CELEX: 61993TJ0554
Annullationssøgsmål
Erstatningssøgsmål
Ansvar uden for kontraktforhold
Mælk
Tillægsafgift
Referencemængde
Producenter, der har påtaget sig en ikke-markedsførings- eller omstillingsforpligtelse
Erstatning
Forordning (EØF) nr. 2187/93
Retsvirkninger
Formaliteten
Forældelse

Faktiske omstaendigheder og retlig baggrund
1 I 1977 udstedte Raadet med henblik paa at nedbringe en overproduktion af maelk inden for Faellesskabet forordning (EOEF) nr. 1078/77 af 17. maj 1977 om indfoerelse af en praemieordning for ikke-markedsfoering af maelk og mejeriprodukter og for omstilling af malkekvaegsbesaetninger (EFT L 131, s. 1). Ved forordningen blev producenterne tilbudt en praemie for at paatage sig at undlade at markedsfoere maelk i en periode paa fem aar eller at omstille besaetningerne.
2 Sagsoegerne, der er maelkeproducenter i Det Forenede Kongerige og i Irland, indgik saadanne forpligtelser, som udloeb henholdsvis den 11. marts 1984 og den 13. maj 1985.
3 I 1984 udstedte Raadet for at raade bod paa en fortsat overproduktion forordning (EOEF) nr. 856/84 af 31. maj 1984 (EFT L 90, s. 10) om aendring af Raadets forordning (EOEF) nr. 804/68 af 27. juni 1968 om den faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter (EFT 1968 I, s. 169). Ved den nye artikel 5c i forordningen blev der indfoert en »tillaegsafgift« paa de maengder maelk, som producenterne leverer, og som overstiger en »referencemaengde«.
4 Ved Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 13, herefter »forordning nr. 857/84«) blev referencemaengden for hver enkelt producent fastsat paa grundlag af den produktion, der var leveret i et referenceaar, nemlig kalenderaaret 1981, idet medlemsstaterne dog kunne vaelge kalenderaaret 1982 eller kalenderaaret 1983. Forordningen blev suppleret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1371/84 af 16. maj 1984 om gennemfoerelsesbestemmelserne for den tillaegsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 (EFT L 132, s. 11, herefter »forordning nr. 1371/84«).
5 Sagsoegernes ikke-markedsfoerings- eller omstillingsforpligtelser daekkede disse referenceaar. Da de ikke havde produceret maelk i de paagaeldende aar, kunne de ikke faa tildelt en referencemaengde og saaledes heller ikke markedsfoere maelk, der var fritaget for tillaegsafgiften.
6 Ved domme af 28. april 1988 i sagerne Mulder (sag 120/86, Sml. s. 2321, herefter »Mulder I-dommen«) og Von Deetzen (sag 170/86, Sml. s. 2355) fastslog Domstolen, at forordning nr. 857/84, som suppleret ved forordning nr. 1371/84, er ugyldig som foelge af en tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
7 Med henblik paa at opfylde disse domme udstedte Raadet forordning (EOEF) nr. 764/89 af 20. marts 1989 om aendring af forordning (EOEF) nr. 857/84 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter (EFT L 84, s. 2, herefter »forordning nr. 764/89«). I medfoer af denne aendringsforordning fik de producenter, der havde indgaaet ikke-markedsfoerings- eller omstillingsforpligtelser, tildelt en »saerlig« referencemaengde (ogsaa kaldet »kvote«). Disse producenter kaldes »SLOM I-producenter«.
8 Tildelingen af en saerlig referencemaengde var undergivet flere betingelser. Visse af disse betingelser blev kendt ugyldige af Domstolen ved domme af 11. december 1990 i sagerne Spagl (sag C-189/89, Sml. I, s. 4539) og Pastaetter (sag C-217/89, Sml. I, s. 4585).
9 Paa baggrund af disse domme udstedte Raadet forordning (EOEF) nr. 1639/91 af 13. juni 1991 om aendring af forordning (EOEF) nr. 857/84 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 omhandlede afgift for maelk og mejeriprodukter (EFT L 150, s. 35, herefter »forordning nr. 1639/91«), hvorved de beroerte producenter fik tildelt en saerlig referencemaengde. Disse producenter kaldes »SLOM II-producenter«.
10 En af de producenter, som stod bag det soegsmaal, der foerte til, at forordning nr. 857/84 blev kendt ugyldig, havde i mellemtiden sammen med andre producenter anlagt erstatningssoegsmaal mod Raadet og Kommissionen med paastand om erstatning for de tab, de havde lidt som foelge af, at de ikke havde faaet tildelt en referencemaengde i medfoer af forordningen.
11 Ved dom af 19. maj 1992 i de forenede sager C-104/89 og C-37/90, Mulder m.fl. mod Raadet og Kommissionen (Sml. I, s. 3061, herefter »Mulder II-dommen« eller »Mulder II-sagen«), fastslog Domstolen, at Faellesskabet er ansvarligt for de paagaeldende tab. Den gav parterne en frist paa et aar til at indgaa en aftale om erstatningens stoerrelse. Da der ikke blev opnaaet enighed mellem parterne, blev sagen genoptaget, saaledes at Domstolen i den dom, hvorved sagen vil blive afsluttet, kan fastsaette kriterierne for fastsaettelsen af det lidte tab.
12 Det fremgaar af Mulder II-dommen, at enhver producent, der har vaeret forhindret i at markedsfoere maelk, alene fordi han har paataget sig en ikke-markedsfoerings- eller omstillingsforpligtelse, i princippet har krav paa erstatning for de herved lidte tab.
13 Paa baggrund af det store antal beroerte producenter og i betragtning af vanskelighederne ved at forhandle individuelle loesninger offentliggjorde Raadet og Kommissionen den 5. august 1992 meddelelse 92/C 198/04 (EFT C 198, s. 4, herefter »meddelelsen« eller »meddelelsen af 5. august«). Efter heri at have redegjort for, hvad Mulder II-dommen indebaerer, tilkendegav institutionerne med henblik paa at give dommen fuld virkning, at de ville vedtage de praktiske regler for betaling af erstatning til de paagaeldende producenter. Indtil vedtagelsen af de omhandlede regler forpligtede institutionerne sig til over for enhver producent, der havde krav paa erstatning, at give afkald paa at paaberaabe sig foraeldelsen i henhold til EOEF-statutten for Domstolen. Forpligtelsen var dog betinget af, at retten til erstatning ikke var foraeldet paa tidspunktet for offentliggoerelsen af meddelelsen eller paa det tidspunkt, hvor producenten havde rettet henvendelse til en af institutionerne. Endelig forsikrede institutionerne producenterne om, at deres rettigheder ikke ville blive beroert af, at de ikke rettede henvendelse til institutionerne fra tidspunktet for offentliggoerelsen af meddelelsen og frem til vedtagelsen af de praktiske regler for betaling af erstatningen.
14 I fortsaettelse af meddelelsen af 5. august udstedte Raadet forordning (EOEF) nr. 2187/93 af 22. juli 1993 om tilbud om erstatning til visse producenter af maelk og mejeriprodukter, som midlertidigt har vaeret forhindret i at udoeve deres virksomhed (EFT L 196, s. 6, herefter »forordning nr. 2187/93«). Forordningen hjemler et tilbud om en fast erstatning til de producenter, der har faaet tildelt saerlige referencemaengder i henhold til forordning nr. 764/89 og nr. 1639/91.
15 I henhold til artikel 8 i forordning nr. 2187/93 tilbydes erstatningen kun for den periode, for hvilken retten til erstatning ikke er foraeldet. Datoen for afbrydelsen af foraeldelsen paa fem aar efter artikel 43 i Domstolens statut er datoen for kravets fremsaettelse over for en af Faellesskabets institutioner eller datoen for registreringen af et soegsmaal for Domstolen eller senest den 5. august 1992, dvs. datoen for offentliggoerelsen af ovennaevnte meddelelse [artikel 8, stk. 2, litra a)]. Erstatningsperioden begynder fem aar forud for datoen for afbrydelsen af foraeldelsen og ophoerer paa det tidspunkt, hvor producenten fik tildelt en saerlig referencemaengde i medfoer af forordning nr. 764/89 og 1639/91.
16 Ifoelge artikel 14, stk. 4, i forordning nr. 2187/93 indebaerer en accept af tilbuddet et afkald paa enhver form for yderligere krav mod faellesskabsinstitutionerne for det omtvistede tab.
Retsforhandlinger og parternes paastande
17 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 29. oktober 1993 har Mary Aharn og 588 andre sagsoegere, heriblandt Alfred Thomas Edward Saint og Christopher Murray, anlagt sag med paastand om annullation af artikel 8, stk. 2, litra a), og artikel 14, stk. 4, i forordning nr. 2187/93, og om, at Faellesskabet tilpligtes at betale erstatning for de tab, de har lidt som foelge af, at de har vaeret forhindret i at udoeve deres virksomhed i medfoer af forordning nr. 857/84, som suppleret ved forordning nr. 1371/84.
18 Den 22. december 1993 indgav Abbott Trust og 314 andre sagsoegere i naervaerende sag en begaering om foreloebige forholdsregler med henblik paa at opnaa udsaettelse af gennemfoerelsen af artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2187/93 i tre uger fra datoen for afsigelsen af kendelse i sagen Jones m.fl. mod Raadet og Kommissionen (sag T-555/93 R), hvori der var fremsat begaering om udsaettelse af gennemfoerelsen af forordning nr. 2187/93, navnlig forordningens artikel 8 og artikel 14, stk. 4, eller i to maaneder efter modtagelsen af det i denne forordning hjemlede tilbud om erstatning, alt efter hvilken af disse perioder der maatte blive den laengste. Ved Rettens praesidents kendelse af 12. januar 1994 i sagen Abbott Trust m.fl. mod Raadet og Kommissionen (sag T-554/93 R, Sml. II, s. 1) blev begaeringen taget til foelge. Sagen om foreloebige forholdsregler (sag T-555/93 R) blev afsluttet ved Rettens praesidents kendelse af 1. februar 1994 (sagerne T-278/93 R og T-555/93 R, T-280/93 R og T-541/93 R, Jones m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. II, s. 11), idet begaeringen om foreloebige forholdsregler ikke blev taget til foelge.
19 Henholdsvis den 27. og den 25. januar 1994 fremsatte de nationale myndigheder paa Raadets og Kommissionens vegne og for disses regning tilbud om erstatning til Saint og Murray i overensstemmelse med forordning nr. 2187/93.
20 Ved kendelse af 30. august 1994 er det tilladt Kommissionen, der alene er sagsoegt for saa vidt angaar erstatningspaastanden, at intervenere i annullationssoegsmaalet til stoette for Raadets paastande.
21 Da alle andre sagsoegere end Saint og Murray har haevet sagen, er denne blevet slettet af registeret for deres vedkommende ved kendelser af 8. juni (586 sagsoegere) og 10. november 1995 (1 sagsoeger).
22 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Foerste Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Parterne har afgivet mundtlige indlaeg i retsmoedet den 21. maj 1996.
23 Sagsoegerne har nedlagt foelgende paastande:
- Artikel 8, stk. 2, litra a), og artikel 14, stk. 4, i forordning nr. 2187/93 annulleres.
- Faellesskabet tilpligtes at betale en erstatning paa 18 403 ECU til Saint og paa 9 342,497 ECU til Murray, forrentet med 8% p.a. fra den 19. maj 1992, beregnet i overensstemmelse med den metode, der er fastsat i artikel 6 og 11 i forordning nr. 2187/93, paa grundlag af hele den periode, hvor de var forhindret i at markedsfoere maelk.
- Subsidiaert: Faellesskabet tilpligtes at betale en erstatning paa 6 658 ECU til Saint og paa 4 306,626 ECU til Murray, beregnet i overensstemmelse med forordning nr. 2187/93 alene paa grundlag af den heri fastsatte periode.
- De sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
24 Raadet har som sagsoegt nedlagt foelgende paastande:
- Annullations- og erstatningssoegsmaalet afvises; subsidiaert: Raadet frifindes.
- Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
25 Kommissionen, der er interveneret til stoette for Raadets paastande for saa vidt angaar annullationssoegsmaalet, og er sagsoegt for saa vidt angaar erstatningssoegsmaalet, har nedlagt foelgende paastande:
- Annullations- og erstatningssoegsmaalet afvises, subsidiaert frifindes Raadet.
- Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Annullationspaastanden
26 Sagsoegerne har fremfoert tre anbringender til stoette for annullationspaastanden, idet de har gjort gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af artikel 43 i statutten for Domstolen, en tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og en tilsidesaettelse af lighedsprincippet.
27 Raadet har, stoettet af intervenienten, Kommissionen, gjort gaeldende, at annullationspaastanden boer afvises, og i det hele bestridt sagsoegerens anbringender.
Formaliteten
28 Raadet har fremfoert to anbringender til stoette for afvisningspaastanden. Det goer som det foerste anbringende gaeldende, at forordning nr. 2187/93 ikke beroerer sagsoegerne umiddelbart og individuelt. Det andet anbringende gaar ud paa, at forordningen ikke kan anfaegtes af producenterne i deres egenskab af modtagere af et tilbud om erstatning.
29 Kommissionen har i sit indlaeg stoettet Raadets paastande uden dog at fremfoere selvstaendige anbringender.
30 Der skal foerst tages stilling til det andet anbringende til stoette for afvisningspaastanden, idet undersoegelsen af den anfaegtede retsakts virkninger logisk boer gaa forud for behandlingen af spoergsmaalet om, hvorvidt retsakten beroerer sagsoegerne umiddelbart og individuelt.
Virkningerne af den anfaegtede retsakt
- Parternes argumentation
31 Raadet goer, stoettet af Kommissionen, gaeldende, at forordning nr. 2187/93 ikke udgoer en retsakt, der kan goeres til genstand for en domstolsproevelse. Den har ikke nogen bindende virkninger, idet den ikke aendrer producenternes retsstilling, uden at de giver samtykke hertil.
32 Kommissionen har tilfoejet, at man valgte den loesning at give SLOM-producenterne et uforpligtende forligstilbud ved en forordning, fordi det ville vaere vanskeligt at forhandle med hver enkelt producent om et individuelt forlig. Den har under henvisning til Domstolens kendelse af 17. maj 1989 i sagen Italien mod Kommissionen (sag 151/88, Sml. s. 1255) og Rettens dom af 13. december 1990 i sagen Prodifarma m.fl. mod Kommissionen (sag T-116/89, Sml. II, s. 843) understreget, at der ikke gaelder nogen retlig forpligtelse til at acceptere tilbuddet, der, saa laenge det ikke er accepteret, ikke har nogen indflydelse paa behandlingen af de allerede anlagte retssager.
33 Tilbuddet har samme indhold som et forligsforslag, som Faellesskabet kunne have fremsat direkte over for den enkelte producent. Forordningen er blot et middel til at fremsaette tilbuddet. Den angiver udelukkende den metode, som Faellesskabet paatog sig at foelge, saafremt tilbuddet blev accepteret (Domstolens kendelse af 8.3.1991, sagerne C-66/91 og C-66/91 R, Emerald Meats mod Kommissionen, Sml. I, s. 1143). Forordningsformen blev valgt, fordi den understreger alvoren bag institutionernes holdning. De eneste bindende bestemmelser i forordningen, nemlig bestemmelserne om de myndigheder, der er kompetente til at handle paa Faellesskabets vegne, og bestemmelserne om de oekonomiske konsekvenser af en accept af tilbuddet, er ikke genstand for soegsmaalet.
34 Kommissionen konkluderer, at det efter retspraksis (Domstolens dom af 31.3.1971, sag 22/70, Kommissionen mod Raadet, Sml. 1971, s. 41, org. ref.: Rec. s. 263) er indholdet af en retsakt og ikke dennes form, der afgoer, om den kan goeres til genstand for et soegsmaal. En gennemgang af forordning nr. 2187/93 viser, at det tilbud, der er hjemlet i forordningen, ikke adskiller sig fra et forligstilbud, som en institution fremsaetter direkte over for en producent. Da vilkaarene i et saadant tilbud ikke kan goeres til genstand for soegsmaal, gaelder det samme for forordningens bestemmelser, som er af samme karakter.
35 Sagsoegerne har anfoert, at de fleste SLOM-producenter efter omstaendighederne ikke har noget andet valg end at acceptere det tilbud, der er givet i medfoer af forordning nr. 2187/93. Kommissionen har ifoelge sagsoegerne selv erkendt, at en forordning kan goeres til genstand for soegsmaal, hvis den foreskriver en bindende ordning uden at give nogen form for valgmulighed. Under disse betingelser boer sagen antages til realitetsbehandling.
- Rettens bemaerkninger
36 Kun retsakter, der har bindende retsvirkninger, som kan beroere sagsoegerens interesser gennem en vaesentlig aendring af hans retsstilling, kan goeres til genstand for et annullationssoegsmaal (Domstolens dom af 11.11.1981, sag 60/81, IBM mod Kommissionen, Sml. s. 2639, praemis 9, Rettens kendelse af 30.11.1992, sag T-36/92, SFEI m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2479, praemis 38, og af 21.10.1993, sagerne T-492/93 og T-492/93 R, Nutral mod Kommissionen, Sml. II, s. 1023, praemis 24, og Rettens dom af 22.10.1996, sag T-154/94, Comité des salines de France og Compagnie des salins du Midi et des salines de l'Est mod Kommissionen, Sml. II, s. 1377, praemis 37).
37 I det foreliggende tilfaelde fremgaar det klart af fjerde betragtning til forordning nr. 2187/93 og af forordningens artikel 1, 8 og 14 laest i sammenhaeng, at forordningen indfoerer en ordning med tilbud om erstatning til SLOM I- og SLOM II-producenterne. Der anvendes saaledes i fjerde betragtning og i artikel 8 og 14 ordet »tilbud«, formuleringerne »erstatningen tilbydes kun ...« og »erstatningen tilbydes«, samt udtrykket »tilbud om erstatning«. Det fremgaar ligeledes af fjerde betragtning og navnlig af forordningens artikel 11, at der er tale om faste tilbud, idet de beregnes uden hensyntagen til de tab, der konkret er lidt, eller til den enkelte producents naermere situation. Producenterne har en frist paa to maaneder til at acceptere tilbuddet. En accept af tilbuddet indebaerer et afkald paa enhver form for yderligere krav mod institutionerne for det lidte tab (artikel 14, stk. 4). Hvis tilbuddet derimod ikke accepteres, er det ikke laengere bindende for institutionerne (artikel 14, stk. 3), men producenterne vil fortsat have mulighed for at anlaegge en erstatningssag mod Faellesskabet.
38 Som anfoert af Raadet giver forordning nr. 2187/93 saaledes blot hjemmel til, at der gives de maelkeproducenter, der har lidt tab som foelge af anvendelsen af forordning nr. 857/84, et tilbud om erstatning for den i henhold til artikel 8 fastsatte periode. Reglerne om dette faste tilbud giver naermere bestemt producenterne mulighed for at kraeve, at de faar tilbuddet, og der gives dem en frist paa to maaneder til at acceptere tilbuddet. Det foelger af tilbuddets karakter, at en accept heraf har visse konsekvenser, idet en saadan accept indebaerer et afkald paa enhver form for yderligere krav mod institutionerne. Det er imidlertid overladt til producenterne at vurdere, om de vil acceptere tilbuddet.
39 Saafremt en producent ikke accepterer tilbuddet, forbliver han i noejagtig samme situation, som hvis den omhandlede forordning ikke var blevet udstedt, idet han bevarer retten til at anlaegge et erstatningssoegsmaal i medfoer af EF-traktatens artikel 178 og 215.
40 Det fremgaar saaledes af den anfaegtede forordnings indhold, at Raadet i realiteten har givet de producenter, der havde ret til erstatning, en yderligere mulighed for at opnaa en saadan. Producenterne havde som naevnt allerede mulighed for at anlaegge en erstatningssag i medfoer af traktatens artikel 178 og 215. Da antallet af beroerte producenter (jf. ovenfor, praemis 13) ifoelge betragtningerne til forordning nr. 2187/93 udelukker, at der tages hensyn til den enkeltes individuelle situation, giver den anfaegtede retsakt dem mulighed for at opnaa den erstatning, de har ret til, uden at anlaegge erstatningssoegsmaal.
41 Forordning nr. 2187/93 har saaledes i relation til producenterne karakter af et forligsforslag, som producenterne selv vaelger, om de vil acceptere, og det udgoer et alternativ til en retslig loesning af tvisten. De beroerte producenters retsstilling paavirkes ikke negativt, idet den anfaegtede retsakt ikke begraenser deres rettigheder. Den giver tvaertimod blot en yderligere mulighed for at opnaa en erstatning.
42 Artikel 8 og 14 i forordning nr. 2187/93, som sagsoegernes annullationspaastand saerligt er rettet mod, fastsaetter blot den periode, for hvilken der tilbydes en erstatning, og konsekvenserne af en accept af tilbuddet. Da det imidlertid er frivilligt, om man vil acceptere tilbuddet, afgoer hver enkelt producent, der har modtaget et forligsforslag, selv, om de paagaeldende bestemmelsers virkninger indtraeder.
43 Under disse omstaendigheder, og naar henses til retspraksis vedroerende retsakter, der alene giver udtryk for en institutions hensigt (Domstolens dom af 27.9.1988, sag 114/86, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, Sml. s. 5289, praemis 12 og 13), finder Retten, at forordning nr. 2187/93, for saa vidt som den hjemler et tilbud til producenterne, ikke er en retsakt, som producenterne kan anfaegte ved et annullationssoegsmaal.
44 Bortset fra tilbuddet om erstatning og betingelserne herfor, har forordning nr. 2187/93 ingen retsvirkninger i forhold til producenterne. De bestemmelser i forordningen, der ikke vedroerer tilbuddet om erstatning og betingelserne herfor, finder nemlig kun anvendelse paa de nationale myndigheder.
45 Annullationspaastanden maa herefter afvises, uden at det er fornoedent at undersoege det foerste anbringende til stoette for afvisningspaastanden.
Erstatningspaastandene
46 Sagsoegerne har principalt nedlagt paastand om, at Faellesskabet paa grundlag af traktatens artikel 215 doemmes til at betale erstatning for de tab, de mener at have lidt. Disse tab er beregnet efter den i forordning nr. 2187/93 fastsatte beregningsmetode for hele den periode, hvor sagsoegerne var forhindret i at producere, og ikke blot for den periode, som der tages hensyn til i forordningen. Saint kraever en erstatning paa 18 403 ECU og Murray en erstatning paa 9 342,497 ECU, forrentet med 8% p.a. fra datoen for afsigelsen af Mulder II-dommen.
47 Sagsoegerne paastaar subsidiaert Faellesskabet doemt til at betale den erstatning, der foelger af en anvendelse af forordning nr. 2187/93, saaledes som den blev vedtaget.
48 Institutionerne paastaar erstatningspaastandene afvist.
49 Saint har i sin replik aendret det kraevede erstatningsbeloeb under paaberaabelse af en fejl ved anvendelsen af beregningskriterierne i forordning nr. 2187/93. Han kraever herefter principalt 30 686 ECU og subsidiaert 12 052,12 UKL. Murray har aendret beloebet i sin subsidiaere paastand til 4 724,27 IRL.
50 De to sagsoegere har under henvisning til nogle sagkyndige erklaeringer anfoert, at deres reelle tab overstiger de kraevede beloeb. Saint's tab haevdes at vaere paa 43 301 UKL og Murray's paa 17 781 IRL.
Formaliteten
Parternes argumentation
51 Raadet har gjort gaeldende, at erstatningspaastandene boer afvises, da de ikke opfylder kravene i procesreglementet. I forbindelse med et erstatningssoegsmaal skal sagsoegeren i staevningen give naermere oplysninger om stoerrelsen af det lidte tab og fremkomme med de fornoedne beviser herfor. I det foreliggende tilfaelde skulle sagsoegerne ogsaa redegoere for de andre indtaegter, som de havde i den periode, hvor de var forhindret i at producere maelk.
52 Kommissionen har anfoert, at sagsoegerne skal godtgoere, at der er aarsagsforbindelse mellem institutionernes retsakt og de lidte tab. De har imidlertid blot fremfoert nogle oplysninger paa grundlag af forordning nr. 2187/93. Deres paastande boer afvises fra realitetsbehandling, da sagsoegerne ikke har paavist saerlige omstaendigheder, der har gjort det umuligt at opgoere de faktiske tab (Rettens dom af 10.7.1990, sag T-64/89, Automec mod Kommissionen, Sml. II, s. 367, praemis 73-76). Desuden er de i replikken anfoerte tab baseret paa sagsoegernes egne beregninger, og sagsoegerne har intet oplyst om den fulgte metode.
53 Sagsoegerne har bestridt, at erstatningspaastandene boer afvises som paastaaet af Raadet og Kommissionen. De finder, at staevningen opfyldte kravene i procesreglementets artikel 44, idet den indeholdt en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene. De har til stoette for replikken fremlagt en raekke nye beviser, herunder nogle sagkyndige rapporter.
Rettens bemaerkninger
54 I henhold til procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), skal staevningen indeholde oplysning om soegsmaalets genstand og en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene.
55 Spoergsmaalet om, hvorvidt staevningen i denne sag opfyldte kravene i den naevnte bestemmelse, kan ikke behandles uden hensyntagen til de saerlige omstaendigheder i sagen om maelkekvoterne. Staevningen sigter mod, at sagsoegerne opnaar en erstatning for de tab, de har lidt i deres egenskab af maelkeproducenter som foelge af anvendelsen af forordning nr. 857/84.
56 Det fremgaar af sagens akter, at sagsoegerne har modtaget nogle tilbud om erstatning under sagens behandling, dateret den 27. og den 25. januar 1994, fra de kompetente nationale myndigheder paa Raadets og Kommissionens vegne og for disses regning inden for rammerne af forordning nr. 2187/93. Faellesskabets hensigt med denne retsakt er at yde erstatning til de producenter, som opfylder de betingelser, der er fastlagt i Mulder II-dommen (jf. ovenfor, praemis 13 og 14). Det maa derfor paa dette stadium - uden at der herved er taget stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt den omhandlede forordning kan anvendes efter de af sagsoegerne anfoerte kriterier, idet dette spoergsmaal henhoerer under realiteten - fastslaas, at institutionerne har anerkendt, at sagsoegerne opfylder de i forordningen opstillede betingelser, for saa vidt som de har lidt et tab som foelge af, at de ulovligt har vaeret forhindret af Faellesskabet i at levere maelk.
57 Den i staevningen indeholdte paastand om, at der foreligger et tab, som skyldes en retsakt fra institutionerne, er herved tilstraekkelig til at opfylde kravene i procesreglementet, naar henses til det tilbud om erstatning, der var givet sagsoegerne paa de sagsoegtes vegne og for deres regning. I oevrigt har den kortfattede staevning ikke forhindret Raadet og Kommissionen i at forsvare deres interesser paa effektiv maade.
58 Desuden kan angivelsen af de paaberaabte retlige anbringender vaere meget kortfattet i staevningen, forudsat at sagsoegeren - som i det foreliggende tilfaelde (jf. nedenfor, praemis 101) - fremkommer med alle fornoedne oplysninger under sagen (Domstolens dom af 14.5.1975, sag 74/74, CNTA mod Kommissionen, Sml. s. 533, praemis 4), f.eks. ved hjaelp af sagkyndige rapporter.
59 Det foelger heraf, at indholdet af staevningen i denne sag er tilstraekkeligt til at opfylde kravene i procesreglementet, og at erstatningspaastandene derfor boer antages til realitetsbehandling.
60 Retten skal herefter paa baggrund af sagsoegernes principale og subsidiaere paastande foerst undersoege spoergsmaalet, om der foreligger et erstatningskrav paa grundlag af traktatens artikel 215, og omfanget heraf. Det skal dernaest undersoeges, om der bestaar et erstatningskrav saerlig paa grundlag af forordning nr. 2187/93, og der skal endelig tages stilling til erstatningens stoerrelse.
Spoergsmaalet, om der foreligger et erstatningskrav paa grundlag af traktatens artikel 215, og omfanget heraf
Spoergsmaalet, om der foreligger et erstatningskrav
61 Sagsoegerne paaberaaber sig de tab, de har lidt i hele den periode, hvor de var forhindret i at markedsfoere maelk i medfoer af forordning nr. 857/84.
62 De sagsoegte bestrider rigtigheden af de paaberaabte tab.
63 For saa vidt angaar de rejste erstatningskrav bemaerkes, at det fremgaar af Mulder II-dommen, at Faellesskabet er erstatningsansvarligt over for hver enkelt producent, der har lidt et erstatteligt tab som foelge af, at han har vaeret forhindret i at levere maelk i medfoer af forordning nr. 857/84, hvilket institutionerne har anerkendt i deres meddelelse af 5. august (punkt 1 og 3).
64 Paa baggrund af de fremlagte dokumenter, der ikke er blevet bestridt af de sagsoegte, maa det fastslaas, at sagsoegerne befinder sig i den situation, der er omhandlet i meddelelsen. Eftersom de havde indgaaet ikke-markedsfoeringsforpligtelser i henhold til forordning nr. 1078/77, var de forhindret i at genoptage markedsfoeringen af maelk efter udloebet af forpligtelserne som foelge af anvendelsen af forordning nr. 857/84.
65 I oevrigt har de kompetente nationale myndigheder henholdsvis den 27. og den 25. januar 1994 paa Raadets og Kommissionens vegne og for disses regning givet sagsoegerne tilbud om erstatning af de lidte tab i medfoer af forordning nr. 2187/93.
66 Under disse omstaendigheder har sagsoegerne krav paa, at de sagsoegte erstatter deres tab.
67 Fastsaettelsen af erstatningsbeloebet forudsaetter imidlertid, at erstatningskravets omfang fastlaegges, dvs. den periode, for hvilken der skal betales erstatning. Det skal saaledes undersoeges, om og i hvilket omfang sagsoegernes krav er foraeldet. Retten tager herved hensyn til de argumenter, parterne har fremfoert vedroerende dette spoergsmaal i forbindelse med annullationspaastanden.
Foraeldelse
- Parternes argumentation
68 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at foraeldelsesfristen i artikel 43 i Domstolens statut foerst begyndte at loebe den 28. april 1988, som er datoen for afsigelsen af Mulder I-dommen, hvorved forordning nr. 857/84 blev kendt ugyldig. Deres krav er derfor ikke foraeldet.
69 De paaberaaber sig Domstolens praksis (bl.a. dom af 27.1.1982, forenede sager 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 og 5/81, Birra Wuehrer m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 85, herefter »Birra Wuehrer I-dommen«, og af 13.11.1984, forenede sager 256/80, 257/80, 265/80, 267/80, 5/81, 51/81 og 282/82, Birra Wuehrer m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3693, herefter »Birra Wuehrer II-dommen«), hvorefter foraeldelsesfristen ikke kan begynde at loebe, foer alle de betingelser, som er en forudsaetning for erstatningspligten, er opfyldt. Dette udelukker imidlertid ifoelge sagsoegerne ikke, at foraeldelsesfristen kan begynde at loebe fra et senere tidspunkt end det tidspunkt, hvor tabet opstod. I oevrigt viser Domstolens seneste praksis, at foraeldelsesfristens begyndelsestidspunkt under visse omstaendigheder kan ligge ganske laenge efter tidspunktet for tabets indtraeden. I dom af 7. november 1985 i sagen Adams mod Kommissionen (sag 145/83, Sml. s. 3539, herefter »Adams-dommen«) udtalte Domstolen, at foraeldelsen ikke kan goeres gaeldende over for skadelidte, der foerst paa et senere tidspunkt har faaet kendskab til det forhold, der er aarsag til skaden, og derfor ikke inden foraeldelsesfristens udloeb har kunnet fremsaette sit krav.
70 Der maa ifoelge sagsoegerne vaere en formodning for, at en faellesskabsforordning som den, der forhindrede SLOM-producenterne i at genoptage maelkeproduktionen, er lovlig og bindende, saa laenge den ikke er kendt ugyldig af Domstolen. Alle de betingelser, som var en forudsaetning for erstatningspligten, var saaledes foerst opfyldt paa tidspunktet for afsigelsen af Mulder I-dommen. De personer, der har lidt tab som foelge af ugyldigheden af forordning nr. 857/84, har altsaa foerst paa dette tidspunkt faaet kendskab til, at betingelserne for et erstatningssoegsmaal mod Faellesskabet var opfyldt.
71 Sagsoegerne finder, at Raadet ikke heroverfor kan stoette ret paa, at Mulder I-dommen havde tilbagevirkende kraft fra tidspunktet for forordning nr. 857/84's ikrafttraeden. De understreger, at Raadet, selv om dommen havde virkning ex tunc, skulle vedtage en retsakt til opfyldelse af dommen og foerst gjorde dette et aar senere.
72 Det kan ifoelge sagsoegerne ikke antages, at producenterne, saaledes som det goeres gaeldende af de sagsoegte, skulle have anlagt soegsmaal for at afbryde foraeldelsen. Den eneste grund til, at de ikke anlagde soegsmaal, var, at de havde tillid til institutionerne, der ved ikke at goere foraeldelsen gaeldende over for sagsoegeren Heinemann i Mulder II-sagen havde givet dem det indtryk, at de havde givet afkald paa at goere en saadan indsigelse gaeldende.
73 Raadet har anfoert, at Domstolen i Birra Wuehrer II-dommen (praemis 22) understregede, at foraeldelsen ikke kan begynde at loebe fra datoen for ikrafttraedelsen af den retsakt, hvorved der raades bod paa ulovligheden af en tidligere retsakt. Det foelger heraf, at den dato, sagsoegerne argumenterer for, nemlig datoen for afsigelsen af Mulder I-dommen, heller ikke kan laegges til grund. Dette tidspunkt er nemlig blot et andet udtryk for tidspunktet for ikrafttraedelsen af de forordninger, hvorved der blev raadet bod paa ulovligheden af forordning nr. 857/84. Det fremgaar af fast retspraksis (Domstolens dom af 27.3.1980, forenede sager 66/79, 127/79 og 128/79, Salumi, Sml. s. 1237), at en dom, der afsiges i medfoer af traktatens artikel 177 - som Mulder I-dommen - fastslaar retstilstanden fra tidspunktet fra den omhandlede faellesskabsretsakts ikrafttraeden og ikke blot fra tidspunktet for dommens afsigelse. Det var saaledes fra tidspunktet for forordning nr. 857/84's ikrafttraeden ulovligt ikke at tildele de beroerte producenter referencemaengder.
74 Raadet goer gaeldende, at situationen i naervaerende sag er meget forskellig fra den situation, der foerte til Adams-dommen. I sidstnaevnte sag fik sagsoegeren foerst kendskab til den reelle aarsag til sit tab flere aar efter, at det opstod, efter udloebet af den normale foraeldelsesfrist. I naervaerende sag vidste sagsoegerne derimod fra tidspunktet for udloebet af deres ikke-markedsfoeringsforpligtelse, at de var forhindret i at producere maelk, og de var fra dette tidspunkt bekendt med grunden hertil, nemlig at de ikke fik tildelt en saerlig referencemaengde ved forordning nr. 857/84.
75 Raadet har endelig anfoert, at det ikke gjorde foraeldelsen gaeldende over for sagsoegeren Heinemann i Mulder II-sagen, fordi denne sagsoeger havde afbrudt foraeldelsen ved en skrivelse til institutionerne forud for sagens anlaeg.
76 Raadet goer saaledes gaeldende, at sagsoegernes krav er foraeldet for saa vidt angaar de tab, der er lidt inden den 5. august 1987, dvs. mere end fem faar forud for meddelelsen af 5. august.
77 Kommissionen har gjort gaeldende, at sagsoegerne kunne anlaegge sag fra det oejeblik, hvor det var blevet afvist at tildele dem en referencemaengde. Da et erstatningssoegsmaal er af selvstaendig karakter, var de berettigede til at anlaegge et saadant soegsmaal uden at behoeve at godtgoere, at den paagaeldende lovgivning var ugyldig (Domstolens dom i sagen CNTA mod Kommissionen, jf. ovenfor, Domstolens dom af 28.3.1979, sag 90/78, Granaria mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 1081, og af 4.10.1979, forenede sager 241/78, 242/78 og 245/78-250/78, DGV m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3017). Kommissionen bestrider sagsoegernes bemaerkning om, at producenterne, inden forordning nr. 857/84 blev kendt ugyldig, ikke vidste, at de kunne anlaegge et erstatningssoegsmaal. Kommissionen anfoerer, at hvis man foelger logikken i det paagaeldende argument, ville ingen anlaegge sag, medmindre en offentlig myndighed forinden har faaet kendt den retsakt, der er aarsag til et tab, ugyldig. Det fremgaar af fast retspraksis, at det ikke er en betingelse for anlaeggelse af et erstatningssoegsmaal, at der foreligger en dom om ugyldighed (Domstolens dom af 2.12.1971, sag 5/71, Zuckerfabrik Schoeppenstedt mod Raadet, Sml. 1971, s. 275, org. ref.: Rec. s. 975). Producenterne skulle derfor soerge for at forsvare deres rettigheder. Sagsoegerne toevede paa grund af de risici, der er forbundet med et sagsanlaeg, og prisen for denne toeven var, at tiden gik.
- Rettens bemaerkninger
78 Det er med henblik paa afgoerelsen af, i hvilket omfang kravene er foraeldet, noedvendigt foerst at fastsaette det tidspunkt, hvor tabene opstod, inden det fastlaegges, paa hvilket tidspunkt der er sket en afbrydelse af foraeldelsen.
79 Foraeldelsesfristen i henhold til artikel 43 i Domstolens statut kan ikke begynde at loebe, foer alle de betingelser, som er en forudsaetning for erstatningspligten, er opfyldt (Birra Wuehrer I-dommen, praemis 10).
80 Det er allerede fastslaaet, at disse betingelser i det foreliggende tilfaelde er opfyldt for sagsoegernes vedkommende (jf. ovenfor, praemis 66).
81 I modsaetning til, hvad sagsoegerne har gjort gaeldende, hoerte det ikke til de betingelser, som var en forudsaetning for erstatningspligten, at forordning nr. 857/84 blev kendt ugyldig. Da et erstatningssoegsmaal i medfoer af traktatens artikel 215, stk. 2, er et selvstaendigt soegsmaal i forhold til et annullationssoegsmaal, er det heller ikke nogen forudsaetning for et erstatningssoegsmaal, at den retsakt, der er aarsag til det lidte tab, er kendt ulovlig.
82 I det foreliggende tilfaelde blev det af sagsoegerne lidte tab direkte foraarsaget af en generel retsakt, nemlig forordning nr. 857/84. Tabet opstod saaledes paa det tidspunkt, hvor sagsoegerne efter udloebet af deres ikke-markedsfoeringsforpligtelser havde kunnet genoptage maelkeleverancerne, hvis det ikke var blevet afvist at give dem referencemaengder. Fra dette tidspunkt var betingelserne for et erstatningssoegsmaal mod Faellesskabet opfyldt.
83 Sagsoegernes argument om, at Raadet, selv om den dom, hvorved forordning nr. 857/84 blev kendt ugyldig, havde virkning ex tunc, skulle vedtage en retsakt til opfyldelse af dommen, kan ikke tiltraedes. Den paagaeldende retsakt vedroerer nemlig kun genoptagelsen af maelkeproduktionen. Den vedroerer paa ingen maade spoergsmaalet om erstatning til producenterne.
84 Der kan ikke stoettes ret paa Adams-dommen, idet omstaendighederne i denne sag var forskellige fra omstaendighederne i naervaerende sag. Sagsoegeren i Adams-sagen havde lidt tab, som med rimelighed kunne tilskrives en tredjemand, og tabene viste sig under omstaendigheder, hvor det ikke kunne formodes, at Faellesskabet var ansvarligt. I en saadan situation skal der tages hensyn til det tidspunkt, hvor sagsoegeren fik kendskab til det forhold, der er aarsag til skaden. Domstolen besluttede derfor, at foraeldelsen ikke kunne goeres gaeldende over for skadelidte, der foerst paa et senere tidspunkt har faaet kendskab til det forhold, der er aarsag til skaden, og ikke har haft rimelig tid til at reagere (Adams-dommen, praemis 50).
85 Som anfoert af Raadet og Kommissionen, foelger det desuden ikke af Adams-dommen, at foraeldelsesfristen foerst begynder at loebe fra det tidspunkt, hvor skadelidte faar kendskab til retsaktens ulovlighed. Domstolen understregede, at der skal laegges vaegt paa kendskabet til det forhold, der er aarsag til skaden, og ikke paa dets ulovlighed. I det foreliggende tilfaelde kunne sagsoegerne i det oejeblik, de blev forhindret i at levere maelk, ikke vaere i tvivl om, at denne situation skyldtes anvendelsen af en generel retsakt, nemlig forordning nr. 857/84.
86 Endelig kan sagsoegerne ikke stoette ret paa, at Raadet ikke gjorde foraeldelsen gaeldende over for sagsoegeren Heinemann i Mulder II-sagen. I denne sag havde den paagaeldende sagsoeger nemlig, som anfoert af Raadet, forinden afbrudt foraeldelsen ved hjaelp af en skrivelse til institutionerne.
87 Under disse omstaendigheder begyndte foraeldelsesfristen at loebe den dag, hvor sagsoegerne efter udloebet af deres ikke-markedsfoeringsforpligtelser blev forhindret i at genoptage maelkeleverancerne paa grund af afvisningen af at give dem en referencemaengde. Denne dato, som udgoer begyndelsestidspunktet for foraeldelsen, er for Saint's vedkommende den 1. april 1984, nemlig dagen for ikrafttraedelsen af forordning nr. 857/84, som laa senere end udloebet af Saint's ikke-markedsfoeringsforpligtelse. For Murray's vedkommende er datoen den 14. maj 1985, dvs. dagen efter udloebet af hans forpligtelse.
88 Med henblik paa fastsaettelsen af den periode, for hvilken der er indtraadt foraeldelse, bemaerkes, at de tab, som Faellesskabet skal erstatte, ikke blev foraarsaget oejeblikkeligt. Tabene opstod over en vis periode, saa laenge som sagsoegerne ikke kunne opnaa en referencemaengde og dermed ikke kunne levere maelk. Der er tale om fortsatte tab, som blev foroeget dagligt. Retten til erstatning daekker derfor flere paa hinanden foelgende perioder, som begynder hver dag, hvor det ikke var muligt at markedsfoere maelk. I forhold til datoen for afbrydelsen af foraeldelsen gaelder foraeldelsen efter artikel 43 i Domstolens statut derfor den periode, der ligger mere end fem aar forud for denne dato, uden at paavirke de rettigheder, der er opstaaet under senere perioder.
89 Det skal herefter med henblik paa afgoerelsen af, i hvilket omfang sagsoegernes rettigheder er foraeldet, fastlaegges, paa hvilken dato foraeldelsen blev afbrudt.
90 I overensstemmelse med artikel 43 i Domstolens statut blev foraeldelsen afbrudt af sagsoegerne den 29. oktober 1993, som er datoen for sagens anlaeg. Raadet og Kommissionen forpligtede sig imidlertid ved deres meddelelse af 5. august (punkt 2 og 3) - efter at Domstolen havde fastslaaet, at producenterne havde ret til en erstatning (jf. ovenfor, praemis 13) - over for de producenter, der har lidt tab som foelge af anvendelsen af forordning nr. 857/84, til ikke at goere foraeldelsen i henhold til artikel 43 i Domstolens statut gaeldende indtil udloebet af fristen for fremsaettelse af erstatningskrav, idet de naermere praktiske regler herfor skulle vedtages senere.
91 Disse regler blev vedtaget ved forordning nr. 2187/93. I medfoer af denne forordnings artikel 10, stk. 2, andet afsnit, udloeb den frivillige begraensning af institutionernes ret til at paaberaabe sig foraeldelsen den 30. september 1993 over for de producenter, som ikke havde fremsat et erstatningskrav inden for rammerne af forordningen. Det foelger af forordningens opbygning, at den paagaeldende frivillige begraensning i forhold til de producenter, der fremsatte et saadant krav, ophoerte ved udloebet af fristen for accept af det tilbud, der blev givet paa baggrund af det fremsatte krav.
92 Sagsoegerne fremsatte et erstatningskrav i henhold til forordning nr. 2187/93 inden den 30. september 1993, men anlagde sag allerede den 29. oktober 1993, inden de havde modtaget et tilbud. Da foraeldelsen saaledes blev afbrudt i oktober 1993, kan institutionerne ikke paaberaabe sig foraeldelsen for saa vidt angaar perioden efter den 5. august 1992. Under disse omstaendigheder er det - saaledes som det i oevrigt ogsaa foelger af Raadets argumentation - sidstnaevnte dato og ikke datoen for afbrydelsen af foraeldelsen, der skal laegges til grund ved fastsaettelsen af den periode, for hvilken der skal betales erstatning.
93 Denne periode omfatter de fem aar, der gik forud for den 5. august 1992 (jf. Birra Wuehrer II-dommen, praemis 16). Den periode, for hvilken der faktisk skal betales erstatning, er imidlertid begraenset til perioden fra den 5. august 1987 til den 28. marts 1989, som er dagen foer ikrafttraedelsen af forordning nr. 764/89, idet denne forordning ved fremover at give mulighed for tildeling af saerlige referencemaengder til SLOM I-producenterne bragte de af disse lidte tab til ophoer.
94 Sagsoegernes krav er saaledes foraeldet for saa vidt angaar perioden forud for den 5. august 1987.
Spoergsmaalet, om der bestaar et erstatningskrav paa grundlag af forordning nr. 2187/93
95 Sagsoegerne har til stoette for deres subsidiaere paastande gjort gaeldende, at princippet om redelighed kraever, at de under alle omstaendigheder ikke mister deres ret til erstatning i henhold til forordning nr. 2187/93. De henviser herved til beloebet i det tilbud, der blev givet dem.
96 Raadet goer gaeldende, at sagsoegerne efter at have besluttet at anlaegge sag paa grundlag af traktatens artikel 215 skal bevise det reelle omfang af deres tab, idet enhver henvisning til beloebet i et eventuelt tilbud i medfoer af forordning nr. 2187/93 er udelukket i denne forbindelse.
97 Kommissionen har ligeledes anfoert, at sagsoegerne efter at have afslaaet det tilbud, der blev givet dem, skal bevise, at de opfylder betingelserne i traktatens artikel 215.
98 Det bemaerkes i denne forbindelse, at forordning nr. 2187/93 indeholder nogle restriktive bestemmelser om accept af det i forordningen hjemlede tilbud om erstatning.
99 Da sagsoegerne ikke har accepteret et saadant tilbud, hvilket de i oevrigt ikke kunne have gjort, samtidig med at de fortsatte deres soegsmaal (artikel 14 i forordning nr. 2187/93), kan de ikke stoette nogen ret paa forordningen, idet tilbuddet ikke laengere er bindende for institutionerne (jf. ovenfor, praemis 37).
100 Sagsoegernes subsidiaere paastande kan derfor ikke tages til foelge.
Erstatningens stoerrelse
101 Sagsoegerne har fremsat erstatningskrav paa henholdsvis 18 403 ECU for Saint's vedkommende og 9 342,497 ECU for Murray's vedkommende. De har ogsaa kraevet renter af erstatningsbeloebet fra den 9. maj 1992, hvor Mulder II-dommen blev afsagt. I replikken er det af Saint kraevede beloeb blevet aendret til 30 686 ECU. Sagsoegerne har til stoette for deres krav fremlagt nogle sagkyndige erklaeringer, hvorefter deres reelle tab skal udgoere henholdsvis 43 301 UKL for Saint's vedkommende og 17 781 IRL for Murray's vedkommende.
102 De sagsoegte goer gaeldende, at den af sagsoegerne fremlagte statistiske rekonstruktion af deres tab viser, at de - i modsaetning til, hvad de selv haevder - ikke har lidt nogen tab som foelge af, at de ikke fik tildelt en referencemaengde. Kommissionen har saerlig paapeget, at sagsoegerne ikke har fremlagt tal vedroerende den reelle stoerrelse af deres andre indtaegter, at de i saa henseende har baseret sig paa forkerte sammenligningsgrundlag, og at de i deres vurderinger uberettiget har taget hensyn til renter, der vedroerer en periode forud for afsigelsen af Mulder II-dommen. Kommissionen har i oevrigt bestridt de fremlagte sagkyndige erklaeringer paa flere punkter og opfordret Retten til ikke at tage hensyn til det af sagsoegerne foretagne skoen.
103 Det bemaerkes, at parterne endnu ikke har haft mulighed for at tage saerlig stilling til spoergsmaalet om stoerrelsen af en erstatning for den periode, for hvilken der efter Rettens opfattelse skal betales erstatning, nemlig perioden fra den 5. august 1987 til den 28. marts 1989.
104 Retten vurderer, at mulighederne for en udenretlig loesning af tvisten ikke er udelukket. De sagsoegte har inden for rammerne af forordning nr. 2187/93 henholdsvis den 27. og den 25. januar 1994 gennem de kompetente nationale myndigheder givet sagsoegerne nogle tilbud om en fast erstatning. Sagsoegerne har subsidiaert paastaaet institutionerne tilpligtet at betale de saaledes foreslaaede faste beloeb (jf. ovenfor, praemis 95-100).
105 Retten skal under disse omstaendigheder opfordre parterne til paa baggrund af naervaerende dom inden for en frist paa tolv maaneder at forsoege at opnaa en aftale om stoerrelsen af den fulde erstatning for det tab, der kan erstattes. Saafremt der ikke opnaas en aftale, skal parterne inden for samme frist tilstille Retten deres paastande opgjort i tal.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
106 Paa baggrund af det ovenfor i praemis 105 anfoerte boer afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Foerste Udvidede Afdeling)
1) Paastanden om annullation af artikel 8, stk. 2, litra a), og artikel 14, stk. 4, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2187/93 af 22. juli 1993 om tilbud om erstatning til visse producenter af maelk og mejeriprodukter, som midlertidigt har vaeret forhindret i at udoeve deres virksomhed, afvises.
2) Raadet for Den Europaeiske Union og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber skal erstatte de tab, sagsoegerne har lidt som foelge af anvendelsen af Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter, som suppleret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1371/84 af 16. maj 1984 om gennemfoerelsesbestemmelserne for den tillaegsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68, for saa vidt som disse forordninger ikke indeholder nogen bestemmelse om tildeling af en referencemaengde til producenter, som efter at have paataget sig en forpligtelse i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 1078/77 af 17. maj 1977 om indfoerelse af en praemieordning for ikke-markedsfoering af maelk og mejeriprodukter og for omstilling af malkekvaegsbesaetninger ikke har leveret maelk i det af den paagaeldende medlemsstat valgte referenceaar.
3) Den periode, for hvilken sagsoegerne har krav paa erstatning for de tab, de har lidt som foelge af anvendelsen af forordning nr. 857/84, er perioden fra den 5. august 1987 til den 28. marts 1989.
4) Inden tolv maaneder efter domsafsigelsen meddeler parterne Retten stoerrelsen af de efter faelles aftale fastsatte erstatningsbeloeb.
5) Saafremt en saadan aftale ikke kommer i stand, meddeler parterne inden samme frist Retten deres paastande opgjort i tal.
6) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.