CELEX: 62002CJ0233
Riktlinjer för samarbete i lagstiftningsfrågor och för öppenhet som har antagits tillsammans med Amerikas förenta stater
Ej bindande

Republiken Frankrike har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 21 juni 2002, med stöd av artikel 230 EG väckt
talan om ogiltigförklaring av det beslut genom vilket Europeiska gemenskapernas kommission har ingått en överenskommelse med
Amerikas förenta stater angående ”riktlinjer för samarbete i lagstiftningsfrågor och för öppenhet” (nedan kallade det omtvistade
beslutet respektive riktlinjerna).
Bakgrund och tillämpliga bestämmelser
Fördraget
I tredje delen under avdelning IX med rubriken ”Den gemensamma handelspolitiken” i EG-fördraget återfinns artikel 133.1–133.4
EG, i vilken följande föreskrivs:
”1. Den gemensamma handelspolitiken skall grundas på enhetliga principer, särskilt när det gäller att ändra tulltaxor, ingå
tull- och handelsavtal, uppnå enhetlighet i fråga om liberaliseringsåtgärder, exportpolitik samt handelspolitiska skyddsåtgärder
inbegripet åtgärder vid dumpning och subventioner.
2. Kommissionen skall lägga fram förslag för rådet om hur den gemensamma handelspolitiken skall genomföras.
3. Behöver förhandlingar om avtal föras med en eller flera stater eller internationella organisationer, skall kommissionen
förelägga rådet rekommendationer och rådet bemyndiga kommissionen att inleda nödvändiga förhandlingar.
Inom ramen för de direktiv som rådet får utfärda skall kommissionen föra förhandlingarna i samråd med en särskild kommitté,
som utsetts av rådet för att biträda kommissionen i denna uppgift.
De relevanta bestämmelserna i artikel 300 skall tillämpas.
4. När rådet utövar sina befogenheter enligt denna artikel, skall det besluta med kvalificerad majoritet.”
II  I artikel 300.1–300.3 föreskrivs följande:
”1. När detta fördrag föreskriver att avtal skall ingås mellan gemenskapen och en eller flera stater eller internationella
organisationer skall kommissionen ge rekommendationer till rådet som skall bemyndiga kommissionen att inleda de förhandlingar
som behövs. Kommissionen skall föra dessa förhandlingar i samråd med de särskilda kommittéer som rådet har tillsatt för att
biträda kommissionen i dess uppgift och inom ramen för de direktiv som rådet kan komma att utfärda för kommissionen.
När rådet utövar de befogenheter som det har tillerkänts enligt denna punkt skall rådet besluta med kvalificerad majoritet
utom i de fall då rådet enligt punkt 2 första stycket skall besluta enhälligt.
2. Om inte annat följer av kommissionens befogenheter på detta område skall både undertecknandet, som kan åtföljas av ett
beslut om provisorisk tillämpning före ikraftträdandet, och ingåendet av avtalen beslutas av rådet med kvalificerad majoritet
på förslag av kommissionen. Rådet skall besluta enhälligt om avtalet omfattar ett område där det krävs enhällighet för att
interna regler skall kunna antas, samt om det är fråga om ett sådant avtal som avses i artikel 310.
…
3. Med undantag för sådana avtal som avses i artikel 133.3 skall rådet ingå avtal efter att ha hört Europaparlamentet och
detta även om avtalet omfattar ett område där interna regler skall antas enligt förfarandet i artikel 251 eller 252. …”
Förklaring om det transatlantiska ekonomiska partnerskapet av Europeiska unionen och Amerikas förenta stater
På toppmötet i London den 18 maj 1998 antog Europeiska unionen och Amerikas förenta stater (nedan kallade parterna) en förklaring
om det transatlantiska ekonomiska partnerskapet.
I punkt 10 i denna förklaring har parterna huvudsakligen angivit att de särskilt skall inrikta sig på att undanröja de hinder
som har stor betydelse för den transatlantiska handeln och för de transatlantiska investeringarna. Det är därvid särskilt
fråga om att upphäva bestämmelser som hindrar möjligheterna till etablering på marknaden för varor och tjänster.
I punkt 17 i nämnda förklaring har parterna förklarat sin avsikt att
–
snarast möjligt upprätta en förteckning över områden på vilka både bilaterala och multilaterala gemensamma åtgärder skall
vidtas, inklusive en tidsplan för uppnåendet av konkreta resultat,
–
vidta alla erforderliga åtgärder som krävs för att möjliggöra att dessa åtgärder genomförs skyndsamt, inklusive inhämtande
av erforderliga tillstånd för att inleda förhandlingar.
I slutet av förklaringen har angivits att förklaringen inte utgör ett bemyndigande att förhandla för Europeiska unionen.
Handlingsplan för det transatlantiska ekonomiska partnerskapet
Parterna har upprättat en handlingsplan för det transatlantiska ekonomiska partnerskapet (nedan kallad handlingsplanen), vilken
godkändes av rådet den 9 november 1998. Rådet har bemyndigat kommissionen att inleda förhandlingar i syfte att ingå bilaterala
överenskommelser med Amerikas förenta stater, bland annat på området för tekniska handelshinder (rådets pressmeddelande nr 12560/98
av den 9 november 1998).
I den tredje delen av handlingsplanen, som avser bilaterala åtgärder, återfinns punkten 3.1 om tekniska hinder för handel
med varor. I punkt 3.1.1 med rubriken ”Regleringssamarbete” i nämnda handlingsplan föreskrivs att parterna bland annat skall
–
identifiera och genomföra gemensamt fastställda allmänna statliga principer/riktlinjer för ett effektivt regleringssamarbete,
–
gemensamt se över ömsesidigt överenskomna frågor, bland annat tillträde till varandras regleringsförfaranden i fråga om insyn
och allmänhetens deltagande – inbegripet möjligheten för alla intresserade parter att på ett meningsfullt sätt delta i dessa
förfaranden och få gehör för sina synpunkter i rimlig utsträckning,
–
utifrån denna granskning identifiera möjligheterna att förbättra tillträdet till varandras regleringsförfaranden, gemensamt
utveckla allmänna principer och riktlinjer för sådana förfaranden samt att så långt som möjligt arbeta för att tillämpa dessa
förbättringar samtidigt som man behåller de nationella regleringsmyndigheternas oberoende.
Riktlinjerna
Förhandling om riktlinjerna
I juli 1999 inleddes förhandlingar om riktlinjerna mellan behöriga avdelningar vid kommissionen och motsvarande tjänstemän
vid den amerikanska myndigheten för internationella handelsförhandlingar samt handelsministeriet.
Under förhandlingarna påpekade kommissionens företrädare att riktlinjerna inte innebär att folkrättsligt bindande förpliktelser
föreligger mellan Europeiska gemenskapen och Amerikas förenta stater.
I februari 2002 avslutades förhandlingarna om riktlinjerna genom att de översändes till företrädarna för de behöriga avdelningarna
vid kommissionen och deras amerikanska motsvarigheter. Själva handlingen undertecknades inte.
Kommissionen underrättades om denna handling och tog del av den vid sammanträdet den 9 april 2002. Den offentliggjordes inte
i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
.
Kommissionens företrädares meddelande av den 9 april 2002 beträffande riktlinjerna
Den 9 april 2002 framförde kommissionens företrädare ett meddelande, i vars bilaga riktlinjerna i dess slutgiltiga lydelse
av den 13 februari 2002 återfanns, till den kommitté som inrättats i enlighet med artikel 133.3 EG.
I detta meddelande angav kommissionens företrädare särskilt följande:
”Den handlingsplan som fastställts inom ramen för det transatlantiska ekonomiska partnerskapet (TEP) innehåller ett bilateralt
åtagande att tillsammans med de amerikanska myndigheterna utarbeta riktlinjer för samarbete i lagstiftningsfrågor och för
öppenhet. Förhandlingar har ägt rum beträffande dessa riktlinjer sedan slutet av år 1999. Vi har vid ett flertal tillfällen,
senast i januari 2001, informerat om förhandlingarnas fortskridande. Till min stora glädje kan vi nu meddela att vi har lyckats
nå en överenskommelse på sakkunnignivå med den amerikanska myndigheten för internationella handelsförhandlingar.”
I nämnda meddelande underströks även att riktlinjerna, såsom det däri anges, fakultativt skall tillämpas av parterna i enlighet
med deras respektive bestämmelser och praxis, och vidare att dessa riktlinjer inte utgör något folkrättsligt avtal, utan snarare
är resultatet av vad de behöriga avdelningarna hos båda parter lyckats uppnå och vilket skall föras vidare till nästa toppmöte
mellan Europeiska unionen och Amerikas förenta stater.
Riktlinjernas lydelse
Riktlinjerna är uppdelade i sex avsnitt: I) Inledning, II) Mål, III) Tillämpningsområde, IV) Åtgärder för samarbete i lagstiftningsfrågor,
V) Åtgärder för öppenhet och VI) Förfarandefrågor beträffande riktlinjerna.
I avsnitt I i riktlinjerna beskrivs sammanhanget i vilket de har antagits, särskilt det transatlantiska ekonomiska partnerskapet
och handlingsplanen.
Som mål för nämnda riktlinjer anges i avsnitt II att samarbetet mellan de för lagstiftningen behöriga myndigheterna skall
förbättras och öppenheten gentemot allmänheten ökas vid lagstiftningsarbetet, i syfte att minimera och upplösa de spänningar
som föreligger mellan parterna på handelsområdet och att underlätta handeln med varor. Enligt punkt 4 a skall samarbetet bland
annat syfta till att förbättra förfarandet för förberedande och utarbetande av lagstiftningsförslag, att höja bestämmelsernas
kvalitet samt att genom att stärka dialogen mellan lagstiftarna minska eller till och med undanröja skillnaderna i lagstiftningarna.
Lagstiftningens utveckling skall vidare enligt punkt 4 b genom utbyte av information bättre kunna förutses. Vad beträffar
öppenheten anges i punkt 4 d att målet är att allmänhetens deltagande i lagstiftningsprocessen skall stärkas, genom att tillgång
till förarbeten, analyser och relevanta uppgifter ges och alla berörda parter, såväl nationella som utländska, tillerkänns
rätten att i god tid inge synpunkter avseende lagstiftningsförslagen. Enligt punkt 4 f skall allmänheten vidare tillhandahållas
förklaringar och upplysningar om bakgrunden till antagandet av olika lagstiftningar och enligt punkt 4 g skall det slutligen
skapas bättre förståelse hos allmänheten för de mål och verkningar som eftersträvas med lagstiftningsförslagen, och acceptansen
av den lagstiftning som har antagits skall ökas.
I avsnitt III i riktlinjerna anges att riktlinjernas tillämpningsområde omfattar utarbetandet av sådana tekniska bestämmelser
som avses i Världshandelsorganisationens avtal om tekniska handelshinder. Det har närmare angivits att den lagstiftande verksamhet
som avses i denna handling utgörs av förberedande av tekniska bestämmelser som är avsedda att bli lagstiftningsförslag. I
punkt 7 i riktlinjerna anges att de lagstiftande organ som avses i denna handling är dels den amerikanska regeringen, dels
kommissionens avdelningar, och att nämnda organ har för avsikt att tillämpa dessa riktlinjer ”fakultativt i så stor utsträckning
som möjligt”.
I avsnitt IV om åtgärder för samarbete i lagstiftningsfrågor i riktlinjerna återfinns i punkterna 10 och 12 bestämmelser om
utbyte av information och om samråd, bland annat avseende lagstiftning som planeras eller är under utarbetande. Dessa riktlinjer
innehåller i punkt 11 bestämmelser om insamling och utvärdering av uppgifter beträffande problem som kan motivera att lagstiftning
antas och om förfarandet för att bestämma med vilken prioritet dessa skall behandlas. Vidare återfinns i punkt 13 i riktlinjerna
bestämmelser om samordning av program för forskning och utveckling som är relevanta för lagstiftningen och, i punkt 14 i riktlinjerna,
bestämmelser om jämförelse och tillnärmning av lagstiftningsförfaranden. Punkt 15 i riktlinjerna innehåller bestämmelser om
undersökning av möjligheterna att minska onödiga skillnader mellan lagstiftningarna, antingen genom sökning av harmoniserade
eller förenliga lösningar, eller genom ömsesidigt erkännande, beroende på det enskilda fallet. Slutligen innehåller punkt 16
bestämmelser om kontroll av genomförandet av lagstiftningarna.
Vad beträffar åtgärder för öppenhet, föreskrivs i avsnitt V i riktlinjerna detaljerade åtgärder för behöriga myndigheters
tillhandahållande av information och inhämtande av synpunkter från allmänheten under förberedandet och utarbetandet av teknisk
lagstiftning. De lagstiftande organen skall särskilt tillhandahålla uppgifter om löpande och kommande lagstiftningsförslag,
ge allmänheten möjlighet att i god tid ta ställning till dessa, tillhandahålla den information och de förklaringar som härvid
krävs, beakta synpunkter som inkommit från allmänheten och slutligen upplysa om hur dessa synpunkter i förekommande fall har
beaktats.
I avsnitt VI i riktlinjerna, som avser förfarandefrågor, föreskrivs bestämmelser om uppföljning i fråga om hur riktlinjerna
genomförs och vidareutvecklas. Nämnda genomförande liksom de framsteg som nås i vissa angivna lagstiftningsprojekt skall enligt
punkt 18 kontinuerligt kontrolleras av arbetsgruppen för tekniska hinder, som bildats inom ramen för det transatlantiska ekonomiska
partnerskapet. Enligt punkt 19 i samma riktlinjer skall båda sidor tillsammans verka för att identifiera de samarbetsområden
där framsteg skulle kunna göras liksom nya samarbetsområden för lagstiftarna. I punkt 20 i riktlinjerna föreskrivs att båda
sidor skall fortsätta att verka för att identifiera möjligheter att öka öppenheten i de respektive lagstiftningsförfarandena,
undersöka hur allmänhetens deltagande i lagstiftningsförfarandena kan ökas och fortsätta att inhämta synpunkter från allmänheten.
Enligt punkt 21 i samma riktlinjer skall de organ som har ansvar för tillsynen av likformigheten och de som har ansvar för
utformningen av normer uppmuntras att följa de riktlinjer som avser öppenhet vid tolkningen av teknisk lagstiftning. I punkt 22
i samma riktlinjer anges närmare att båda sidor skall verka för att identifiera förslag till särskild lagstiftning i syfte
att dessa riktlinjer skall börja tillämpas.
Huruvida talan kan upptas till sakprövning
Kommissionen har framfört två invändningar om rättegångshinder. Den har för det första gjort gällande att den i egenskap av
institution och kollegium aldrig har samtyckt till att vara bunden av riktlinjer som för övrigt endast utgör en administrativ
överenskommelse som ingåtts på avdelningsnivå. Det föreligger således inte någon rättsakt mot vilken talan om ogiltigförklaring
kan väckas.
Kommissionen har för det andra anfört att även om kommissionen skulle anses vara bunden av riktlinjerna, utgör dessa likväl
inte en rättsakt mot vilken talan kan väckas, eftersom de inte kan anses utgöra en rättsakt som har rättsverkningar.
Domstolen anser under omständigheterna i förevarande fall att anledning saknas att pröva de invändningar om rättegångshinder
som kommissionen har anfört, eftersom Republiken Frankrikes yrkanden under alla omständigheter skall ogillas.
Prövning i sak
Den franska regeringen har anfört två grunder till stöd för sin talan. För det första saknar kommissionen behörighet att anta
den omtvistade rättsakten och för det andra har kommissionens exklusiva initiativrätt i enlighet med fördraget åsidosatts.
Den första grunden
Parternas argument
Som första grund har den franska regeringen anfört att kommissionen saknar behörighet att anta den omtvistade rättsakten,
eftersom riktlinjerna utgör ett folkrättsligt bindande avtal som skall ingås av rådet, vilket framgår av kompetensfördelningen
i artikel 300 EG (dom av den 9 augusti 1994 i mål C‑327/91, Frankrike mot kommissionen, REG 1994, s. I‑3641).
Enligt den franska regeringen är riktlinjerna trots vissa försiktiga uttryck fullständiga och avsedda att tillämpas, och de
eftersträvade målen, handlingsramarna och de åtgärder som skall vidtas för att uppnå de mål som uppställts, anges mycket tydligt.
Härav följer att de utgör en rättsakt vars innehåll är av sådan beskaffenhet att den kan medföra förpliktelser för de folkrättsliga
subjekt som antagit dem och att de är av bindande karaktär. Domstolen har i detta hänseende fastslagit att ett bindande avtal
föreligger när avtalet innehåller en ”norm”, det vill säga en förhållningsregel som gäller ett bestämt område som är fastställt
med hjälp av klara formuleringar och vilken förhållningsregel är bindande för deltagarna, (yttrande 1/75 av den 11 november 1975,
REG 1975, s. 1355, s. 1360).
Av samtliga omständigheter som är relevanta för bedömningen av huruvida det är fråga om ett folkrättsligt avtal, borde störst
vikt tillmätas de överväganden som kan hänföras till avtalets innehåll, varför det inte kan vara av avgörande betydelse för
en sådan bedömning att kommissionen upprepade gånger har påpekat för övriga avtalsparter att föreskrifterna inte utgör ett
sådant folkrättsligt avtal, eller att parterna själva är övertygade om att det förhåller sig på det sättet.
Enligt den franska regeringen innehåller riktlinjerna åtminstone en förpliktelse för parterna att samarbeta. Belägg härför
utgör bland annat den omständigheten att tillämpningen av nämnda riktlinjer och de framsteg som uppnåtts beträffande vissa
lagstiftningsprojekt enligt punkt 18 kontinuerligt skall kontrolleras av en arbetsgrupp samt den omständigheten att parterna
i punkt 22 i samma riktlinjer har angivit att de skall verka för att identifiera förslag till särskild lagstiftning i syfte
att riktlinjerna skall börja tillämpas.
Kommissionen anser däremot inte att riktlinjerna utgör en juridiskt bindande rättsakt. Det bekräftas av en utredning av partsavsikten,
som är det enda avgörande kriteriet i folkrätten vid fastställande av den eventuella förekomsten av bindande rättsverkningar.
I förevarande fall framgår avsikten att inte ingå ett bindande avtal redan av riktlinjernas ordalydelse. Härvid är det avgörande
att det i punkt 7 i riktlinjerna närmare anges att de skall tillämpas fakultativt eller att den omständigheten att den praxis
som parterna på detta sätt avser att införa beskrivs med de engelska orden ”should” och ”will” snarare än ”shall”.
Denna avsikt framgår vidare av vissa aspekter av riktlinjernas struktur, såsom avsaknaden i riktlinjerna av avslutande klausuler
om undertecknande, när de skall träda i kraft, möjligheter att ändra eller frånträda riktlinjerna, eller tvistlösning.
Nämnda avsikt framgår slutligen även av en undersökning av det sammanhang i vilket riktlinjerna ingicks. Kommissionen har
härvid anfört att antagande av fördrag eller andra juridiskt bindande rättsakter varken kan göras inom ramen för det transatlantiska
ekonomiska partnerskapet eller inom ramen för handlingsplanen, under det att en översikt av de diskussioner som förts tyder
på att parterna absolut inte avsåg att skapa ”rättigheter och skyldigheter”. Riktlinjerna har inte heller meddelats Förenta
staternas representanthus, vilket dock krävs beträffande ett bindande folkrättsligt avtal.
Enligt kommissionen följer det dessutom av domstolens rättspraxis att kommissionen endast saknar behörighet att ingå folkrättsliga
avtal av bindande karaktär (domen i det ovannämnda målet Frankrike mot kommissionen).
Kommissionen har härav dragit slutsatsen att den var behörig att tillsammans med de amerikanska myndigheterna anta riktlinjerna,
eftersom de endast utgör ett samarbetsavtal utan bindande rättsverkningar.
Domstolens bedömning
Som första grund har den franska regeringen begränsat sig till att göra gällande att riktlinjerna i enlighet med bestämmelserna
i artikel 300 EG skulle ha antagits av rådet och inte av kommissionen, eftersom de enligt denna regering utgör ett avtal med
bindande verkan.
Den franska regeringen har däremot inte påstått att en rättsakt av sådan beskaffenhet som riktlinjerna omfattas av rådets
exklusiva behörighet, om den inte är bindande. Det ankommer inte på domstolen att utvidga föremålet för den talan som har
väckts i målet.
Förevarande dom skall emellertid inte tolkas så, att den innebär ett stöd för kommissionens argument att den omständigheten
att en rättsakt såsom riktlinjerna inte har bindande verkan är tillräcklig för att tilldela nämnda institution behörighet
att anta sådana rättsakter. För fastställandet av villkor för antagandet av en sådan rättsakt krävs, eftersom det i förevarande
fall rör sig om en rättsakt som är avsedd att minska risken för spänningar på grund av förekomsten av tekniska hinder för
handel med varor, att hänsyn tas till fördelningen av behörighet och jämvikten mellan institutionerna som föreskrivs i fördraget
på området för den gemensamma handelspolitiken.
Det skall dessutom även påpekas att såväl det transatlantiska ekonomiska partnerskapet som handlingsplanen har godkänts av
rådet, under det att det framgår av meddelandet av den 9 april 2002 från kommissionen till den kommitté som inrättats i enlighet
med artikel 133.3 EG att nämnda kommitté vid upprepade tillfällen av kommissionens avdelningar informerats om förhandlingarna
om utarbetandet av riktlinjer.
Mot bakgrund av det ovanstående skall det påpekas att, såsom kommissionen med fog har anfört, partsavsikten i princip är det
avgörande kriteriet vid fastställandet av huruvida riktlinjerna är bindande.
I förevarande fall framgår, såsom generaladvokaten har angivit i punkterna 56 och 57 i sitt förslag till avgörande, denna
avsikt tydligt av själva ordalydelsen i riktlinjerna. I punkt 7 i riktlinjerna anges nämligen att nämnda handling har till
syfte att fastställa riktlinjer som lagstiftarna från Förenta staternas regering och kommissionens avdelningar ”har för avsikt
att tillämpa fakultativt”. Under dessa omständigheter och utan att det är nödvändigt att utreda betydelsen i förekommande
fall av uttrycken ”should” och ”will” i stället för ”shall” i ett folkrättsligt avtal som har ingåtts av gemenskapen, följer
det av ovannämnda precisering att parterna, vid antagandet av riktlinjerna, inte hade för avsikt att ingå ett avtal som medför
rättsligt bindande förpliktelser.
Att parterna inte hade för avsikt att ingå avtal om bindande förpliktelser bekräftas dessutom av att de under förhandlingarna
rörande riktlinjerna vid ett flertal tillfällen uttryckligen upprepade denna ståndpunkt, vilket har påpekats av kommissionen
och inte emotsagts av den franska regeringen.
Härav följer att riktlinjerna inte utgör ett bindande avtal och således inte omfattas av artikel 300 EG.
Av det ovanstående följer att talan inte kan vinna bifall på den första grunden.
Den andra grunden
Som andra grund har den franska regeringen anfört att riktlinjerna strider mot fördraget i den del som de utgör hinder för
utövandet av kommissionens exklusiva förslagsrätt inom ramen för gemenskapens lagstiftningsförfarande och på så vis påverkar
detta lagstiftningsförfarande i dess helhet.
Riktlinjerna skall beaktas av kommissionen inom ramen för det lagstiftningsförfarande som ankommer på denna institution och
begränsar således dess förslagsrätt.
Vidare får denna begränsning av kommissionens förslagsrätt följder för gemenskapens lagstiftningsförfarande i dess helhet,
eftersom arten av de förslag som kommissionen lägger fram påverkar rådets handlingsutrymme, bland annat på grund av att rådet
endast enhälligt kan avvika från de förslag som lagts fram.
För det första skall det erinras om att det inom ramen för den första grunden har fastslagits att riktlinjerna inte är bindande.
Härav följer bland annat, till skillnad från vad den franska regeringen har anfört, att riktlinjerna inte kan innebära förpliktelser
för kommissionen när den utövar sin initiativrätt.
För det andra, såsom kommissionen och Förenade kungarikets regering med fog har gjort gällande, medför den exklusiva initiativrätten
möjligheter att dessförinnan inhämta synpunkter och information som anses vara nödvändig innan förslaget läggs fram. Det kan
följaktligen inte påstås att den omständigheten att en rättsakt såsom riktlinjerna ger sådana möjligheter i sig innebär att
utövandet av kommissionens initiativrätt påverkas.
Av det ovanstående följer att talan inte kan vinna bifall på den andra grunden.
Eftersom talan inte kan vinna bifall på någon av grunderna, skall talan ogillas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att Republiken Frankrike skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Frankrike
har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
följande dom:
1)
Talan ogillas.
2)
Republiken Frankrike skall ersätta rättegångskostnaderna.
Skouris
Jann
Timmermans
Gulmann
Cunha Rodrigues
La Pergola
Puissochet
Schintgen
Macken
Colneric
von Bahr
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 23 mars 2004.
R. Grass
V. Skouris
Justitiesekreterare
Ordförande
–
Rättegångsspråk: franska.