juuli 2006 aasta otsus kohtuasjas
C-154/05: Kersbergen-Lap ja Dams-Schipper, EKL 2006, lk I-6249
, punkt 30 ja viidatud kohtupraktika).
Hüvitist saab seevastu pidada sotsiaalkindlustushüvitiseks siis, kui seda antakse seaduses määratletud olukorra alusel, isiku vajadusi konkreetselt hindamata, ning kui see on seotud mõne määruse nr 1408/71 artikli 4 lõikes 1 otseselt loetletud riskiga (27. märtsi 1985. aasta otsus kohtuasjas
249/83: Hoeckx, EKL 1985, lk 973
, punktid 12–14; 20. juuni 1991 aasta otsus kohtuasjas
C-356/89: Newton, EKL 1991, lk I-3017
; 16. juuli 1992 aasta otsus kohtuasjas
C-78/91: Hughes, EKL 1992, lk I-4839
, punkt 15; eespool viidatud kohtuotsused Molenaar, punkt 20, ja Jauch, punkt 25). Euroopa Kohus on vastavalt eelnimetatud kohtupraktikale ja Saksamaa hoolduskindlustustoetuse koostisosi arvesse võttes eespool viidatud Molenaari kohtuotsuse punktis 25 leidnud, et kõnealuseid hüvitisi tuleb käsitleda „haigushüvitistena” määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti a mõttes, ning sama kohtuotsuse punktis 36 tõdenud, et need kuuluvad eelkõige kõnealuse määruse artikli 19 lõike 1 punktis b silmas peetud „rahaliste” haigushüvitiste hulka (vt ka eespool viidatud Jauchi kohtuotsus, lk 25).
Soome ja Rootsi lapsehooldustoetuste osas tuleb esiteks tõdeda, et nende eesmärk on vastavate riikide valitsuste sõnutsi teha võimalikuks see, et puudega laste vanemad suudaksid tagada nende laste eest hoolitsemise, nende järelevalve ja vajadusel ka rehabilitatsiooni. Vastavad hüvitised on nähtud ette Soomes lapsehooldustoetuse seadusega (laki lapsen hoitotuesta) ja Rootsis sotsiaalkindlustusseadusega (lag om allmän försäkring).
Asjaolu, et kõnesolevate hüvitiste saamine ei sõltu töötamise ajast või sissemaksetest, et neid antakse juhtumipõhiselt lapse vajadustest ning seaduses kindlaksmääratud tingimustest lähtudes ning et nad kuuluvad puudega inimestele suunatud hüvitiste ja teenuste hulka ning on seega vahetult seotud vastavate liikmesriikide sotsiaal-majandusliku olukorraga, ei mõjuta kõnealuste hüvitiste põhieesmärki, mis on oma olemuselt raviga seonduv.
Kuna kõnesolevad hüvitised tuleb järelikult määratleda haigushüvitistena, on põhjendatud komisjoni väide, et määruses nr 647/2005 on tegemist õigusnormi rikkumisega niivõrd, kui need hüvitised on ära toodud muudetud IIa lisa loetelus, mis sisaldab üksnes mitteosamakselisi erihüvitisi.
Teiseks, mis puudutab Rootsi puudetoetust, siis nähtub Rootsi valitsuse selgitustest, et see hüvitis, mis on ette nähtud puude- ja hooldustoetuse seadusega (lag om handickappersättning och vårdbigrad), on mõeldud puudega inimestele, kelle liikumispuue on ilmnenud vanuses 19–65 eluaastat. Kõnealune hooldustoetus on mõeldud kolmanda isiku poolse abi rahastamiseks või võimaldamaks isikul katta oma puudest tulenevad kulud ja parandada nii enda kui hooldatava isiku tervislikku seisundit ja elukvaliteeti.
Selliste hüvitiste põhieesmärk, mida antakse objektiivselt, seaduses kindlaks määratud olukorra alusel ning mis on suunatud hooldatavate isikute tervisliku seisundi ja elukvaliteedi parandamisele, on täiendada ravikindlustushüvitisi ning neid tuleb käsitleda „haigushüvitistena” määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti a mõttes (vt eespool viidatud kohtuotsused Molenaar, punktid 24 ja 25; Jauch, punkt 28, ja Hosse, punkt 38).
Rootsi puudetoetus, mis vastab eelnimetatud omadustele ja eesmärgile, tuleb seega liigitada haigushüvitiseks – nii nagu Euroopa Kohus on need määratlenud eespool viidatud Jauchi, Molenaari ja Hosse kohtuotsustes –, vaatamata sellele, et Rootsi õigusaktides ette nähtud kord erineb nimetatud kohtuasjades kõne all olevaid hüvitisi reguleerivast korrast.
Vastupidiselt Rootsi Kuningriigi väidetele ei muuda asjaolu, et liikumispuue peab olema väldanud arvestatava aja ning et see peab olema ilmnenud enne 65. eluaastat, Rootsi puudetoetuse eesmärki, milleks on puudest tulenevate vajaduste rahuldamine ning puude põhjustanud haigusest tulenevate riskide katmine.
Seega on komisjonil õigus, väites, et määruses nr 647/2005 on tegemist õigusnormi rikkumisega niivõrd, kui kõnesolev hüvitis on ära toodud muudetud IIa lisa loetelus, mis sisaldab üksnes mitteosamakselisi erihüvitisi.
Kolmandaks, puudega inimeste ülalpidamistoetuse, hooldustoetuse ja hooldajatoetuse osas tuleb tõdeda, et need kõik on – puudega inimeste ülalpidamistoetuse puhul küll osaliselt – oma sisult hooldustoetused.
Ühendkuningriigi väitel on kõnealused hüvitised erihüvitised ning nende eesmärk on toetada puudega inimeste iseseisvat toimetulekut ja ühiskonda integreerumist ning tagada neile võimaluse piires samaväärne elu nagu puudeta inimestele. Tingimuseks, mille alusel määratakse kindlaks kõnealuste hüvitiste saamise õigus, on abi vajadus. Õigus puudega inimeste ülalpidamistoetusele või hooldustoetusele ei sõltu töövõimetusest ning kolme kõnealust hüvitist antakse nende saajate sissetuleku tasemest sõltumata ning erineda võivad vaid nende määrad.
Vastupidiselt Ühendkuningriigi väidetele on üksnes puudega inimeste ülalpidamistoetuses võimalik näha sotsiaalabi elemente. Kahel ülejäänud hüvitisel on vaid üks eesmärk, mis on ilmne Rootsi puudetoetuse puhul, nimelt aidata puudega inimestel võimaluste piires igapäevaelus toime tulla.
Järelikult tuleb kolme kõnesolevat toetust sarnaselt eelkäsitletutega pidada haigushüvitisteks, vaatamata puudega inimeste ülalpidamistoetuse mobiilsusega seonduvale erisusele.
Nagu märgib komisjon, on võimalik puudega inimeste ülalpidamistoetuse „mobiilsusega” seonduv osa – mida saab käsitleda mitteosamakselise erihüvitisena – individualiseerida, nii et muudetud IIa lisas toodud loetelusse võiks kanda ainult selle elemendi, kui Ühendkuningriik otsustaks võtta kasutusele üksnes vastavat osa puudutava eraldi toetuse.
Asjaolu, et puudega inimeste ülalpidamistoetuse, hooldustoetuse ja hooldajatoetuse eesmärk – vastupidi eespool viidatud Jauchi ja Hosse kohtuasjades kõne all olnud hüvitistele – ei ole sisuliselt täiendada ravikindlustushüvitisi, ei mõjuta nende toetuste liigitamist.
Euroopa Kohtu seisukoht eespool viidatud Snares’i ja Partridge’i kohtuotsustes, et puudega inimeste ülalpidamistoetus ja hooldustoetus olid tolle aja õiguslikus kontekstis määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a punkti b kohaldamisalasse kuuluvad toetused, ei mõjuta kuidagi kõnesolevate toetuste käsitlust, mille Euroopa Kohus võib esitada eespool viidatud Jauchi kohtuotsuse järgses õiguslikus kontekstis.
Järelikult on õige komisjoni väide, et määruses nr 647/2005 on tegemist õigusnormi rikkumisega niivõrd, kui puudega inimeste ülalpidamistoetus, hooldustoetus ja hooldajatoetus on ära toodud muudetud IIa lisa loetelus, mis sisaldab üksnes mitteosamakselisi erihüvitisi.
Eeltoodust tuleneb, et määruse nr 647/2005 I lisa punkti 2 sätted, mis sisalduvad jaotise „Soome” punktis b, jaotise „Rootsi” punktis c ja jaotise „Ühendkuningriik” punktides d–f, rikuvad õigusnormi ning need tuleb seega tühistada.
Käesoleva otsuse ajaline kehtivus
Euroopa Kohtul on siiski alust märkida, et puudega inimeste ülalpidamistoetust puudutava märkuse pelk tühistamine muudetud IIa lisas sisalduvast loetelust viiks selleni, et Ühendkuningriik oleks sunnitud kohaldama selle hüvitise mobiilsusega seonduvat osa kindlaksmääramata arvule hüvitisesaajatele kogu Euroopa Liidus, vaatamata sellele, et kõnealuse hüvitise selle osa mitteosamakselisus ei kuulu vaidlustamisele ning et see võiks õiguspäraselt kuuluda nimetatud lisasse kui hüvitis, mida võib saada üksnes oma elukohariigi territooriumil.
Ülaltoodud asjaolu arvestades on põhjendatud, et Euroopa Kohus kasutab talle määruse tühistamise korral EÜ artikli 231 teise lõiguga sõnaselgelt antud pädevust ning loeb ajutiselt kehtivaks puudega inimeste ülalpidamistoetuse kõnealusesse loetelusse kuulumise tagajärjed ainult selle mobiilsust puudutavas osas, et mõistliku aja jooksul võetaks kohased meetmed selle kandmiseks muudetud IIa lisasse.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kodukorra artikli 69 lõike 3 esimese lõigu alusel võib Euroopa Kohus määrata kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks, või kui tegemist on eriliste põhjustega. Kuna parlament ja nõukogu on kohtuvaidluse kaotanud, kannavad nad oma kohtukulud ning kumbki kannab poole komisjoni kohtukuludest. Menetlusse astunud liikmesriigid kannavad kodukorra artikli 69 lõike 4 alusel ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. aprilli 2005 aasta määruse (EÜ) nr 647/2005, millega muudetakse nõukogu määrust (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes ning (EMÜ) nr 574/72, millega on kehtestatud määruse (EMÜ) nr 1408/71 rakendamise kord, I lisa punkti 2 sätted, mis sisalduvad jaotise „Soome” punktis b, jaotise „Rootsi” punktis c ja jaotise „Ühendkuningriik” punktides d–f.

2.
Lugeda kehtivaks puudega inimeste ülalpidamistoetuse nõukogu 14. juuni 1971 aasta määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996 aasta määrusega (EÜ) nr 118/97, mida on omakorda muudetud määrusega nr 647/2005, IIa lisa jaotise „Ühendkuningriik” punkti d kuulumise tagajärjed ainult selle toetuse mobiilsust puudutavas osas, et mõistliku aja jooksul võetaks kohased meetmed selle kandmiseks nimetatud lisasse.

3.
Euroopa Parlament ja Euroopa Liidu Nõukogu kannavad oma kohtukulud ning kumbki poole Euroopa Ühenduste Komisjoni kohtukuludest.

4.
Soome Vabariik, Rootsi Kuningriik ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik kannavad oma kohtukulud ise.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.