CELEX: 61989TJ0061
Kilpailu
Asetus N:o 26
Osuuskunta
Kilpailukieltolauseke
Yksinomaiset toimitusvelvoitteet

Tuomion perustelut
Kanteen perustana olevat tosiseikat
1  Käsiteltävä asia koskee 28.10.1988 tehtyä Euroopan yhteisöjen komission (jäljempänä komissio) päätöstä, jossa komissio toteaa, että tietyillä Dansk Pelsdyravlerforeningenin (Tanskan turkistarhaajayhdistys) tekemillä sopimuksilla ja päätöksillä ja sen käyttämillä yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla rikotaan ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa, kehottaa kyseisiä tarhaajia lopettamaan rikkomisen ja vastaisuudessa pidättäytymään tällaisista toimenpiteistä, epää kyseisiltä tarhaajilta 85 artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeuksen sekä määrää Dansk Pelsdyravlerforeningenille sakon.
2  Dansk Pelsdyravlerforening (jäljempänä DPF) on tanskalainen osuustoiminnallinen yhdistys. Siihen kuuluu yli 5 000 turkistarhaajaa viidestä maakunnallisesta yhdistyksestä. DPF:n tarkoituksena on toimia yhdyssiteenä maakunnallisten yhdistysten välillä, kehittää yhteisvastuullisuutta ja yhteishenkeä Tanskan turkistarhaajien keskuudessa, edistää turkistarhauksen kehitystä Tanskassa sekä toimia turkistarhaajien etujärjestönä suhteessa viranomaisiin ja muihin ammattialoihin.
3  DPF toimii myös nimellä Danske Pels Auktioner (jäljempänä DPA); tässä yhteydessä sen toiminnan tavoitteena on sen jäsenten tuottamien tai muokkaamien turkisnahkojen kaupan pitäminen.
4  Kaikkia turkistarhausta harjoittavia henkilöitä ja henkilöryhmiä, jotka ovat DPF:ään kuuluvan maakunnallisen yhdistyksen jäseniä, pidetään DPF:n jäseninä (aktiivi- tai kunniajäseninä). Myös nahkojen muokkausta harjoittavat yritykset voidaan hyväksyä sen jäseniksi.
5  DPF tarjoaa jäsenilleen neuvonta-, konsultointi- ja eläinlääkäripalveluja, ammatillisia koulutusmahdollisuuksia, kuukausittain ilmestyvän lehden sekä koe- ja tutkimustoimintaa. Jotkut palvelut annetaan vastikkeetta toisten ollessa maksullisia.
6  DPF on ottanut käyttöön joitakin erityisjärjestelyjä, joita sen jäsenet voivat hyödyntää, kuten hätäavun järjestämistä koskevat säännöt, nuorista eläimistä maksettavan ennakon myöntämiseen sovellettavat säännöt ja kilpailuihin osallistumista koskevat säännöt.
7  DPA järjestää turkishuutokauppoja. Nämä huutokaupat ovat julkisia ja avoimia kaikille, sekä DPF:n jäsenille että myös muille osto- tai myyntitarkoituksessa asiasta kiinnostuneille.
8  Huutokaupattavat tuotteet ovat muokkaamattomia minkin-, ketun-, pesukarhun- ja hillerinnahkoja. Käsiteltävänä olevan tapauksen kannalta merkitystä on kuitenkin ainoastaan minkin- ja ketunnahoilla. Nahat myydään joko huutokaupalla, kuten yleensä, tai harvemmin yksityisesti turkiskauppiaille. Huutokauppakamareja on vähäinen määrä.
9  Tanskassa tuotetaan vuosittain arviolta 9 miljoonaa minkin- ja 240 000 ketunnahkaa. Valtaosa kyseisten eläinten nahoista myydään DPA:n järjestämissä huutokaupoissa. DPA:n järjestämissä huutokaupoissa myydyt minkinnahat vastaavat kolmannesta koko maailman tuotannosta. Arviolta 98 prosenttia näissä huutokaupoissa myydyistä turkisnahoista viedään maasta.
10  Hudson's Bay and Annings Ltd (jäljempänä HBA), josta vuonna 1986 tuli Hudson's Bay Company Properties (UK) Ltd, on Yhdistyneen kuningaskunnan tärkein turkishuutokauppoja järjestävä yritys, jolla on tytäryhtiöitä Tanskassa, Alankomaissa, Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa. Tanskassa kuten muuallakin sillä on kauppaedustajia, jotka vastaavat Lontoossa huutokaupattaviksi tarkoitettujen turkisnahkojen ostosta ja keruusta.
11  HBA teki 4.1.1985 komissiolle hakemuksen, jossa se vaati komissiota toteamaan 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17, joka on ETY:n perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus (EYVL 1962, 13, s. 204) (jäljempänä asetus N:o 17), 3 artiklan mukaisesti, että DPF oli rikkonut perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan ja 86 artiklan määräyksiä.
12  DPF ilmoitti 27.8.1985 komissiolle seuraavista sopimuksista ja päätöksistä:
a)  Love for Dansk Pelsdyravlerforening (Tanskan turkistarhaajien yhdistyksen säännöt);
b)  Regler for avlernes kapitalfond (tarhaajien pääomarahaston säännöt);
c)  Regler for katastrofehjælpsordningen (hätäavun järjestämistä koskevat säännöt).
DPF haki komissiolta puuttumattomuustodistusta sekä toissijaisesti lausumaa ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeuksen myöntämisestä sille.
13  Komissio päätti 30.3.1987 aloittaa asetuksen N:o 17  3 artiklan 1 kohdan mukaisen menettelyn.
14  Annettuaan DPF:lle tilaisuuden esittää huomautuksensa komission sitä vastaan esittämistä väitteistä asetuksen N:o 17  19 artiklan 1 ja 2 kohdan samoin kuin neuvoston asetuksen N:o 17  19 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetyistä kuulemisista 25 päivänä heinäkuuta 1963 annetun komission asetuksen N:o 99/63/ETY (EYVL 1963, 127, s. 2268) mukaisesti sekä kuultuaan kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa komissio teki kanteen kohteena olevan päätöksen (jäljempänä päätös), johon sisältyy seuraava päätösosa:
"1 artikla
1.  Jäljempänä tarkoitetuilla Tanskan turkistarhaajien yritysten välisillä sopimuksilla, yritysten yhteenliittymien (DPF) päätöksillä sekä yritysten yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla rikotaan 85 artiklan 1 kohtaa:
a)  DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohta, jossa määrätään, että aktiivijäseniä ovat muiden muassa ne, jotka sitoutuvat olemaan järjestämättä ja millään muulla tavoin tukematta turkisnahkojen myyntiä, joka on Tanskan turkistarhaajien yhdistyksen kaupallisen toiminnan kanssa kilpailevaa, sekä kyseisen lausekkeen täytäntöönpano;
b)  hätäavun järjestämistä koskevien sääntöjen 5 pykälä, jossa määrätään, että kyseinen apu evätään, jos vakuutettu on toimittanut turkisnahkoja myytäväksi muille ostajille kuin DPA:lle sen varainhoitovuoden aikana, jona vahinko on sattunut, tai sitä edeltäneen tilikauden aikana;
c)  jäsenelle asetettu velvoite luovuttaa koko tuotantonsa DPA:lle myytäväksi,
-  jos jäsen on saanut nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa;
-  jos jäsen haluaa osallistua kilpailuihin;
d)  turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevan vakiosopimuksen 5 pykälä, jossa turkistuotevalmistamoa kielletään esittelemästä nahkoja tai järjestämästä niiden myyntiä tai muutoin niiden lähettämistä muille ostajille kuin DPA:lle.
2.  DPF:n on lopetettava 1 kohdassa mainitut rikkomiset siltä osin kuin niitä ei ole vielä lopetettu ja pidättäydyttävä vastaisuudessa toimenpiteistä, joilla on sama tarkoitus tai sama vaikutus kuin edellä mainituilla rajoituksilla.
3.  Komissiolle ilmoitettujen, 1 kohdan a ja b alakohdassa mainittujen sääntöjen osalta haettu 85 artiklan 3 kohdan mukainen poikkeus evätään.
4.  - -
2 artikla
1.  Tanskan turkistarhaajien yhdistykselle (DPF) määrätään 500 000 ecun (viidensadan tuhannen ecun) suuruinen sakko 1 artiklassa mainituista rikkomisista.
2.  - -
3 ja 4 artikla
- -"
15  Perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan osalta päätöksessä todetaan, että DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdan sekä koko turkistuotannon toimittamista koskevan velvoitteen, jonka täyttäminen on edellytyksenä nuorista eläimistä myönnettävän ennakon saamiselle, hätäapujärjestelmään liittymiselle ja kilpailuihin osallistumiselle ja joka on sisällytetty myös turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevaan vakiosopimukseen, tarkoituksena on rajoittaa kilpailua tai niistä seuraa, että kilpailu rajoittuu. Päätöksessä todetaan, ettei tiettyjen kilpailusääntöjen soveltamisesta maataloustuotteiden tuotantoon ja kauppaan 4 päivänä huhtikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 26 (EYVL 1962, 30, s. 993) (jäljempänä asetus N:o 26) 2 artiklan säännös estä perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamista.
16  ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisen osalta päätöksessä todetaan, ettei kyseisen kohdan mukaista poikkeusta voida myöntää DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdan eikä muidenkaan ilmoitettujen määräysten osalta, koska poikkeuksen edellytykset eivät täyty. Lisäksi päätöksessä todetaan, että nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa koskeviin sääntöihin, kilpailuihin osallistumista koskeviin edellytyksiin ja turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevaan vakiosopimukseen, joista komissiolle ei ole virallisesti ilmoitettu, ei voida soveltaa asetuksen N:o 17  4 artiklan 2 kohdan säännöksiä ja että kyseisten sopimusten osalta ei näin ollen ole mahdollista tehdä päätöstä ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisesta.
17  On aiheellista todeta, että 4.6.1987 ja 26.11.1987 päivätyissä kirjeissään DPF on tehnyt tiettyjä kyseisiä sääntöjä koskevia muutosehdotuksia. Päätöksen mukaan näitä ehdotuksia ei ole kuitenkaan pantu täytäntöön lukuun ottamatta nuorista eläimistä myönnettäviin ennakoihin sovellettavien sääntöjen muutosta. Komissio on todennut, ettei se katso voivansa antaa puuttumattomuustodistusta eikä myöntää poikkeusta ennen kuin ehdotetut muutokset on tehty ja sillä itsellään on ollut tilaisuus tarkastaa niiden täytäntöönpano.
Menettely
18  Edellä esitetyissä olosuhteissa DPF on nostanut käsiteltävänä olevan kanteen, joka on toimitettu yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon 18.1.1989 ja jossa vaaditaan pääasiallisesti, että päätös kumotaan, ja toissijaisesti, että sakkomääräys kumotaan tai sakon määrää pienennetään.
19  Asian kirjallinen käsittely on suoritettu kokonaisuudessaan yhteisöjen tuomioistuimessa.
20  Yhteisöjen tuomioistuin on 7.6.1989 antamillaan määräyksillä hyväksynyt Belgian kuningaskunnan ja Tanskan kuningaskunnan väliintulon kantajan vaatimusten tukemiseksi.
21  Yhteisöjen tuomioistuin on 15.11.1989 antamallaan määräyksellä siirtänyt asian Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen perustamisesta 24 päivänä lokakuuta 1988 tehdyn neuvoston päätöksen 14 artiklan nojalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi.
22  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on 15.5.1990 antamallaan määräyksellä hylännyt väliintulohakemuksen, jonka Harald Andersen ja Jørgen Hansen Pedersen olivat tehneet 20.2.1990 tukeakseen komission vaatimuksia.
23  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 18.3.1991 ja 21.3.1991 toimitetuissa kirjeissä kantaja ja vastaaja ovat vastanneet kysymyksiin, jotka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli niille esittänyt kirjaajan lähettämässä, 14.2.1991 päivätyssä kirjeessä.
24  Näihin kysymyksiin annettujen vastausten ja esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on päättänyt aloittaa suullisen käsittelyn ilman edeltäviä asian selvittämistoimia.
25  Kantajan ja vastaajan sekä asiassa väliintulijana olevan Belgian kuningaskunnan lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin on kuultu 2.10.1991 pidetyssä istunnossa.
Asianosaisten vaatimukset
26  Asiassa kantajana oleva DPF vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
1)  ensisijaisesti:
kumoaa komission 28.10.1988 asiassa nro IV/B-2/31.424 tekemän päätöksen;
toissijaisesti:
kumoaa edellä mainittuun komission päätökseen sisältyvän sakkomääräyksen tai pienentää sakon määrää;
2)  velvoittaa vastaajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
27  Asiassa vastaajana oleva komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
1)  hylkää kanteen perusteettomana;
2)  velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
28  Asiassa väliintulijana oleva Belgian kuningaskunta vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
toteaa kantajan vaatimukset perustelluiksi.
29  Asiassa väliintulijana oleva Tanskan kuningaskunta tukee kantajan esittämiä vaatimuksia kokonaisuudessaan.
Päätöksen kumoamista koskevat pääasialliset vaatimukset
30  Kantajana oleva DPF on esittänyt pääasiallisten vaatimustensa tueksi ainoastaan yhden perusteen, jonka mukaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa ei ole rikottu. Peruste muodostuu neljästä osasta. Ensiksi DPF väittää, ettei komissio ole ottanut huomioon asetuksen N:o 26 eikä yhteisen maatalouspolitiikan periaatteiden vaikutusta. Toiseksi DPF katsoo, että sen oikeudellinen muoto ja tarkoitus osuuskuntana on aiheellista ottaa huomioon. Kolmanneksi DPF kiistää arvion, jonka komissio on tehnyt relevanttien markkinoiden toiminnasta. DPF:n neljäs ja viimeinen väite on vielä, että sen säännöt ja sen käyttämät yleiset myyntiehdot eivät ole perustamissopimuksen 85 artiklan vastaiset.
1.  Asetuksen N:o 26 soveltaminen ja yhteisen maatalouspolitiikan periaatteiden vaikutus
Asianosaisten esittämät perustelut
31  Kantaja ja väliintulijat pitävät aiheellisena, että asetuksen N:o 26 samoin kuin yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteiden ja sääntöjen vaikutus riidanalaisten määräysten lainmukaisuuteen otetaan huomioon.
32  Vaikka kantaja myöntää, ettei turkiseläinten nahkoja mainita perustamissopimuksen liitteessä II, johon perustamissopimuksen 38 artiklassa viitataan, ja ettei niihin näin ollen voida soveltaa asetusta N:o 26, kantaja katsoo kuitenkin, ettei sen toimintaa ole mahdollista arvioida ottamatta huomioon yhteistä maatalouspolitiikkaa sääteleviä periaatteita ja kyseisen politiikan tavoitteita. Tältä osin kantaja huomauttaa, että kaikki sen toiminnot liittyvät elävien eläinten kasvattamiseen niiden nahkojen myymiseksi. Kantajan mukaan turkistarhausta olisi pidettävä maatalousyrittäjyytenä. Kantaja katsoo turkiseläinten kuuluvan "elävinä eläiminä" tosiasiallisesti perustamissopimuksen liitteessä II lueteltuihin maataloustuotteisiin. Kantaja toteaa edelleen, että vuonna 1957 turkistarhaus muodosti merkityksettömän vähäisen osan jäsenvaltioiden maataloustuotannosta. Kantajan mukaan tämä selittää sen, miksi kyseisiä eläimiä ei mainita perustamissopimuksen liitteessä II.
33  Kantaja katsoo lisäksi toimintansa vastaavan täysin perustamissopimuksen 39 artiklassa yhteiselle maatalouspolitiikalle asetettuja tavoitteita. Kantajan mukaan on sen omien ponnistusten tulosta, että turkistarhaus on Tanskassa merkittävästi kehittynyt ja että sillä on osaltaan voitu taata kohtuullinen elintaso osalle maatalousväestöä.
34  Komissio vastaa tähän, että asetusta N:o 26 sovelletaan ainoastaan liitteessä II lueteltuihin tuotteisiin. Vaikka kysymys olisi mainittuun liitteeseen kuuluvan tuotteen tuotannossa saadusta sivutuotteesta, asetusta N:o 26 ei voida soveltaa (asia 61/80, Coöperatieve Stremsel- en Kleurselfabriek v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 25.3.1981 eli niin kutsuttu juoksutetuomio, Kok. 1981, s. 851). Lisäksi komissio tähdentää, ettei asetuksessa N:o 26 anneta yleisesti lupaa kilpailunrajoitusten käyttöön maatalousalalla.
35  Belgian hallituksen mukaan komission päätöksellä loukataan maataloudessa olennaisia osuustoiminnallisia periaatteita. Hallitus katsoo, että koska maatalousosuuskuntien avulla luodaan maatalousyrittäjien yhteenliittymiä, niillä on niiden jäsenten edun mukainen säätelytehtävä ja näin ollen niillä edistetään sekä niiden jäsenten keskinäistä että näiden ja kolmansien osapuolten välistä kilpailua. Belgian hallitus myöntää, että asetuksen N:o 26 soveltamisala on rajallinen, mutta tähdentää, että maataloudessa tuotetaan muitakin kuin ETY:n perustamissopimuksen liitteessä II mainittuja tuotteita ja että myös niiden tuottajat kuuluvat maatalousjärjestöihin. Belgian hallitus huomauttaa lisäksi, että maataloustuotanto kehittyy ja että asetus N:o 26 on yhä vaikeammin sovellettavissa maatalouden oheistoimintoihin. Toisaalta maataloudelle on Euroopan yhteisössä luonteenomaista sen perherakenne, ja osuustoiminta takaa kyseisille perheyrityksille niiden pääsyn markkinoille.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvio
36  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa mieliin, että kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut edellä mainitussa 25.3.1981 antamassaan tuomiossa (asia 61/80), perustamissopimuksen 42 artiklan mukaisesti maataloustuotteiden tuotantoon ja kauppaan sovelletaan kilpailusääntöjä koskevan luvun määräyksiä vain siltä osin kuin neuvosto määrittää. Perustamissopimuksen 38 artiklan 3 kohdassa määrätään, että tuotteet, joihin sovelletaan perustamissopimuksen 39-46 artiklan määräyksiä, mainitaan perustamissopimuksen liitteessä II olevassa luettelossa, johon neuvosto voi lisätä muita tuotteita kahden vuoden kuluessa perustamissopimuksen voimaantulosta. Nämä ovat ne määräykset, joiden mukaisesti asetuksen N:o 26 soveltamisala rajataan sen 1 artiklassa perustamissopimuksen liitteessä II lueteltujen tuotteiden tuotantoon ja kauppaan.
37  Yhteisöjen tuomioistuin totesi edellä mainitussa, asiassa 61/80  25.3.1981 antamassaan tuomiossa myös, että koska perustamissopimuksen liitteessä II käytetyistä käsitteistä ei ole annettu niitä selittäviä yhteisön säännöksiä tai määräyksiä ja koska kyseisessä liitteessä toistetaan sellaisenaan tiettyjä tulliyhteistyöneuvoston nimikkeistön nimikkeitä, mainitun liitteen tulkinnassa on aiheellista tukeutua kyseisen, Brysselin nimikkeistöksi kutsutun nimikkeistön selityksiin. Tämän nimikkeistön 43 ryhmään, jonka otsakkeena on "turkisnahat ja tekoturkikset", liitetystä selityksestä ja ryhmän sisällöstä sinänsä ilmenee, että turkisnahat, erityisesti ketunnahat (nimike 4301.60) ja minkinnahat (nimike 4302.11) kuuluvat kyseiseen 43 ryhmään. Kyseistä 43 ryhmää ei kuitenkaan mainita perustamissopimuksen liitteessä II. Näin ollen asetusta N:o 26 ei voida soveltaa perustamissopimuksen liitteeseen II kuulumattoman tuotteen valmistukseen siinäkään tapauksessa, että tämä tuote olisi jonkin muun, kyseiseen liitteeseen kuuluvan tuotteen tuotannossa saatu sivutuote (edellä mainittu asiassa 61/80 25.3.1981 annettu yhteisöjen tuomioistuimen tuomio). Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että koska turkisnahkoja ei mainita liitteessä II, jossa maataloustuotteet luetellaan tyhjentävästi, turkisnahkoihin ei voida soveltaa asetuksen N:o 26 säännöksiä.
38  Tätä päätelmää ei muuta se mahdollisesti todennettavissa oleva seikka, että Tanskassa turkistarhausta pidetään maatalousyrittäjyytenä, kuten ei myöskään se, että kyseisen maan turkistarhaajat ovat järjestäytyneet osuustoiminnalliseksi yhdistykseksi, joka toiminnallaan edistää tavoitteita, jotka ovat yhteneviä niiden tavoitteiden kanssa, joihin yhteisellä maatalouspolitiikalla pyritään ja jotka mainitaan perustamissopimuksen 39 artiklassa.
39  Edellä esitetystä seuraa, että kantajan yksinomaisen kanneperusteen ensimmäinen osa eli asetuksen N:o 26 sovellettavuutta koskeva väite on perusteeton.
2.  Kantajana olevan DPF:n osuuskuntarakenteen ja tarkoituksen vaikutus
Asianosaisten esittämät perustelut
40  Kantaja ja väliintulijat väittävät, että kantajana olevan DPF:n osuustoiminnallisella luonteella ja tarkoituksella on vaikutusta siltä osin, voidaanko perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa soveltaa käsiteltävänä olevan asian perustana oleviin tosiseikkoihin.
41  Kantajan mukaan tyypillisen osuuskunnan toiminta muodostuu itsenäisten maatalouden harjoittajien - osuuskunnan jäsenten - välisestä yhteistoiminnasta, jonka avulla näiden tuotteet valmistetaan yhteisessä yrityksessä ja/tai yhteinen yritys pitää näiden tuotteita kaupan (tuotanto- ja myyntiyhdistykset) tai perustuotannossa käytetyt tuotteet ostetaan yhteisesti (ostajaryhmittymät). Osuuskuntamuoto mahdollistaa näin ollen perustuotannosta vastaavien yksiköiden yksilöllisen tai perheluonteen säilyttämisen siltä osin kuin se on perusteltua ja yhteisen yrityksen käyttämisen niihin palveluihin (ostot, myynti, tekninen apu, jne.), joita jäsenet eivät voi yksinään taata itselleen, jolloin on mahdollista lisätä tuotantoa ja parantaa sen laatua, lujittaa kilpailuedellytyksiä ja siten alentaa hintoja samalla, kun osaltaan parannetaan maatalousväestön elinoloja. Kantaja tähdentää, että useimmissa osuuskunnissa jäsenyys merkitsee tiettyjen osuuskuntaan kohdistuvien velvoitteiden täyttämistä, joista tärkeimpiä on, että jäsenten on myytävä tuotteensa yhdistyksen välityksellä, että jäsenet voivat erota yhdistyksestä vasta tietyn määräajan kuluttua ja että jäseniin voidaan tarvittaessa kohdistaa seuraamuksia. Kantajan mukaan kyseiset velvoitteet ovat välttämättömiä yhtiön rahoittamiseksi (koska sillä on ainoastaan hyvin pieni peruspääoma) ja kaikkien jäsenten yhteisen toiminnan jatkamiseen liittyvien etujen suojelemiseksi. Jäsenten ja yhdistyksen välinen etujen yhteisyys ja se yhteisvastuullisuus ja lojaliteetti, jolle yhdistys perustuu, merkitsevät lisäksi, että jäsenet pidättäytyvät toimimasta vastoin yhdistyksen etuja, kuten esimerkiksi ottamasta aktiivisesti osaa kilpailevan yhdistyksen toimintaan. Kantaja palauttaa myös mieliin, että osuuskunnan jäsenten taloudelliset oikeudet määräytyvät näiden osuuskunnan välityksellä toteuttaman myynnin mukaan eivätkä näiden osuuskuntaan sijoittaman pääoman mukaan ja että yksi henkilö yksi ääni -sääntö on olennaisen tärkeä osuustoiminnallisessa yhdistyksessä.
42  Osuustoiminnallisten periaatteiden ja perustamissopimuksen kilpailusääntöjen välisen suhteen osalta kantaja katsoo, että järjestö, joka toimii tällaisten periaatteiden mukaisesti, ei riko kyseisiä sääntöjä. Kantajan mukaan edellä mainitusta, asiassa 61/80 25.3.1981 annetusta yhteisöjen tuomioistuimen tuomiosta ja erityisesti Ranskan hallituksen kyseisen asian käsittelyn yhteydessä esittämistä huomautuksista ilmenee, että "maatalousosuuskunta edellyttää suosituimmuussiteiden solmimista sekä maatalouden harjoittajien kesken että näiden ja osuuskunnan välillä" (tuomion 22 kohta) ilman, että kyseisten sääntöjen tarvitsee periaatteessa olla ristiriidassa 85 artiklan 1 kohdan kanssa. Sen arvioimiseksi, ovatko ne keskenään ristiriidassa, on kantajan mukaan arvioitava konkreettisesti ja tapauskohtaisesti niitä velvoitteita, joita osuuskunta jäsenilleen asettaa.
43  Kantajana oleva DPF pitää itseään tyypillisenä osuuskuntana sanan perinteisessä merkityksessä, koska se on lukuisien pienten, perheiden hoitamien turkistarhojen yhteenliittymä, jonka tarkoituksena on ostoihin, laadunvalvontaan, tautien torjuntaan, valmiiden tuotteiden kaupan pitämiseen, tutkimukseen ja kehittämiseen liittyvien yhteisten ongelmien ratkaiseminen.
Kantaja selittää valinneensa osuuskuntamuodon samanaikaisesti sekä historiallisista syistä - Tanskassa osuuskunta on maatalouden oheistoimintojen järjestämisessä perinteisesti käytetty muoto ja turkistarhaus on kehittynyt maatalouden perustalta - että taloudellisista syistä - osuuskuntamuoto on mahdollistanut perhekohtaisen yritysmuodon säilyttämisen turkistarhauksessa. Se, että nahkojen myynti tapahtuu huutokaupalla, ei kantajan mukaan tee sen toiminnasta erilaista muihin tyypillisiin osuuskuntiin verrattuna, koska monia muitakin maataloustuotteita myydään huutokaupalla.
Kantajan mukaan turkisnahkojen, joiden osalta relevantit markkinat ovat maailmanmarkkinat, koko tukkumyynti toteutetaan huutokaupoilla, jotka ovat hinnanmuodostuksen kannalta ratkaisevia. Ainoastaan tällä tavoin turkistarhaajien on mahdollista valmistaa parasta mahdollista laatua olevia nahkoja ja ainoastaan näin voidaan luoda markkinat, joilla valikoituja tuotteita voidaan tarjota lukuisille ostajille sellaisin edellytyksin, jotka mahdollistavat hintojen vahvistamisen järkevän tasoisiksi.
Kantajan antamien selvitysten mukaan turkisnahkojen markkinat ovat täysin avoimet, koska sen järjestämät huutokaupat ovat avoimia sekä DPF:n jäsenille että kolmansille osapuolille. Sen mukaan jäsenet voivat niin ikään päättää myydä koko tuotantonsa tai osan siitä muita myyntikanavia käyttäen. Kantaja väittääkin, että toisin kuin on tapana muissa eri jäsenvaltioissa toimivissa osuuskunnissa se itse ei ole koskaan halunnut ottaa käyttöön jäsenyyteen liittyvää kaupan pitämistä koskevaa velvoitetta; kantajan mukaan jäsenen on myönnyttävä rajoitettuun velvoitteeseen toimittaa turkisnahkansa osuuskunnalle ainoastaan siinä tapauksessa, että tämä on saanut kantajalta erityisiä etuuksia (hätäapua, nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa, jne.).
44  Komissio puolestaan tähdentää, että kantajan tarkoituksena ei ole ainoastaan jäsentensä etujen puolustaminen hallintoelimiin ja muihin toimialoihin nähden vaan myös jäsentensä tuottamien tai valmistamien turkisnahkojen myyminen. Komission mukaan huutokaupat muodostavat erittäin merkittävän osan kantajan toiminnasta eikä sitä voida tältä osin verrata maatalousosuuskunnan toimintaan. Lisäksi komissio palauttaa mieliin, että edellä mainitussa, asiassa 61/80  25.3.1981 annetussa tuomiossa kysymys ei ollut niiden maatalousosuuskuntien asemasta, joihin Ranskan hallitus on esittämissään huomautuksissa viitannut (tuomion 25 kohta). Komissio katsoo Ranskan hallituksen halunneen tuolloin tähdentää sitä, että maatalousalalla toimii lukuisia pieniä, paikallisia osuuskuntia, joihin asetuksen N:o 26  2 artiklan säännöksiä olisi katsottava voitavan soveltaa. Tästä ei komission mukaan ole kysymys käsiteltävänä olevassa asiassa. Kyseinen tuote ei kuulu perustamissopimuksen liitteeseen II. Komission mukaan kantaja ei myöskään ole pieni, paikallinen osuuskunta vaan osuustoiminnallinen yhtiö, jolla on erittäin tärkeä asema kyseisillä markkinoilla. Komissio huomauttaa lisäksi, että käsitteellä yritys ei ole sen perustamissopimuksen 85 artiklan mukaisessa merkityksessä yhteyttä mihinkään tiettyyn oikeudelliseen muotoon eikä tapaan, jolla yrityksen omistussuhteet on järjestetty (katso esimerkiksi yhdistetyt asiat 40-48/73, 50/73, 54-56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73, Suiker Unie v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 16.12.1975, Kok. 1975, s. 1663 ja edellä mainittu asiassa 61/80  25.3.1981 annettu tuomio).
45  Belgian hallituksen mukaan osuuskunta on markkinataloudessa erityinen yritysmuoto, joka sijoittuu yksinomaan itsenäisistä taloudellisista yksiköistä muodostuvan yrityksen ja sellaisen yrityksen väliin, jossa kaikki taloudelliset yksiköt on yhdennetty. Belgian hallituksen mukaan osuuskunnan olennaisena ominaispiirteenä on sen ja sen jäsenten välinen kahdensuuntainen suhde. Osuuskunnan jäsen on samanaikaisesti sekä palvelujen käyttäjä tai tuotteiden toimittaja että pääoman sijoittaja. Liittyessään osuuskuntaan jäsen pääsee osalliseksi sen eduista. Näin ollen jäsenen otaksutaan myös sitoutuvan olemaan harjoittamatta toimintaansa samanaikaisesti sekä kyseisen osuuskunnan kanssa että sitä vastaan järjestämällä siihen nähden kilpailevaa myyntiä. Osuustoimintaliikkeen perusperiaatteita ei tulisi pitää perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastaisina. Kootessaan yhteen pieniä taloudellisia yksiköitä osuustoiminta on eräs keskittymisen muoto, jolla edistetään tosiasiallista kilpailua. Määräykset, joihin päätöksessä viitataan, kuuluvat osuustoiminnan perusperiaatteisiin. Belgian hallitus katsoo, että kilpailusääntöjä tulisi soveltaa markkinatodellisuus huomioon ottaen. Asiassa 26/76, Metro v. komissio, 25.10.1977 antamassaan tuomiossa (Kok. 1977, s. 1875) yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että kilpailun luonne ja voimakkuus voivat vaihdella. Belgian hallitus viittaa julkisasiamies Reischlin asiassa 138/79, Roquette frères v. neuvosto, ja asiassa 139/79, Maizena v. neuvosto, esittämiin ratkaisuehdotuksiin (yhteisöjen tuomioistuimen tuomiot 29.10.1980, Kok. 1980, s. 3333 ja 3393), joissa todettiin, että maatalousalalla kilpailusääntöjen soveltamisala on suhteellinen; Belgian hallitus katsoo, että myös perustamissopimuksen 39 artiklassa määritellyt tavoitteet on otettava huomioon tarkasteltaessa sitä, onko maatalousosuuskunta noudattanut kilpailusääntöjä.
46  Tanskan hallitus toteaa, että käsiteltävänä olevassa asiassa tulee esille yhteisön kilpailusääntöjen ja osuustoimintaliikkeen väliseen suhteeseen liittyviä periaatteellisia kysymyksiä. Se huomauttaa, että toisin kuin rajoitetun vastuun yhtiöissä osuuskunnan pääoma määräytyy sen jäsenten lukumäärän sekä kunkin jäsenen ja osuuskunnan välisen liikevaihdon mukaan. Osuuskunta perustuu periaatteelle, jonka mukaan osuuskuntaan voidaan liittyä ja siitä voidaan erota vapaasti. Osuuskunnan voitot jaetaan jäsenten kesken suhteessa näiden ja osuuskunnan väliseen liikevaihtoon, ei suhteessa pääomaan, jonka nämä mahdollisesti ovat osuuskuntaan sijoittaneet. Kaikilla jäsenillä on yhtäläinen äänioikeus pääomasijoituksestaan riippumatta. Osuuskunnan tarkoituksena on näin ollen luoda edellytykset vapaaehtoiselle yhteistoiminnalle, jolla tavoitellaan voittoa ja joka on jäsenten edun mukaista. Osuuskuntarakenteella on Tanskan hallituksen mukaan välitön vaikutus jäsenten oikeuksien ja velvoitteiden määrittelyyn. Näin ollen kunkin jäsenen on noudatettava hyvää kauppatapaa suhteessaan osuuskuntaan, toisin sanoen sen muihin jäseniin, eivätkä jäsenet saa toimia tavalla, joka on suoraan vastoin osuuskunnan etuja.
47  Tanskan hallituksen kantana on, että osuustoimintaliikkeellä edistetään perustamissopimuksen 39 artiklassa määriteltyjä yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteita. Tanskan hallitus myöntää, ettei kantajan toiminta ole asetuksessa N:o 26 tarkoitettua toimintaa, koska siltä osin kuin turkiseläinten nahkoja ei mainita perustamissopimuksen liitteessä II se ei ole ETY:n perustamissopimuksessa tarkoitettua maataloustoimintaa; Tanskan hallitus tähdentää kuitenkin, että kyseisessä asetuksessa ilmaistaan sen suhteen luonne, joka yhteisen maatalouspolitiikan sääntöjen ja yhteisön kilpailusääntöjen välillä tulisi vallita, ja että näin ollen maataloustuotannon erityisolosuhteet ja ne edut, joita osuuskunnan käyttöön organisaatiomuotona liittyy, olisi otettava huomioon. Tanskan hallituksen mukaan sopimuksella, jonka tietty määrä henkilöitä tekee perustaakseen osuuskunnan, ei näin ollen rikota perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa.
48  Tanskan hallituksen mukaan DPF on tyypillinen osuuskunta. Vaikka DPF on yhtiö, jolla on varsin merkittävä liikevaihto, se muodostuu kuitenkin tietystä määrästä pieniä tai keskisuuria tuottajia. Tanskan hallituksen mukaan asetelma on näin ollen erilainen kuin edellä mainitussa asiassa 61/80. Tanskan hallitus katsoo DPF:n sääntöjen ilmentävän ainoastaan sellaisia jäsenten ja osuuskunnan välillä solmittuja siteitä, jotka ovat välttämättömiä osuuskunnan tehokkuudelle ja siten sen kilpailukyvylle maailmanmarkkinoilla, mikä on olennaisen tärkeää yhteisössä vallitsevaan kilpailutilanteeseen nähden.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvio
49  Aluksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa mieliin, että perustamissopimuksen 85 artiklaa sovelletaan kaikkiin sellaisiin yritysten välisiin sopimuksiin, yritysten yhteenliittymien päätöksiin sekä yritysten yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla ja jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
50  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo ensiksikin, että DPF:ää on pidettävä perustamissopimuksen 85 artiklassa tarkoitettuna yrityksenä, kuten myös yksinomaisen kanneperusteen ensimmäiseen, asetuksen N:o 26 sovellettavuutta koskevaan osaan edellä annetusta vastauksesta epäsuorasti ilmenee. Yhteisön kilpailuoikeudessa käsitteellä yritys tarkoitetaan kaikkia taloudellista toimintaa harjoittavia yksiköitä (asia C-41/90, Höfner ja Elser, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 23.4.1991, Kok. 1991, s. I-1979) näiden oikeudellisesta muodosta riippumatta, ja turkisnahkojen myynnin järjestäminen julkisilla huutokaupoilla on taloudellista toimintaa. Se, että DPF on Tanskan lainsäädännön mukainen osuuskunta, ei muuta sen harjoittaman toiminnan taloudellista luonnetta. Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että DPF voidaan myös määritellä yritysten yhteenliittymäksi, koska sen sääntöjen 4 pykälän 1 momentissa nimenomaisesti määrätään, että sen tarkoituksena on koota yhteen luonnollisten henkilöiden lisäksi myös osakeyhtiöitä, avoimia yhtiöitä tai minkä tahansa muun muotoisia yhtiöitä, jotka niin ikään luonnostaan harjoittavat taloudellista toimintaa.
51  Seuraavaksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo aiheelliseksi tarkastella niiden kantajan ja väliintulijoiden esittämien perustelujen merkitystä, jotka koskevat osuustoimintaa säätelevien periaatteiden ja toisaalta yhteisön kilpailusääntöjen keskinäistä yhteensopivuutta. Tältä osin on syytä huomauttaa, että vaikka yrityksen perustamista erityisessä oikeudellisessa muodossa eli osuuskunnan muodossa ei voida sinänsä pitää kilpailua rajoittavana menettelytapana, tällaista organisaatiomuotoa voidaan kuitenkin osuuskunnan toimintaympäristöstä riippuen käyttää keinona vaikuttaa osuuskunnan jäsenyritysten kaupallisiin menettelytapoihin niin, että kilpailu rajoittuu tai vääristyy markkinoilla, joilla kyseiset yritykset harjoittavat elinkeinotoimintaansa.
52  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että millä tahansa osuuskunnalla voi olla toimintaympäristöstään riippuen vähintään kahdenlainen vaikutus kilpailuun. Ensiksikin tässä tapauksessa tarkasteltavana olevan kaltainen osuuskunta on jo sitä sääntelevien periaatteiden takia omiaan vaikuttamaan kilpailun vapauteen siinä toiminnassa, joka vastaa sen tarkoitusta, erityisesti sen vuoksi, että vedoten osuustoiminnallisiin periaatteisiinsa tällainen yhtiö voi eri jäsenvaltioissa vaihtelevassa määrin välttyä muihin yhtiömuotoihin sovellettavien kansallisen oikeuden sääntöjen noudattamiselta. Toiseksi osuuskunnan jäsenille asetetut velvoitteet ja etenkin ne velvoitteet, jotka liittyvät sen "osuuskuntauskollisuudeksi" nimetyn periaatteen soveltamiseen, jonka nojalla osuuskunnat pääsääntöisesti asettavat jäsenilleen tavarantoimitusta tai -hankintaa koskevia velvoitteita näille myöntämiensä erityisten etujen vastineeksi, ovat omiaan vaikuttamaan sekä osuuskunnan taloudelliseen toimintaan että sen jäsenten keskinäisen samoin kuin näiden ja kolmansien osapuolten välisen kilpailun vapauteen. Vaikka näin ollen osuuskunnan olemassaolosta aiheutuvia, tiettyihin markkinoihin kohdistuvia vaikutuksia arvioitaessa voidaan ottaa huomioon kyseisen yritysten yhteenliittymien muodon erityispiirteet, ne on otettava huomioon erityisesti tarkasteltaessa perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan sovellettavuutta. Tämän vuoksi kantajan ja väliintulijoiden väitettä, että osuuskunnan harjoittamaan taloudelliseen toimintaan ei periaatteessa sovellettaisi perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan määräyksiä tai että yhteisön kilpailusääntöjen soveltamisedellytykset osuustoiminnassa olisivat jo luonnostaan erilaiset kuin muussa muodossa harjoitetussa taloudellisessa toiminnassa (katso tältä osin edellä mainittu asiassa 61/80 25.3.1981 annettu tuomio), ei voida pitää perusteltuna. Muutoinhan jokainen jäsenvaltio voisi myöntää etuoikeuksia jotain tiettyä taloudellista organisaatiomuotoa edustavalle yritystyypille pelkästään sen vuoksi, että kyseisten yritysten olisi tällä tavoin mahdollista välttyä yrityksiin sovellettavien yhteisön kilpailusääntöjen noudattamiselta. Tästä seuraisi, että taloudelliset toimijat lakkaisivat olemasta yhdenvertaisia, mikä olisi ristiriidassa itse yhteisön oikeusjärjestyksen perusteiden kanssa.
53  Käsiteltävänä olevassa tapauksessa kyseisen päätelmän vahvistaa se edellä mainittu seikka, että kantajana olevan DPF:n säännöt mahdollistavat sen, että sillä on aktiivijäseninään turkistarhausta harjoittavien luonnollisten henkilöiden lisäksi myös osakeyhtiöitä, avoimia yhtiöitä ja mitä tahansa muuta yhtiömuotoa edustavia yhtiöitä.
54  On myös aiheellista palauttaa mieliin, että kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut yhdistetyissä asioissa 209-213/84, Asjes, 30.4.1986 antamassaan tuomiossa (Kok. 1986, s. 1425) samoin kuin asiassa 45/85, Verband der Sachversicherer v. komissio, 27.1.1987 antamassaan tuomiossa (Kok. 1987, s. 405), kun perustamissopimuksessa on tarkoitettu jättää tietyt toiminnot kilpailusääntöjen soveltamisen ulkopuolelle, niistä on määrätty siinä nimenomainen poikkeus. Näin on tehty erityisesti maataloustuotteiden tuotannon ja kaupan osalta perustamissopimuksen 42 artiklan nojalla. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että näitä tiettyjen toimialojen tarkastelun yhteydessä selvennettyjä periaatteita on noudatettava vastaavasti tiettyjen yritysten organisaatiomuotojen ja taloudellisen toiminnan järjestämisessä käytettyjen menettelyjen osalta. On kuitenkin kiistatonta, ettei perustamissopimuksessa ole ainuttakaan määräystä siitä, että yhteisön kilpailusääntöjä olisi jätettävä noudattamatta tai niiden soveltamisedellytyksiä muutettava osuuskunnan muotoon perustettujen yritysten osalta. Tällaisille yrityksille voidaan, kuten kaikille muillekin yrityksille, tarvittaessa myöntää perustamissopimuksessa määrättyjä poikkeuksia. Näin olisi tehtävä erityisesti, jos kantajan toiminta mainittaisiin perustamissopimuksen liitteessä II ja se näin ollen kuuluisi asetuksen N:o 26 soveltamisalaan, mitä ei ole kuitenkaan voitu käsiteltävänä olevassa tapauksessa osoittaa, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo edellä todennut.
55  Kaikesta edellä esitetystä ilmenee, että kantajan ja väliintulijoiden väitteet, joiden mukaan kantajana olevan DPF:n osuustoiminnallisella luonteella tai sen tarkoituksella osuuskuntana voisi olla jotain vaikutusta yhteisön kilpailusääntöjen soveltamisedellytyksiin käsiteltävänä olevassa tapauksessa, eivät ole perusteltuja.
56  Näin ollen yksinomaisen kanneperusteen toinen osa eli kantajana olevan DPF:n osuuskuntarakenteen ja tarkoituksen vaikutusta koskeva väite on perusteeton.
3.  Relevantteja markkinoita koskeva arvio
Kantajan esittämät perustelut
57  Kantaja hyväksyy komission käyttämän relevanttien markkinoiden määritelmän sen olennaisilta osin. Kantaja väittää kuitenkin komission tehneen markkinoiden toiminnasta virheellisen arvion. Kantajan mukaan turkisnahkojen markkinat, joilla tärkeimpiä tuotteita ovat minkin- ja ketunnahat, ovat maailmanlaajuiset. Turkisnahkojen kuljetuskustannukset ovat vähäiset nahkojen arvoon nähden. Kantajan mukaan tuotannosta vastaavat lukuisat pienet tuotantoyksiköt. Raakojen turkisnahkojen ammattimaisia ostajia on arviolta tuhat ja tärkeitä tukkukauppiaita ja turkisnahkojen valmistajia, joiden lukuun kyseiset ostajat työskentelevät, on 30:ssä eri maassa. Ostajat pyrkivät ostamaan turkisnahat lukuisista tyypiltään, kooltaan, laadultaan ja väriltään samankaltaisista nahoista muodostuvissa erissä. Yksittäisen turkistarhaajan on mahdotonta yksinään täyttää kyseisiä vaatimuksia. Ainoastaan huutokauppakamarit, joihin turkisnahat kerätään ja joissa ne lajitellaan ja soinnutetaan yhteen, kykenevät täyttämään ostajien asettamat vaatimukset samalla, kun ne saavat nahoista korkeimmat hinnat. Kantajan mukaan turkistarhaajan kannalta ratkaisevaa myyntikanavan valinnassa on saada tuotteensa myydyiksi korkeimpaan mahdolliseen hintaan. Huutokauppakamarien keskinäinen kilpailu ostajista perustuu puolestaan valikoimiin, joita nämä kykenevät tarjoamaan, siihen, että ostajat voivat luottaa huutokauppakamarien tekemään lajitteluun ja näiden asiakkailleen tarjoamien palvelujen laatuun, erityisesti siihen, että oikeat nahat toimitetaan nopeasti. Kantaja väittää, että tästä markkinoiden rakenteen erittelystä ilmenee, ettei turkisnahkoja ole käytännössä mahdollista myydä tehokkaasti käyttämällä lukuisia vähämerkityksisiä myyntikanavia tai suoraan yksityishenkilöille suuntautuvaa myyntiä. Kantajan mukaan yksityisille jälleenmyyjille myydään niin ikään vain erittäin vähäinen osa maailman turkisnahkatuotannosta ja tällaista myyntiä harjoitetaan yksinomaan maissa, joissa turkisnahkojen tuotanto on niin vähäinen, ettei niiden kaupalla ole tosiasiallista merkitystä maan taloudelle.
58  Tämän turkisnahkamarkkinoiden ja nahkojen myyntikanavien erittelyn perusteella kantaja katsoo, ettei päätöksen 4 kohdan i alakohdassa esitetty komission arvio markkinoiden toiminnasta ole oikea, koska huutokauppajärjestelmän ulkopuolitse turkisnahkojen kauppiaille suuntautuva myynti on merkityksettömän vähäistä eikä se vaikuta maailmanmarkkinoiden rakenteisiin. Päätöksen 11 kohdassa esitetyn väitteen, jonka mukaan "Tanskan turkistarhaajien on käytännössä lähes mahdotonta myydä yksityisesti muiden jäsenvaltioiden ostajille", samoin kuin sen 12 kohdassa esitetyn väitteen, jonka mukaan "jäseniä jopa estetään myymästä yksityisesti", perustana oleva käsitys turkismarkkinoista ei kantajan mukaan myöskään vastaa todellisuutta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvio
59  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että tämä kantajan kanneperusteen osa perustuu riidanalaisen päätöksen virheelliseen tulkintaan. Komissio nimittäin tyytyy päätöksen 4 kohdan i alakohdassa toteamaan, että "turkisnahat myydään joko yksityisesti turkisnahkojen kauppiaille tai useimmiten huutokaupalla". Samassa päätöksen kohdassa mainitut luvut vain vahvistavat kyseisen toteamuksen ja myös kyseisten lukujen ilmentämät prosenttimäärät vastaavat täysin kannekirjelmässä esitettyjä tietoja. Kantaja ei ole myöskään kertaakaan kiistänyt tarhaajien mahdollisuutta käyttää myyntikanavanaan yksityistä myyntiä. Tästä seuraa, että kantajan väite, jonka mukaan komissio on markkinoista antamassaan kuvauksessa vastoin todellisuutta painottanut liikaa yksityistä myyntiä verrattuna huutokaupalla tapahtuvaan myyntiin, on virheellinen. Näin ollen komissio ei ole tehnyt asiavirhettä arvioidessaan niitä yksityiskohtaisia sääntöjä, joiden mukaan markkinat toimivat.
60  Yksinomaisen kanneperusteen kolmas osa eli relevanteista markkinoista annetun kuvauksen epätäsmällisyyttä koskeva väite on näin ollen perusteeton.
4.  Kantajana olevan DPF:n sääntöjen ja sen käyttämien yleisten sopimusehtojen yhdenmukaisuus perustamissopimuksen 85 artiklan määräysten kanssa
61  Kantajana oleva DPF on esittänyt kanneperusteensa tämän osan tueksi neljä väitettä. Ensiksi se väittää, etteivät sen säännöt ja sen käyttämät yleiset sopimusehdot ole perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastaiset. Toiseksi se moittii komissiota siitä, ettei se ole arvioinut kyseisiä määräyksiä niissä olosuhteissa, joissa niitä on tarkoitus soveltaa. Kolmanneksi kantaja väittää, että päätöksessä tarkoitettujen ehtojen vaikutus on joka tapauksessa niin merkityksettömän vähäinen, että de minimis -säännön mukaisesti ne voidaan jättää huomioon ottamatta. Vastauksessaan kantaja väittää vielä, että perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan edellytykset täyttyvät joka tapauksessa ja että komission olisi tullut myöntyä kantajan tekemään, perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta koskevaan hakemukseen.
62  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa mieliin, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisen edellytyksenä oleva kilpailuun kohdistuva vaikutus voi aiheutua yhtä hyvin kyseisen kilpailua rajoittavan menettelytavan tarkoituksesta eli tässä tapauksessa yritysten yhteenliittymän päätöksen tarkoituksesta kuin sen vaikutuksista markkinoihin. Vapaata kilpailua on arvioitava niissä tosiasiallisissa olosuhteissa, joissa se toteutuisi, jollei riidanalaisia määräyksiä olisi (katso muun muassa asia 56/65, Société Technique Minière, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 30.6.1966, Kok. 1966, s. 337 sekä asia 42/84, Remia v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 11.7.1985, Kok. 1985, s. 2545).
63  Näin ollen riidanalaisia määräyksiä on aiheellista tarkastella yksitellen sen selvittämiseksi, kuuluvatko ne perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan, sekä jos näin on, onko se kilpailun muutos, joka niiden tarkoituksena on tai joka niistä seuraa, riittävän merkittävä, samoin kuin tarvittaessa sen tutkimiseksi, voidaanko kyseisiin määräyksiin soveltaa saman artiklan 3 kohdassa määrätyin edellytyksin myönnettävää poikkeusta. Ennen kyseistä tarkastelua on arvioitava kunkin riidanalaisen määräyksen vaikutus 85 artiklan 1 kohdan perusteella. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa mieliin, että päätöksessä arvostellaan neljää määräystä. Niistä ensimmäinen on DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohtaan sisältyvä kilpailukieltolauseke, toinen hätäapujärjestelmää koskevien sääntöjen 5 pykälä, kolmas ne yksinomaiset toimitusvelvoitteet, jotka ovat edellytyksenä yhdistyksen jäsenten mahdollisuudelle saada nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa ja osallistua kilpailuihin, sekä neljäs ja viimeinen turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevan vakiosopimuksen 5 pykälä, jonka mukaan turkistuotevalmistamo saa esitellä varastossaan olevia nahkoja ainoastaan DPF:n edustajille.
4.1.  Riidanalaisten määräysten kilpailua rajoittava luonne
4.1.1. Kantajana olevan DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohtaan sisältyvä kilpailukieltolauseke ja kyseisen lausekkeen soveltamiseen liittyvät yhdenmukaistetut menettelytavat
64  Päätöksessä todetaan, että DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdan määräyksellä rikotaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa erityisesti, koska siinä kyseisen yhdistyksen jäsenille määrätään kilpailukieltovelvoite, jolla Tanskan markkinat suljetaan kilpailulta. Päätöksen 10 kohdan i alakohdassa komissio toteaa, että "DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdassa kyseisen yhdistyksen jäsenille (asetetaan) kilpailukieltovelvoite. Kyseisellä velvoitteella jäseniä kielletään erityisesti keräämästä nahkoja kilpailijoiden lukuun ja siten sillä estetään kilpailijoiden pääsy Tanskan markkinoille. Tämän kiellon kilpailua rajoittavaa vaikutusta pahennetaan entisestään yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla, jotka merkitsevät jäsenten kannalta sitä, etteivät nämä saa luovuttaa turkisnahkoja kaupintamyyntiin kilpailijoille".
65  DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdassa määrätään seuraavasti:
"Dansk Pelsdyravlerforening -yhdistyksen jäsenet voidaan jakaa kolmeen ryhmään:
-  aktiivijäsenet (I jakso);
-  - -
Aktiivijäseninä pidetään kaikkia henkilöitä ja ryhmittymiä (osakeyhtiöitä, avoimia yhtiöitä tai muita yhtiöitä), jotka harjoittavat turkistarhausta ja jotka ovat Dansk Pelsdyravlerforeningiin kuuluvan maakunnallisen yhdistyksen jäseniä,
- -
f)  (jotka) sitoutuvat olemaan järjestämättä ja millään muulla tavoin tukematta turkisnahkojen myyntiä, joka voi olla Dansk Pelsdyravlerforeningin myyntitoiminnan kanssa kilpailevaa."
Asianosaisten esittämät perustelut
66  Kantajan mukaan sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdassa, joka sisällytettiin sääntöihin vuonna 1946 DPF:n hankittua huutokauppakamarin ja ryhdyttyä hoitamaan sitä DPA:n nimellä, jäsenet velvoitetaan ainoastaan pidättäytymään yhdistyksen myyntitoiminnan kanssa suoraan kilpailevasta toiminnasta. Tästä olisi kysymys erityisesti, jos osuuskunnan jäsen hankkiutuisi kilpailijan palvelukseen harjoittaakseen varastointia, toimiakseen kauppaedustajana tai kerätäkseen turkisnahkoja kyseisen kilpailevan kolmannen osapuolen lukuun. Kantaja väittää, ettei kyseiseen määräykseen sisälly minkäänlaista toimitusvelvoitetta vaan että jäsenillä on täysi vapaus valita turkisnahkojensa myyntipaikat ilman, että tällä on mitään vaikutusta heidän jäsenyyteensä. Kantajan mukaan tämän sisältöiset määräykset ovat lisäksi luonteenomaisia osuuskuntien säännöissä.
67  Kilpailuun kohdistuvan vaikutuksen osalta kantaja väittää, ettei kyseinen määräys merkitse Tanskan markkinoiden sulkemista kilpailulta. Mikä tahansa DPF:n kilpailija voi vapaasti ottaa palvelukseensa kenet tahansa muun henkilön kuin DPF:n jäsenen ostamaan tai keräämään turkisnahkoja tai vastaanottamaan niiden toimituksia. Kantaja kiistää komission väitteen, jonka mukaan kilpailua rajoittavaa vaikutusta olisi entisestään pahennettu yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla, jotka merkitsisivät jäsenten kannalta sitä, etteivät nämä saisi luovuttaa turkisnahkoja kaupintamyyntiin kantajan kilpailijoille.
68  Kantaja huomauttaa vielä, että 10.10.1985 päivätyssä kirjeessään komissio oli näyttänyt katsovan, ettei kyseinen määräys kuulunut 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Se, että kantaja ei ollut noudattanut sille kyseisessä kirjeessä esitettyä vaatimusta nimenomaisen määräyksen sisällyttämisestä sääntöihin siitä, että jäsenet voivat myydä turkisnahkojaan myös muita myyntikanavia käyttäen, johtui kantajan mukaan siitä, että tällainen määräys olisi ollut turha ja vastoin Tanskan oikeusperinnettä, joka perustuu osuustoiminnan osalta sille periaatteelle, että kaikki, mitä osuuskunnan jäseniltä ei ole nimenomaisesti kielletty, on näille sallittua.
69  Komissio palauttaa ensiksikin mieliin, että riidanalainen määräys on muotoiltu erittäin väljästi, mikä antaa aiheen otaksua siinä tarkoitettavan toimitusvelvoitetta. Komission mukaan kantaja on lisäksi kieltäytynyt selventämästä kyseisen määräyksen sisältöä. Edelleen komissio huomauttaa, että sääntöjen 7 pykälässä DPF:n hallintohenkilöstölle myönnetään valtuudet erottaa jäsen ja että kantaja on käyttänyt kyseisiä valtuuksia erottaakseen kaksi jäsentä, jotka olivat keränneet turkisnahkoja HBA:n lukuun.
70  Toiseksi komissio katsoo, että vaikka sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdan tulkittaisiin velvoittavan osuuskunnan jäsenet yksinomaan pidättäytymään kantajan huutokauppatoiminnan kanssa suoraan kilpailevasta toiminnasta, kyseisellä määräyksellä rajoitettaisiin kilpailua. Komissio katsoo, että tätä kyseisen kiellon kilpailua rajoittavaa vaikutusta pahennetaan entisestään yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla, joilla jäseniä estetään toimittamasta turkisnahkoja kilpailijoille. Komissio väittää vielä, ettei riidanalainen määräys kuulu mihinkään niistä aloista, joiden osalta komissio ja yhteisöjen tuomioistuin ovat katsoneet, etteivät kilpailukieltolausekkeet kuulu perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan niiden erityisolosuhteiden vuoksi, joissa niitä sovelletaan (edellä mainittu 11.7.1985 annettu yhteisöjen tuomioistuimen tuomio Remia v. komissio).
71  Komissio vastaa vielä 10.10.1985 päivättyä kirjettään koskevaan väitteeseen, että kysymyksessä ei tuolloin selvästikään ollut sen lopullinen kannanotto eikä sen tekemä sitoumus (asia 71/74, Frubo v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 15.5.1975, 19 ja 20 kohta, Kok. 1975, s. 563). Komissio palauttaa mieliin, että väitetiedoksiannossa ja 15.5.1985 päivätyssä kirjeessään se on selvästi ilmoittanut riidanalaisen määräyksen olevan kilpailua rajoittava.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvio
72  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että asianosaisten lausumien perusteella on ensiksikin tarkasteltava sitä, sisältyykö riidanalaiseen määräykseen perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastainen kilpailukieltovelvoite, kuten päätöksessä todetaan, sekä toisaalta sitä, onko kyseisen kilpailukieltolausekkeen soveltamiseen liittynyt saman perustamissopimuksen artiklan vastaisia yhdenmukaistettuja menettelytapoja.
73  Mitä ensiksikin tulee siihen, sisältyykö riidanalaiseen määräykseen perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastainen kilpailukieltovelvoite, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että jo kyseisen määräyksen sanamuodosta ilmenee, että DPF:n jäsenet velvoitetaan siinä pidättäytymään suoraan kantajan myyntitoiminnan kanssa kilpailevasta toiminnasta, vaikkei kyseiseen määräykseen sinänsä sisälly yksinomaista toimitusvelvoitetta. Kantaja on lisäksi suullisessa käsittelyssä vahvistanut, että kuten päätöksessä todetaan, kyseisellä määräyksellä kielletään kaikkia osuuskunnan jäseniä keräämästä turkisnahkoja myytäviksi muissa kuin kantajan huutokaupoissa. Näin ollen komission näkökanta, jonka mukaan sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohtaan sisältyy kilpailukieltolauseke, ei ole perustunut kyseisen määräyksen virheelliseen tulkintaan.
74  Yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitusta, 11.7.1985 annetusta tuomiosta Remia v. komissio ilmenee, että kilpailukieltolauseke voi kuulua perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Sen arvioimiseksi, kuuluuko tällainen lauseke kyseisessä artiklassa määrätyn kiellon soveltamisalaan vai ei, on syytä tutkia, millaisia kilpailuolosuhteet olisivat, jos lauseketta ei olisi. Jotta tällaisen lausekkeen vaikutus kilpailuun olisi suotuisa, tavoitteen, jonka saavuttamiseksi lauseke on sääntöihin sisällytetty, on oltava itsessään vapaata kilpailua edistävä. Lisäksi kilpailukieltolausekkeen on itsessään oltava välttämätön ja kyseiseen tavoitteeseen nähden oikeasuhteinen.
75  Käsiteltävänä olevassa tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on arvioitava, olisiko sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdan määräys katsottava kielletyksi niiden kilpailun muutosten vuoksi, joita sen tarkoituksena on aiheuttaa tai joita siitä seuraa, ja tätä varten tarkasteltava kilpailua niissä tosiasiallisissa olosuhteissa, joissa se toteutuisi, jollei tällaista lauseketta olisi. Tältä osin päätöksestä ilmenee, että DPF:n sääntöjen ja yleisten sopimusehtojen tarkoituksena oleva tai niistä seuraava perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kilpailua rajoittava vaikutus kohdistuu ensisijaisesti kilpaileviin kolmansiin osapuoliin eikä osuuskunnan ja sen jäsenten välisiin suhteisiin.
76  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo todennut, että sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdassa jäseniä kielletään keräämästä turkisnahkoja muille kuin kantajan huutokauppayritykselle. Tässä on kuitenkin kysymys pelkästä nahkojen keruu-, lähetys- tai välitystoiminnasta huutokauppa-kamareille eli toiminnasta, joka ei edellytä mitään erityistä asiantuntemusta, koska nahkojen lajittelua tai yhteen soinnuttamista ei tehdä tässä vaiheessa. Riidanalainen määräys ei näin ollen koske toimintaa, jota tarhaajat voisivat harjoittaa ainoastaan osuuskunnan avulla tai osuuskunnassa saamansa kokemuksen ansiosta. Näin ollen riidanalaisella määräyksellä kielletään DPF:n jäseniä harjoittamasta toimintaa, jota nämä voisivat harjoittaa, jollei kyseistä määräystä olisi.
77  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että osuuskunnan jäsenten kolmansien osapuolten lukuun suorittama turkisnahkojen keruu ei ole pelkkä teoreettinen mahdollisuus, kuten ilmenee HBA:n yrityksistä ottaa tanskalaisia turkistarhaajia palvelukseensa keräämään nahkoja myytäviksi huutokaupoissa, joita se itse järjestää.
78  Kantaja ja väliintulijat ovat tosin väittäneet, että osuuskunnan jäsenyys merkitsee pääsääntöisesti tiettyjen osuuskuntaan kohdistuvien velvoitteiden täyttämistä ja että on tavanomaista, että jäsenten velvoitteena on myydä tuotteensa yhdistyksen välityksellä, kyseisen velvoitteen perustuessa siihen, että osuuskuntien pääoma on vähäinen ja että tuotteiden myynnin varmistaminen yhdistyksen välityksellä on välttämätöntä yhdistyksen toiminnan rahoittamiseksi ja tarvittavan yhteisen toiminnan jatkamiseen liittyvien muiden jäsenten etujen takaamiseksi. Kuitenkin on katsottava, että edellä mainittu kilpailukieltolauseke, jolla kaikkia yhdistyksen jäseniä kielletään keräämästä nahkoja myytäviksi muissa, kantajan kanssa kilpailevien kolmansien osapuolten järjestämissä huutokaupoissa ja jolla siten erittäin suuresti vaikeutetaan, koska se on luonteeltaan yleinen ja rajoittamaton ja näin ollen suhteeton siihen tavoitteeseen nähden, johon kantaja käsiteltävänä olevassa tapauksessa pyrkii, kyseisten kolmansien osapuolten tosiasiallista pääsyä markkinoille ottaen huomioon, että kantajalla on niillä erittäin vahva asema, kuuluu perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan. Vaikka kantajan ja väliintulijoiden edellä esittämät perustelut ovat sinänsä arvokkaita ja merkille pantavia, ne eivät voi muuttaa tätä päätelmää ja näin ollen ne voidaan tarvittaessa ottaa huomioon ainoastaan tarkasteltaessa perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan perusteella mahdollisuutta kyseisen kohdan mukaisen poikkeuksen myöntämiseen.
79  Mitä tulee kantajan esittämään, 10.10.1985 päivättyä komission kirjettä koskevaan perusteluun, jonka mukaan kyseisestä kirjeestä olisi ilmennyt, ettei sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohta ole perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastainen, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa kyseisessä kirjeessä täsmennettävän ainoastaan seuraavaa: "Tässä vaiheessa olen taipuvainen uskomaan, ettei ensimmäisestä rajoituksesta - -, toisin sanoen siitä, että jäsenten on sitouduttava olemaan järjestämättä ja millään muulla tavoin tukematta turkisnahkojen myyntiä, joka voi olla Dansk Pelsdyravlerforeningin myyntitoiminnan kanssa kilpailevaa, otaksuttavasti aiheudu erityisiä ongelmia, jos siihen sisällytetään nimenomainen määräys siitä, että jäsenet voivat myydä turkisnahkojaan myös muita myyntikanavia käyttäen". Kyseisessä kirjeessä esitetään näin ollen ainoastaan asiaa koskeva väliaikainen kannanotto ilman asian täsmällisempää tarkastelua; lisäksi kannanotto on asetettu riippuvaiseksi kyseisten määräysten muuttamisesta. Tällä tavoin ilmaistuna kyseisen kannanoton ei voida katsoa antaneen kantajalle aihetta otaksua, etteikö komissio voisi myöhemmin tehdä asiasta toisenlaisen päätelmän, tai herättäneen kantajassa minkäänlaisia perusteltuja odotuksia. Näin ollen 10.10.1985 päivätyn kirjeen merkitystä koskeva perustelu on hylättävä.
80  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo näin ollen komission osoittaneen oikeudellisesti riittävällä varmuudella, että kantajana olevan DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohtaan sisältyvä kilpailukieltolauseke on sellaisena kuin kantaja sitä tulkitsee ja soveltaa omiaan rajoittamaan kilpailua perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
81  Mitä toisaalta tulee sen päätöksen 10 kohdan i alakohdassa esitetyn toteamuksen perusteltavuuteen, jonka mukaan "tämän kiellon kilpailua rajoittavaa vaikutusta pahennetaan entisestään yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla, jotka merkitsevät jäsenten kannalta sitä, etteivät nämä saa luovuttaa turkisnahkoja kaupintamyyntiin kilpailijoille", ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että käsitteen yhdenmukaistettu menettelytapa määrittelemiseksi on syytä tukeutua yhteisöjen tuomioistuimen ja yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön (katso tuoreimpana tapauksena asia T-11/89, Shell v. komissio, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, II-757), josta ilmenee, että ne yhteensovittamista ja yhteistoimintaa koskevat arviointiperusteet, jotka kyseisessä oikeuskäytännössä määritellään, on ymmärrettävä sen kilpailua koskevien perustamissopimuksen määräysten perusajatuksen valossa, jonka mukaan jokaisen taloudellisen toimijan on päätettävä yhteismarkkinoilla noudattamastaan politiikasta itsenäisesti.
82  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa kuitenkin kantajan väitteeseen yhtyen, ettei asian tarkastelussa ole ilmennyt ainuttakaan seikkaa, joka tukisi komission edellä mainittua lausumaa, ja ettei tällaisten yhdenmukaistettujen menettelytapojen tosiasiallisesta olemassaolosta ole esitetty minkäänlaista näyttöä. Komissio on päätöksessään tyytynyt ainoastaan mainitsemaan tietyt menettelytavat niitä kuitenkaan määrittelemättä ja nimeämättä niitä yhteensovittamiseen ja yhteistyöhön liittyviä seikkoja, jotka ovat niille ominaisia ja joiden perusteella kyseisten menettelytapojen voitaisiin katsoa edellä mainitun oikeuskäytännön mukaisesti kuuluvan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan, sekä toisaalta toteamaan, että kantaja on kieltäytynyt selventämästä kyseistä asiaa. Niiden perustelujen osalta, joita komissio on esittänyt myöhemmin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle toimittamissaan vastineessa ja vastaajan vastauksessa, on todettava, että vaikka niiden voidaan katsoa olevan omiaan korjaamaan päätöksen perustelujen riittämättömyyttä tältä osin, ne koostuvat kuitenkin pelkistä tiettyjen yleisluontoisten toteamusten pohjalta epäsuorasti ja abstraktilla tavalla tehdyistä päätelmistä ja toisaalta viittauksista turkistarhaajien HBA:n asianajajalle esittämiin lausumiin kahden HBA:n lukuun nahkoja keränneen osuuskunnan jäsenen erottamisesta ja niistä erilaisista tulkinnoista, joita jotkut tarhaajat ovat mahdollisesti riidanalaisesta määräyksestä tehneet.
83  Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on todettava, että päätöksen 10 kohdan i alakohdassa esitetyn viittauksen yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joita riidanalaisen määräyksen soveltamiseen on väitetty liittyneen, on katsottava perustuvan aineellisesti täsmentämättömiin tosiseikkoihin ja sisältävän oikeudellisen virheen. Päätöksen 1 artiklan 1 kohta on näin ollen kumottava siltä osin kuin siinä liitetään saman kohdan a alakohdassa tarkoitettuun määräykseen yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joilla rikotaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa.
4.1.2.  Hätäapujärjestelmää koskevien sääntöjen 5 pykälä
84  Päätöksen mukaan hätäavun järjestämistä koskevien sääntöjen 5 pykälällä rikotaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa erityisesti, koska kyseisellä määräyksellä estetään kilpailijoiden pääsy markkinoille sulkemalla näiltä näiden pääasiallinen turkisnahkojen hankintalähde Tanskassa. Päätöksen 10 kohdan ii alakohdassa komissio esittää päätelmänään, että koko turkistuotannon toimittamista koskevalla velvoitteella, joka on edellytyksenä hätäapujärjestelmään liittymiselle, rajoitetaan DPF:n jäsenten valinnan mahdollisuutta estämällä näitä päättämästä myyntipolitiikastaan täysin itsenäisesti. Päätöksen 10 kohdan alussa todetaan, että riidanalaisen määräyksen tarkoituksena on rajoittaa kilpailua tai siitä seuraa, että kilpailu rajoittuu perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
85  Hätäapujärjestelmää koskevien sääntöjen 5 pykälän tarkoituksena on, että DPF:n jäsenille korvataan ne taloudelliset tappiot, joita näille aiheutuu, kun näiden eläimiä menehtyy epitsoottisiin eläintauteihin; kyseisen pykälän sisältö on seuraava:
"Vakuutettu menettää oikeutensa hätäapujärjestelmän etuuksiin, jos vakuutettu tai tämän edustaja
- -
d)  on sen vuoden (15.8.-14.8.) aikana, jona vahinko on tapahtunut, tai sitä edeltäneen varainhoitovuoden aikana myynyt turkisnahkoja muita kuin Danske Pels Auktionerin myyntikanavia käyttäen, lukuun ottamatta nahkoja, jotka turkistarhaaja on varannut omaan käyttöönsä;
- -."
86  Hätäapujärjestelmän toimintaa koskevat yksityiskohtaiset säännöt perustuvat kantajan niistä antaman selvityksen mukaan, jota komissio ei ole kiistänyt, ja sellaisina kuin ne ilmenevät DPF:n sääntöjen tarkastelusta, keskinäisen avustusjärjestelmän tyyppiseen järjestelmään ja niistä voidaan tehdä yhteenveto seuraavasti. DPF:n jäsen ei ole pelkän jäsenyytensä perusteella hätäapujärjestelmän jäsen, vaan sen jäseneksi on kirjoittauduttava erikseen. Jäsen voi milloin tahansa vapaasti erota kyseisestä järjestelmästä. Uusi jäsen voi periaatteessa saada hätäapua vasta vuoden kuluttua liittymisestään. Hätäavun myöntäminen on toissijaista verrattuna vakuutetun saman riskin varalta ottamaan vakuutukseen. Hätäapujärjestelmän rahoitus varmistetaan siten, että DPF pidättää tietyn osan järjestelmään liittyneiden osuuskunnan jäsenten tulostileille vuosittain maksettavista summista. Koska jäsenten tulostileille maksettava määrä jaetaan näiden kesken suhteessa niiden turkisnahkojen arvoon, jotka kyseiset jäsenet ovat toimittaneet myytäviksi DPF:n kuluvan vuoden aikana järjestämissä huutokaupoissa, kukin hätäapujärjestelmään liittynyt jäsen osallistuu kyseisen järjestelmän rahoittamiseen summalla, joka on suhteessa tämän toimittamien turkisnahkojen arvoon. Koska DPF:n säännöissä määrätään sekä pääomatilin että tulostilin kapitalisoinnista ja koska hätäapujärjestelmän jäsenet maksavat "jäsenmaksunsa" poikkeuksellisesti sallimalla tulostiliensä veloittamisen kyseisellä summalla, jäsenillä on tällä tavoin käytännössä käytettävissään summat, jotka olisi muutoin ollut kapitalisoitava. Jotta yhdenvertaisuus osuuskunnan jäsenten kesken säilyisi, niille jäsenille, jotka ovat päättäneet olla liittymättä hätäapujärjestelmään, maksetaan samansuuruinen summa kuin se, jolla järjestelmään liittyneiden jäsenten tulostilejä on veloitettu.
Asianosaisten esittämät perustelut
87  Kantaja kiistää väitteen, että riidanalainen määräys olisi luonteeltaan kilpailua rajoittava. Kantajan mukaan hätäapujärjestelmä, johon osuuskunnan jäsenet voivat vapaasti liittyä tai olla liittymättä ja josta nämä voivat vapaasti erota, otettiin käyttöön vuonna 1959 eli aikana, jona vakuutusta epitsoottisten eläintautien varalta ei ollut mahdollista ottaa vakuutusyhtiöissä kohtuullisin vakuutusmaksuin. Kantajan mukaan hätäapujärjestelmä perustuu yhdistyksen jäsenten haluun suojautua epitsoottisilta eläintaudeilta osuustoimintajärjestelmän periaatteen mukaisesti keskinäisen vakuutuksen avulla. Kantaja täsmentää, että hätäapujärjestelmään liittyneille jäsenille määrätty turkisnahkojen yksinomainen toimitusvelvoite otettiin käyttöön 23.10.1967 tehdyllä päätöksellä sillä perusteella, että turkistarhaajan liittyminen hätäapujärjestelmään ainoastaan joidenkin tarhansa eläinten osalta on teknisesti mahdotonta. Koska hätäapujärjestelmän mukaisten etuuksien rajaaminen koskemaan ainoastaan joitakin tietyn tarhan eläimistä esimerkiksi merkitsemällä eläimet tai millä tahansa muulla menetelmällä olisi fyysisesti mahdotonta, järjestelmään on kantajan mukaan pakostakin otettava kaikki tarhan eläimet.
88  Kantaja täsmentää edelleen, että hätäapujärjestelmän mukaisten etuuksien rajaaminen koskemaan ainoastaan joitakin tietyn tarhan eläimistä ei olisi ainoastaan teknisesti mahdotonta, vaan siitä aiheutuisi myös väärinkäytöksiä. Järjestelmän rahoitustavan huomioon ottaen se, että kantajana olevan yhdistyksen jäsen menettää oikeutensa korvaukseen, jota hän muutoin voisi vaatia, jos hän on myynyt osan tarhansa eläinten nahoista käyttäen muita myyntikanavia kuin kantajan järjestämät huutokaupat, on kantajan mukaan välttämätöntä, jotta jäsen osallistuisi kyseisen järjestelmän rahoitukseen toimintansa tosiasiallista laajuutta vastaavassa suhteessa. Siitä, että yhdistyksen jäsenen sallittaisiin saada hätäapua ilman, että tälle asetettaisiin samanaikaisesti velvoite toimittaa kaikki turkisnahkansa osuuskunnalle, olisi seurauksena, että kyseinen jäsen voisi nauttia kyseisen järjestelmän suojaa osallistumatta sen rahoitukseen, mikä olisi ristiriidassa juuri niiden vastavuoroisuuden ja yhteisvastuullisuuden periaatteiden kanssa, joita hätäapujärjestelmän tulisi ilmentää. Näin ollen kantaja katsoo, että yksinomaisella toimitusvelvoitteella mahdollistetaan sen periaatteen johdonmukainen soveltaminen, jonka mukaan kaikki järjestelmän jäsenet osallistuvat sen rahoittamiseen yhdenvertaisella tavalla.
89  Kantaja väittää vielä, että sen jälkeen, kun yksinomainen toimitusvelvoite kumottiin 28.10.1988 pidetyssä yleiskokouksessa tehdyillä sääntömuutoksilla komission asiaan puuttumisen vuoksi, voimassa ollut järjestelmä ei enää anna, toisin kuin aiemmin, täysin kattavaa suojaa epitsoottisten eläintautien varalta, jollei hätäapujärjestelmään liittynyt turkistarhaaja ole toimittanut kaikkia nahkojaan osuuskunnalle. Jos tarhaaja ei ole näin tehnyt, sen korvauksen määräytymisperusteena, joka tälle epitsoottisen eläintaudin puhjetessa maksetaan, on nykyisin ainoastaan se osa tarhaajan myynnistä, jonka tämä on toteuttanut osuuskunnan välityksellä. Kantajan mukaan vuoden 1988 sääntömuutosta edeltäneen ja sen jälkeisen järjestelmän keskinäisellä vertailulla ei näin ollen ole merkitystä käsiteltävänä olevan asian kannalta eikä se, että kantaja on komission toivomuksen mukaisesti ottanut kyseisen uuden järjestelmän käyttöön pelkästään käytännöllisistä syistä, millään tavoin tarkoita, että aiempi järjestelmä olisi ollut perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastainen.
90  Kantaja toteaa edelleen, että syy siihen, minkä vuoksi hätäapujärjestelmä on järjestetty edellä kuvatulla tavalla eikä järjestelmäksi, jossa tarhaaja, joka haluaa vakuuttaa tarhansa eläimet epitsoottisten eläintautien varalta, maksaa vakuutusmaksua jokaisesta eläimestä, jonka hän haluaa vakuuttaa, on se, että tällainen järjestelmä kuuluisi Tanskan vakuutuslainsäädännön alaan. Kantajalla ei ole kuitenkaan lupaa harjoittaa vakuutustoimintaa.
91  Yhdenvertaisuusperiaatteen järjestelmällisestä soveltamisesta osuuskunnan jäsenten kesken kantaja väittää vielä, että ensiksikään kyseisen periaatteen soveltaminen ei ole sinänsä kilpailua rajoittavaa ja että toisaalta kantaja itse on joutunut sen tuloksena epäsuotuisaan asemaan kilpailijoihinsa nähden. Niinpä kantaja ei ole kyennyt myöntämään merkittävimmille tarhaajilleen edullisempia ehtoja kuten alennuksia tai ostohyvityksiä, kuten vakuutustoimintaa harjoittava yritys olisi voinut tehdä. Näin ollen komission väite, jonka mukaan riidanalaisella yksinomaisella toimitusvelvoitteella olisi ollut se vaikutus, että sillä olisi suljettu kilpailijoilta pääsy Tanskan markkinoille, on kantajan mukaan virheellinen, koska DPF on joutunut kyseisen määräyksen vuoksi epäsuotuisampaan asemaan kuin kilpailijansa ja etenkin HBA. HBA:lla on vakuutusjärjestelmä, jonka tarkoitus on täsmälleen sama kuin kantajan vuonna 1988 käyttöön ottaman järjestelmän ja joka on maksuton tarhaajille, jotka suostuvat toimittamaan HBA:lle 40 prosenttia turkisnahkatuotannostaan. Kantajana oleva DPF väittää kuitenkin, että myös sen omat jäsenet voivat vapaasti liittyä HBA:n käyttöön ottamaan vakuutusjärjestelmään. Näin ollen kantajan mukaan sellaisen järjestelmän olemassaolo, joka antaa paremman suojan riskien varalta kuin sen oma hätäapujärjestelmä, osoittaa, ettei sen oma järjestelmä ole esteenä kilpailijoiden pääsylle Tanskan markkinoille. Näin ollen komissio on jättänyt väitteessään huomiotta olennaisen seikan, nimittäin sen, että DPF:n jäsenilleen tekemä tarjous on ollut ainoastaan yksi sen taloudellisille toimijoille tekemistä lukuisista tarjouksista ja että kyseisten toimijoiden asiana on päättää, ottavatko nämä vakuutuksen ja millaisen vakuutuksen sen riskin varalta, että epitsoottisen eläintaudin seurauksena menetetään eläimiä.
92  Lopuksi kantajan mukaan se komission väite, että kantajan esittämällä yksinomaisen toimitusvelvoitteen välttämättömyyttä koskevalla perustelulla on merkitystä ainoastaan perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisen osalta, on virheellinen. Kantaja katsoo kuitenkin, että jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätyy toteamaan riidanalaisen määräyksen kuuluvan 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan, riidanalaista määräystä olisi tuolloin kuitenkin pidettävä välttämättömänä hätäapujärjestelmän täytäntöönpanon kannalta, jolloin sen osalta voitaisiin antaa perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukainen yksittäinen lausuma, ettei kieltoa sovelleta.
93  Komissio väittää, ettei se, että jäsen voi vapaasti päättää liittyä tai olla liittymättä hätäapujärjestelmään, ole ratkaisevaa. Niinpä siitä, että tarhaaja voi vapaasti tehdä tai jättää tekemättä sopimuksen kantajan kanssa päästäkseen osalliseksi kantajan käyttöön ottamasta hätäavusta, ei voida komission mukaan päätellä, että kyseinen sopimus ei ole kilpailua rajoittava. Lukuun ottamatta tiettyjä mahdollisesti perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamisalaan kuuluvia tapauksia, sopimuspuolet päättävät sopimuksen allekirjoittamisesta aina vapaasti. Se, mikä asiassa on komission mukaan kiistanalaista, on nimenomaan kyseisen sopimuksen sisältö eli tässä tapauksessa hätäapujärjestelmään liittyneille jäsenille asetetun yksinomaisen toimitusvelvoitteen vaikutus.
94  Tältä osin komissio väittää ensiksikin, että kyseisen valinnan vapauden laajuutta arvioitaessa on joka tapauksessa aiheellista ottaa huomioon sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f alakohdan soveltamiseen liitetyt yhdenmukaistetut menettelytavat, joiden vaikutuksesta jäsenen, joka haluaa nauttia oikeuksistaan osuuskunnan jäsenenä, on myytävä kaikki turkisnahkansa kantajan järjestämissä huutokaupoissa. Toiseksi komissio katsoo, että ratkaiseva peruste, jonka vuoksi hätäapujärjestelmä on ristiriidassa perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kanssa, on se, että kyseinen järjestelmä perustuu yksinoikeuslausekkeeseen. Komission mukaan perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisesta yksinmyyntisopimusten ryhmiin ja vastaavasti yksinostosopimusten ryhmiin 22.6.1983 annetut komission asetukset (ETY) N:o 1983/83 ja (ETY) N:o 1984/83 (EYVL L 173, s. 1 ja 5) (jäljempänä asetukset N:o 1983/83 ja 1984/84), osoittavat, että yksinoikeuksien ja yksinmyynnin yhteensopimattomuus perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kanssa on "yleisesti tunnettua".
95  Komissio täsmentää vielä, että riidanalaisella yksinomaisella toimitusvelvoitteella rajoitetaan jäsenten toiminnan vapautta, koska näiltä evätään mahdollisuus myydä turkisnahkojaan muita kuin osuuskunnan myyntikanavia käyttäen. Kyseisellä yksinoikeuslausekkeella on komission mukaan vaikutuksia myös kolmansiin osapuoliin, joilta tällä tavoin evätään mahdollisuus myydä itse järjestämissään huutokaupoissa turkisnahkoja, jotka ovat peräisin hätäapujärjestelmään kuuluvien DPF:n jäsenten tarhaamista eläimistä. Komissio katsoo, että kyseisen yksinoikeuslausekkeen välitön seuraus on juuri tämä, ja viittaa tältä osin edellä mainittuun, asiassa Frubo v. komissio 15.5.1975 annettuun yhteisöjen tuomioistuimen tuomioon. Näin ollen vakuutusehdoilla, joita toiset, DPF:n kanssa kilpailevat yritykset mahdollisesti voivat tarjota DPF:n jäsenille, ei komission mukaan ole käytännössä merkitystä.
96  Komissio pitää perusteettomana väitettä, jonka mukaan riidanalaiset määräykset olisivat välttämättömiä hätäapujärjestelmän toiminnan kannalta. Komissio katsookin, ettei kyseinen väite liity perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vaan sen 3 kohdan soveltamiseen. Komission mukaan on erittäin hankalaa soveltaa samanaikaisesti kahta arviointiperustetta sen arvioimiseksi, onko kilpailunrajoitus välttämätön, toisin sanoen yhtä, joka on perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan mukainen, ja toista, joka liittyy sen 85 artiklan 3 kohdan soveltamiseen. Ottaen huomioon 85 artiklan rakenteen komissio pitää johdonmukaisena, että kyseinen arviointi suoritetaan samalla, kun tarkastellaan sitä, sovelletaanko 85 artiklan 3 kohtaa. Joka tapauksessa komissio katsoo, että hätäapujärjestelmä, johon liittyy yksinomainen toimitusvelvoite, ei kuulu mihinkään niistä talouden erityisaloista, joilla asetettujen yksinomaisten toimitusvelvoitteiden osalta komission soveltamassa käytännössä tai yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on tietyissä olosuhteissa todettu, etteivät ne kuulu perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan (asia 161/84, Pronuptia, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 28.1.1986, Kok. 1986, s. 353).
97  Lopuksi komissio kiistää sen, että kantajan käyttöön ottaman kaltainen vakuutusjärjestelmä välttämättä edellyttäisi, että edunsaajille on asetettava velvoitteeksi toimittaa turkisnahkojaan yksinomaan osuuskunnalle. Kantajan lokakuussa 1988 käyttöön ottamassa uudessa järjestelmässä tällaista velvoitetta ei määrätä. Se, että ne osuuskunnan jäsenet, jotka eivät osallistu hätäapujärjestelmään, saavat samansuuruiset summat kuin ne, joilla kyseiseen järjestelmään kuuluvien osuuskunnan jäsenten tulostilejä veloitetaan, osoittaa komission mukaan lisäksi, että kyseinen järjestelmä rahoitetaan jäsenten tuottamien turkisnahkojen huutokaupalla ja ettei kaikkien nahkojen myyminen kyseisissä huutokaupoissa ole mitenkään välttämätöntä järjestelmän toiminnalle.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvio
98  Aluksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa mieliin, että vaikka päätöksessä todetaan, että kantajalla on kyseisillä markkinoilla määräävä asema, riidanalaista määräystä ei todeta kyseisessä päätöksessä perustamissopimuksen 86 artiklan vaan sen 85 artiklan vastaiseksi. Niinpä vaikka yhteisöjen tuomioistuin on 86 artiklan soveltamisen osalta todennut, että se, että taloudellinen toimija sitoo ostajia, vaikka näiden pyynnöstäkin, yksinoikeutta koskevalla sitoumuksella, on yhteisön kilpailusääntöjen vastaista (asia 85/76, Hoffmann-La Roche v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 13.2.1991, Kok. 1979, s. 461 ja asia C-62/86, AKZO v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 3.7.1991, Kok. 1991, s. I-3359), kyseistä pelkästään ETY:n perustamissopimuksen 86 artiklaa koskevaa oikeuskäytäntöä ei voida kaikissa tapauksissa noudattaa sellaisenaan 85 artiklaa sovellettaessa. Toisin kuin komissio väittää, yksinoikeutta koskevat sitoumukset, joista joihinkin voidaan myös soveltaa poikkeusasetuksia N:o 1983/83 ja 1984/83, eivät tosiasiallisesti ole sinänsä perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastaisia. Vaikka komissio päättelee viimeksi mainitusta poikkeusasetuksesta, että yksinomainen toimitusvelvoite kuuluu luonnostaan 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan, tältä osin on aiheellista palauttaa mieliin yhteisöjen tuomioistuimen todenneen, että vaikka perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeuksen myöntäminen jonkin tietyn sopimuksen tapauksessa edellyttää ensin sen tunnustamista, että kyseinen sopimus kuuluu 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan, tämä ei kuitenkaan tarkoita, että perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa määrätystä ryhmäpoikkeuksen myöntämismahdollisuudesta voitaisiin päätellä, että kaikki kyseiseen ryhmään kuuluvat sopimukset välttämättä täyttäisivät 85 artiklan 1 kohdan edellytykset pelkästään ryhmään kuulumisensa perusteella (asia 32/65, Italia v. neuvosto ja komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 13.7.1966, Kok. 1966, s. 563).
99  Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan (katso tuoreimpana esimerkkinä oluen yksinomaisesta toimitussopimuksesta asia C-234/89, Delimitis v. Henninger Bräu, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 28.2.1991, Kok. 1991, s. I-935; katso myös edellä mainittu, 30.6.1966 annettu yhteisöjen tuomioistuimen tuomio Société Technique Minière, sekä asia 31/80, L'Oréal v. De Nieuwe AMCK, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 11.12.1980, Kok. 1980, s. 3775) arvioitaessa yksinoikeuden perustavaa sitoumusta perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan perusteella on otettava huomioon ne tosiasialliset taloudelliset olosuhteet, joissa kyseinen sitoumus tuottaa vaikutuksensa. Yksinoikeuden perustava toimitusvelvoite, jolla tuottajalle taataan tämän tuotteiden myynti ja jälleenmyyjälle toimitusten luotettavuus, voi olla relevanttien markkinoiden olosuhteista ja tosiasiallisista toimintaedellytyksistä riippuen omiaan tehostamaan kilpailua kyseisillä markkinoilla kuluttajahintojen tasolla ja kuluttajille suunnatussa palvelutarjonnassa, sekä siten osaltaan parantamaan kyseisten markkinoiden joustavuutta.
100  Periaatteesta, jonka mukaan kiistanalaisen velvoitteen vaikutus on arvioitava niissä tosiasiallisissa olosuhteissa, joissa se tuottaa vaikutuksensa, ei voida poiketa sillä perusteella, että asetettua velvoitetta pidettäisiin oikeutettuna "osuuskuntauskollisuudeksi" nimetyn periaatteen noudattamiseksi. Viimeksi mainitun periaatteen tarkoituksena ei voi olla eikä siitä saa seurata, että osuustoiminnalliset yritykset, jotka hyötyvät jäsentensä noudatettavaksi määräämästään yksinoikeuslausekkeesta, voisivat perustella sillä perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan määräysten noudattamatta jättämistä.
101  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että hätäapujärjestelmää koskevien sääntöjen 5 pykälän d kohdassa määrättiin, kunnes kyseinen määräys lokakuussa 1988 kumottiin, että jäsenten, jotka halusivat päästä osallisiksi kantajan järjestämästä hätäavusta, velvoitteena oli toimittaa kaikki tarhansa eläimistä saadut turkisnahat kantajalle niiden myymiseksi kantajan järjestämillä julkisilla huutokaupoilla, tai muutoin nämä menettäisivät oikeutensa hätäapuun. Kyseinen velvoite koski sekä sen varainhoitovuoden myyntiä, jona vahinko sattui, että sitä edeltäneen varainhoitovuoden myyntiä.
102  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että nämä ovat ne näkökohdat, joiden perusteella sen on arvioitava, oliko sen yksinomaisen toimitusvelvoitteen, joka kantajana olevan osuuskunnan jäsenille asetettiin näiden halutessa päästä osallisiksi kantajan järjestämästä hätäavusta, tarkoituksena vaikuttaa kilpailuun yhteismarkkinoilla, ja vaikka tämä ei olisi ollutkaan sen tarkoitus, oliko riidanalaisella määräyksellä silti perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja kilpailua rajoittavia vaikutuksia. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana ei ole kuitenkaan käsiteltävänä olevan kanneperusteen yhteydessä, koska siinä on kysymys riidanalaisen määräyksen arvioinnista yksinomaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan perusteella, tarkastella sitä, täyttikö kyseinen määräys perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa määrätyt edellytykset.
103  Riidanalaisen määräyksen tarkoituksen arvioinnin osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kuten yhteisöjen tuomioistuin on tuomiossaan todennut, sen määrittämiseksi, onko sopimuksen tarkoituksena rajoittaa kilpailua, on tarkasteltava niitä tavoitteita, joihin sopimuksella itsessään pyritään ottaen huomioon ne taloudelliset olosuhteet, joissa sitä on tarkoitus soveltaa (yhdistetyt asiat 29/83 ja 30/83, CRAM ja Rheinzink v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 28.3.1984, 26 kohta, Kok. 1984, s. 1679). Edelleen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että käsiteltävänä olevaan tapaukseen liittyvien taloudellisten olosuhteiden erittelemiseksi on tarkasteltava sitä, missä määrin riidanalainen määräys, jolla yksinomainen toimitusvelvoite asetettiin, oli osa hätäapujärjestelmän rakennetta ja osuuskunnan toimintaa koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, sekä missä määrin se on ollut omiaan vaikuttamaan Tanskan turkisnahkamarkkinoiden toimintaedellytyksiin.
104  Riidanalaisen määräyksen sisällön ja sen vaikutuksen osalta, joka kyseisellä määräyksellä on ollut jäsenten itsenäiseen päätöksentekoon, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa kyseisestä määräyksestä seuranneen, että hätäapujärjestelmään liittyneet jäsenet ovat estyneet myymästä tuotteitaan muutoin kuin kantajan järjestämissä huutokaupoissa kahden varainhoitovuoden ajan samalla, kun vahingon kattamisajanjakso on varainhoitovuosittain rajattu yhteen vuoteen. Kantaja ei ole kyennyt mitenkään perustelemaan velvoitetta, jonka se on tällä tavoin asettanut tietyn varainhoitovuoden aikana puhjenneesta epitsoottisesta eläintaudista aiheutuneesta vahingosta korvausta haluaville osuuskunnan jäsenille ja jonka mukaan näiden on täytynyt toimittaa ei ainoastaan kaikki sinä varainhoitovuonna, jona vahinko on sattunut, vaan myös kaikki sitä edeltäneenä varainhoitovuonna myymänsä turkisnahat myytäviksi kantajan järjestämillä julkisilla huutokaupoilla. Kyseisen velvoitteen markkinoiden tosiasiallisiin toimintaedellytyksiin kohdistuvan vaikutuksen arvioimiseksi täsmällisesti on kuitenkin aiheellista ottaa huomioon se varoittava vaikutus, joka tällaisella velvoitteella pakostakin on järjestelmään liittyneisiin jäseniin, jotka eivät voi olla tietämättömiä siitä, että jos he eroavat järjestelmän jäsenyydestä, he ovat vaarassa jäädä ilman vakuutusta epitsoottisen eläintaudin varalta, jos tällainen tauti puhkeaa sellaisen varainhoitovuoden aikana, jonka osalta heiltä edellytettäisiin uutta liittymistä järjestelmään. Näin ollen väitettä, jonka mukaan osuuskunnan jäsenet voivat vapaasti liittyä järjestelmään ja erota siitä, on pidettävä joka tapauksessa merkitykseltään suhteellisena. Kiistanalainen määräys, joka ei ole ollut mitenkään tarpeen hätäapujärjestelmän moitteettoman toiminnan kannalta, on ollut näin ollen omiaan lisäämään järjestelmän tehottomuutta ja siten jäykistämään taloudellisten toimijoiden toimintaa, koska sillä on selvästi rajoitettu näiden itsenäistä päätöksentekoa.
105  Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kantajan 28.10.1988 vahvistamat sääntömuutokset, joilla riidanalainen yksinomainen toimitusvelvoite lakkautettiin ilman, että kantaja olisi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa väittänyt kyseisistä muutoksista aiheutuneen minkäänlaista häiriötä hätäapujärjestelmän toimintaan, sekä toisaalta se seikka, että HBA, joka oli myös ottanut käyttöön hätäapujärjestelmän, on asettanut vakuutetuilleen, kuten kantaja on itse todennut, toimitusvelvoitteen, joka ei ole yksinomainen vaan joka on rajattu koskemaan ainoastaan 40 prosenttia kokonaismyynnistä, osoittavat jo sinänsä riittävällä varmuudella, ettei sen tyyppisen yksinomaisen toimitusvelvoitteen käyttöönotto, joka on kiistan kohteena, ollut millään tavoin välttämätön tällaisen järjestelmän organisaatiolle tai sen moitteettomalle toiminnalle.
106  Kantaja väittää jäsenille asetetun yksinomaisen toimitusvelvoitteen olevan perusteltu sen vuoksi, että ainoastaan joidenkin tarhaajan eläinten vakuuttaminen olisi teknisesti mahdotonta, sekä täsmentää, että sen itsensä on oikeudellisesti mahdotonta ottaa käyttöön "per capita" -vakuutusjärjestelmää, koska sillä ei ole Tanskan kansallisen lainsäädännön mukaan lupaa harjoittaa vakuutustoimintaa. Tältä osin on syytä ensiksikin täsmentää kantajan myöntävän, että toisin kuin hätäapujärjestelmän käyttöönottovuonna 1959 vallinneessa markkinatilanteessa osuuskunnan jäsenten on nykyisin mahdollista ottaa henkilökohtainen vakuutus epitsoottisten eläintautien varalta, minkä myös vahvistaa se osuuskunnan sääntö, jonka mukaan kantajan maksama korvaus on aina toissijainen verrattuna henkilökohtaisen vakuutuksen perusteella saatuun korvaukseen. Tästä ilmenee, että kantajan päätös pitää voimassa hätäapujärjestelmä, johon sisältyi turkisnahkojen yksinomainen toimitusvelvoite, ainakin 28.10.1988 toteutettuun sääntömuutokseen asti, on perustunut kantajan valintaan, jolla ei ole ollut mitään yhteyttä osuuskunnan moitteettomaan toimintaan, ensiksikin koska tarhaajille on nykyisin tarjolla muita vakuutusjärjestelmiä, ja toisaalta, koska keskinäisen avustusjärjestelmän tyyppisen vakuutusjärjestelmän käyttöönotolla epitsoottisten eläintautien varalta ja siihen liitetyllä yksinomaisella toimitusvelvoitteella ei ole mitään yhteyttä keskenään. Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että yhteisön oikeuden ensisijaisuusperiaatteen nojalla kantajan ei joka tapauksessa ole mahdollista vedota sen osalta sovellettavaan kansalliseen lainsäädäntöön perustellakseen sillä perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan mukaisten velvoitteidensa noudattamatta jättämistä (katso viimeisimpänä tapauksena asia T-30/89, Hilti v. komissio, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio 12.12.1991, Kok. 1991, s. II-1439).
107  Edellä esitetystä ilmenee, että riidanalaisella määräyksellä, jolla hätäapujärjestelmään liittyneille jäsenille asetetaan näiden tarhojen koko turkisnahkatuotantoa koskeva yksinomainen toimitusvelvoite sellaisena kuin sitä on edellä tarkasteltu niissä taloudellisissa olosuhteissa, joissa sitä on sovellettu, vähennetään merkittävästi osuuskunnan jäsenten itsenäistä päätösvaltaa omaan markkinakäyttäytymiseensä nähden samalla, kun sillä ei ole mitään yhteyttä hätäapujärjestelmän moitteettomaan toimintaan. Näin ollen tällaisen määräyksen osalta on sen sisällön ja vaikutuksen perusteella katsottava, että sen tarkoituksena on rajoittaa, estää tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla ja että se on näin ollen omiaan kuulumaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan.
108  Mitä toissijaisesti tulee riidanalaisen määräyksen kilpailua rajoittavaan vaikutukseen, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa aluksi mieliin, että jos sopimuksen tarkoitus on kilpailua rajoittava, kuten asian on tässä tapauksessa todettu olevan, sen vaikutusten huomioon ottaminen ei ole tarpeen (katso asia 123/83, BNIC v. Clair, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 30.1.1985, Kok. 1985, s. 391 sekä edellä mainittu, 27.1.1987 annettu yhteisöjen tuomioistuimen tuomio Verband der Sachversicherer v. komissio); ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pitää kuitenkin aiheellisena tarkastella myös sitä, seuraako riidanalaisesta määräyksestä, että kilpailu yhteismarkkinoilla rajoittuu, estyy tai vääristyy. Kuten komissio on todennut, arvioitaessa riidanalaisen määräyksen vaikutuksia perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan perusteella merkityksellistä ei ole se, voivatko osuuskunnan jäsenet vapaasti liittyä tai olla liittymättä hätäapujärjestelmään. Ratkaisevaa on se, onko tällä tavoin asetetulla yksinomaisella toimitusvelvoitteella, kuten päätöksessä todetaan, kilpailua rajoittava vaikutus osuuskunnan jäseniin nähden, joiden itsenäistä päätöksentekoa sillä rajoitetaan, ja kolmansiin osapuoliin nähden, joiden pääsyä Tanskan markkinoille sillä vaikeutetaan.
109  Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo oikeuden- käyntiasiakirjoista tässä tapauksessa ilmenevän, että kyseisellä yksinomaisella toimitusvelvoitteella on ollut niissä taloudellisissa olosuhteissa, joissa sitä on sovellettu, kilpailua rajoittava vaikutus markkinoihin. Kantajalla on ensiksikin, kuten edellä on jo toistuvasti todettu, vahva asema turkisnahkojen myyntimarkkinoilla ja toisaalta 75 prosenttia kantajana olevan osuuskunnan jäsenistä kuuluu myös sen hätäapujärjestelmään, jolla on jo itsessään ollut edellä todettu taloudellisten toimijoiden toimintaa jäykistävä vaikutus. Näin ollen kyseisellä määräyksellä on tosiasiallisesti ollut kilpailua rajoittava vaikutus, koska se on vaikeuttanut kantajan kilpailijoiden pääsyä kyseisille Tanskan markkinoille. Kyseinen määräys on näin ollen omiaan kuulumaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan.
110  Päätelmänään edellä esitetystä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että päätöksessä esitetty arvio, jonka mukaan hätäapujärjestelmää koskevien sääntöjen 5 pykälän d kohdan määräyksen tarkoituksena on rajoittaa kilpailua yhteismarkkinoilla tai siitä seuraa, että kilpailu yhteismarkkinoilla rajoittuu perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, ei perustu aineellisesti täsmentämättömiin tosiseikkoihin eikä siihen sisälly oikeudellista virhettä eikä myöskään ilmeistä arviointivirhettä.
4.1.3.  Yksinomaiset toimitusvelvoitteet, jotka ovat edellytyksenä nuorista eläimistä myönnettävän ennakon saamiselle ja kilpailuihin osallistumiselle
111  Päätöksessä todetaan, että jäsenelle asetetulla velvoitteella toimittaa koko tuotantonsa DPA:lle kyseisen elimen myytäväksi ensiksikin, jos jäsen on saanut nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa, ja toisaalta, jos jäsen haluaa osallistua kilpailuihin, rikotaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa erityisesti sen vuoksi, että kyseisellä velvoitteella kilpailijoiden pääsy markkinoille estetään sulkemalla näiltä näiden pääasiallinen turkisnahkojen hankintalähde Tanskassa.
112  Nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa koskevan järjestelmän ansiosta DPF:n jäsenten on mahdollista saada ennakkoa, joka on laskettu siten, että se kattaa turkiseläinten ruokintakulut niiden syntymästä aina siihen ajankohtaan asti, jona ne saavuttavat teurastusiän ja tarhaaja voi myydä niiden nahat. Nuorista eläimistä myönnettävän ennakon hakemuskaavakkeen sisältö on DPF:n toimittamien asiakirjojen mukaan seuraava:
"Dansk Pelsdyravlerforeningin jäsenenä haen täten nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa.
- -
Ilmoitan hyväksyväni sen, että edellä mainittu ennakko maksetaan minulle seuraavin edellytyksin:
1.  Olen Dansk Pelsdyravlerforeningin hätäapujärjestelmän jäsen.
2.  Sitoudun toimittamaan koko turkisnahkatuotantoni Dansk Pels Auktionerin myytäväksi.
- -."
113  Kilpailujärjestelmän tarkoituksena on kannustaa tarhaajia kehittämään turkisnahkatuotantoaan jatkuvasti panemalla nämä kilpailemaan keskenään sekä antamalla näille mahdollisuus hyödyntää parhaiden tarhojen saamaa kokemusta. DPF:n jäsenen, joka haluaa tulla hyväksytyksi johonkin kilpailuun, on tehtävä ilmoitus, jossa hän vakuuttaa toimittaneensa koko turkis- nahkatuotantonsa myytäväksi kantajan järjestämissä huutokaupoissa.
Asianosaisten esittämät perustelut
114  Kantaja selvittää, että nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa koskeva järjestelmä on otettu käyttöön tarhaajien rahoitusvaikeuksien ratkaisemiseksi sen ajanjakson aikana, joka kuluu eläinten syntymästä siihen, kunnes niiden nahat myydään. Kantajan mukaan velvoite toimittaa koko sen vuoden tuotanto, jonka aikana osuuskunnan jäsen hakee nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa, myytäväksi kantajan huutokaupoissa on kantajalle itselleen ainoa keino varmistaa, että jäsen maksaa saamansa ennakon takaisin. Kantaja toteaa, ettei se voi Tanskan lainsäädännön mukaan saada "etuoikeutta" eläinten nahkoihin. Velvoitteen voimassaoloaika on kantajan mukaan rajattu yhteen vuoteen eläinten luontaisen kasvukauden perusteella. Kantajan mukaan tämä vastaa useimpien maatalousalalla tehtyjen saman tyyppisten sopimusten osalta vallitsevaa käytäntöä. Kantaja tähdentää, ettei toimitusvelvoitteen laiminlyönnistä rangaista DPF:stä erottamisella. Kantajan mukaan kyseisistä laiminlyönneistä ei ole mitään seuraamuksia lukuun ottamatta sitä seikkaa, että tuolloin hätäavun saamisen edellytykset eivät enää täyty. Edelleen kantaja toteaa, että nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa saanut tarhaaja voi vapautua toimitusvelvoitteesta maksamalla saamansa ennakon takaisin. Päätelmänään kantaja katsoo, että nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa koskevat säännöt eivät ole perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastaiset.
115  Kilpailujärjestelmään osallistumisen edellytyksenä olevan yksinomaisen toimitusvelvoitteen osalta kantaja toteaa vielä, että yhtenä järjestelmästä osalliseksi pääsemiseen vaadituista edellytyksistä on, että turkisnahkoja toimitetaan tietty vähimmäismäärä. Jotta parhaan tuotannon omaavat tarhaajat tulisivat asianmukaisesti nimetyiksi, koko tuotannon toimittamista koskeva velvoite on kantajan mukaan tarpeen, koska tällä tavoin vältetään se, että tarhaaja tyytyisi lähettämään kilpailuun ainoastaan parhaat turkisnahkansa ja tämän tuotannon huonompilaatuinen osa jäisi huomioon ottamatta. Kantaja katsoo, että toisin kuin komissio on ehdottanut, turkisnahkojen toimitusvelvoitetta ei ole teknisistä syistä mahdollista rajata koskemaan ainoastaan näytteitä kustakin lajista ja väristä.
116  Komissio väittää, että nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa koskevaan järjestelmään sisältyvä yksinoikeuslauseke on ristiriidassa perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kanssa siltä osin kuin tarhaajan on sitouduttava toimittamaan koko turkisnahkatuotantonsa kantajalle. Komission mukaan sillä, että toimitusvelvoitteen laiminlyönnistä ei rangaista yhdistyksestä erottamisella tai että turkistarhaaja, joka on saanut nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa, voi vapautua velvoitteesta maksamalla kyseisen ennakon takaisin, ei juuri ole merkitystä asian kannalta. Tarhaajan on kuitenkin myytävä koko tuotantonsa kantajan huutokaupoissa, koska nuorista eläimistä myönnettävän ennakon saamisen edellytyksenä on, että tarhaaja on hätäapujärjestelmän jäsen. Komissio huomauttaa edelleen, että toisin kuin tavanomaiset yleiset osto- ja myyntisopimukset kyseinen velvoite ei koske ennakolta määrättyä tavaramäärää, joka myydään sovittuun hintaan.
117  Kilpailujärjestelmän osalta komissio katsoo, että osanottajille määrätty näiden koko tuotannon toimittamista koskeva velvoite on perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kilpailunrajoitus. Komission mukaan sen vaikutus kilpailuun on merkittävä, koska puolet tarhaajista ja tavanomaisesti näistä huomattavimmat pyrkivät ottamaan osaa kyseiseen järjestelmään.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvio
118  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, ettei kumpikaan asianosaisista ole kiistänyt sitä, että nuorista eläimistä myönnettävän ennakon saamisen edellytyksenä on, että jäsen toimittaa koko sen vuoden tuotantonsa, jolta hän saa ennakkoa, myytäväksi kantajan huutokaupoissa. Kantaja on tosin väittänyt, että kyseinen velvoite on ainoa keino, jolla se voi varmistaa, että jäsen maksaa saamansa ennakon takaisin, koska kantaja ei voi Tanskan lainsäädännön mukaan saada "etuoikeutta" eläinten nahkoihin. On todettava, että vakuuksien vaatiminen ennakkojen takaisinmaksun varmistamiseksi kuuluu tavanomaiseen kaupalliseen käytäntöön. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa kuitenkin, että kuten komissio on asian suullisen käsittelyn aikana perustellusti täsmentänyt, turkisnahkojen hinta on seitsenkertainen verrattuna nuorista eläimistä myönnettävään ennakkoon ja DPF:llä on vakuutenaan oikeus veloittaa jäsentensä yksittäisiä tilejä. Niinpä "tarhaajien pääomarahaston" sääntöjen 8 pykälän kolmanneksi viimeisessä kohdassa täsmennetään, että jos jäsen on DPF:lle tai DPA:lle velkaa jonkin summan eikä kyseistä summaa voida periä takaisin muulla keinoin, summa voidaan velkoa jäsenen pääomatililtä sen jälkeen, kun tämän tulostili on lopetettu. Lisäksi DPF:n sääntöjen 7 ja 25 pykälän määräyksistä ilmenee niitä yhdessä tarkasteltaessa, että jos velallinen osuuskunnan jäsen kieltäytyy maksamasta velkaansa ja jollei kyseisen velan takaisinperintä ole mahdollista tavanomaisin menettelyin, yhdistyksellä on oikeus erottaa kyseinen jäsen ja palauttaessaan jäsenen tulostilille ja pääomatilille kertyneitä talletuksia kuitata kyseisiltä tileiltä saatavaansa vastaava määrä velan korvaamiseksi. Tästä ilmenee, että toisin kuin kantaja on väittänyt, kantajalla ei ole mitään tarvetta vaatia riidanalaisen yksinomaisen toimitusvelvoitteen kaltaista ylimääräistä taloudellista vakuutta voidakseen varmistaa, että nuorista eläimistä myönnetyt ennakot maksetaan takaisin. Kyseisestä velvoitteesta seuraa ensiksikin, että nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa saaneet jäsenet eivät voi päättää myyntipolitiikastaan täysin itsenäisesti, ja toisaalta, että kantajan kilpailijoiden pääsy Tanskan markkinoille vaikeutuu. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että nuorista eläimistä maksettavan ennakon myöntämiseen liitetty yksinoikeutta koskeva ehto on omiaan vaikuttamaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla kilpailua rajoittavasti.
119  Niiden perustelujen osalta, joiden mukaan toimitusvelvoitteen laiminlyönneistä ei rangaista DPF:stä erottamisella ja nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa saaneen tarhaajan on mahdollista vapautua toimitusvelvoitteesta maksamalla kyseinen ennakko takaisin, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, etteivät kyseiset menettelytavat millään tavoin vähennä riidanalaisesta määräyksestä aiheutuvan yksinomaisen toimitusvelvoitteen sitovuutta. Mitä tulee väitteeseen, jonka mukaan velvoite on kestoltaan verrattavissa useimpiin maatalousalalla tavanomaisesti tehtyihin sopimuksiin, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tähdentää, ettei sillä, että muilla markkinoilla mahdollisesti on vastaavia sopimuksia, ole merkitystä arvioitaessa sitä, onko kiistan kohteena oleva velvoite luonteeltaan kilpailua rajoittava niissä nimenomaisissa olosuhteissa, joissa sitä sovelletaan, koska kyseisessä väitteessä vertailukohdaksi esitetään relevanteista markkinoista täysin poikkeavia markkinoita. Relevanttien markkinoiden osalta on sitä vastoin aiheellista uudelleen palauttaa mieliin, että kantajalla on niillä erittäin vahva asema, mikä lisää riidanalaisen määräyksen kilpailua rajoittavaa vaikutusta.
120  Mitä tulee kilpailuihin osallistumista koskeviin sääntöihin ja erityisesti osanottajien velvoitteeseen toimittaa koko tuotantonsa myytäväksi kantajan järjestämissä huutokaupoissa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kyseisellä velvoitteella kilpailujen osanottajia estetään käyttämästä muita myyntikanavia kuin kantajan järjestämät huutokaupat. Näin ollen kyseinen määräys on edellä määritellyin edellytyksin omiaan vaikuttamaan kilpailua rajoittavasti.
121  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pitää perusteettomana myös sitä kantajan esittämää väitettä, jonka mukaan osanottajille asetettu näiden koko tuotannon toimittamista koskeva velvoite on tarpeen tarhaajien koko tuotannon laadun arvioimiseksi asianmukaisesti, koska tämä tavoite voidaan saavuttaa ilman, että kilpailujärjestelmässä tarkoitettuja turkisnahkoja on tarpeen myydä kantajan välityksellä. Tällä toiminnalla ei tosiasiallisesti ole mitään yhteyttä kyseisten turkisnahkojen laadunvalvontaan.
122  Kuten jo aiemmin on todettu, yksinomaisen toimitusvelvoitteen vaikutusten arvioinnissa on tarpeen ottaa huomioon ne taloudelliset ja oikeudelliset olosuhteet, joissa kyseinen velvoite asetetaan. Erityisesti toisiin velvoitteisiin liittyessään velvoitteen kilpailua rajoittava vaikutus voi olla kasautuva (katso erityisesti edellä mainitun 28.2.1991 annetun yhteisöjen tuomioistuimen tuomion Delimitis 14 kohta). Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että käsiteltävänä olevaan tapaukseen liittyvissä olosuhteissa kilpailujärjestelmään yhdistetty yksinomainen toimitusvelvoite ja samanaikaisesti sen kanssa asetetut hätäapujärjestelmään ja nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa koskevaan järjestelmään sisältyvät yksinomaiset toimitusvelvoitteet ovat sekä itsessään että kasautuvan vaikutuksensa vuoksi kilpailua rajoittavia, koska kantajan kilpailijoiden pääsy markkinoille on entistä vaikeampaa näiden pääasiallisen turkisnahkojen hankintalähteen Tanskassa ollessa näiltä suurelta osin suljettu.
123  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo näin ollen komission osoittaneen oikeudellisesti riittävällä varmuudella, että kaikille jäsenille asetettu velvoite luovuttaa koko tuotantonsa DPA:lle kyseisen elimen myytäväksi ensiksikin, jos jäsen hakee nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa, ja toisaalta, jos jäsen haluaa osallistua kilpailuihin, on omiaan rajoittamaan kilpailua perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
4.1.4.  Turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevan vakiosopimuksen 5 pykälä
124  Päätöksen 10 kohdan ii alakohdassa todetaan:
"Turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevaan vakiosopimukseen sisällytetyllä - - koko turkisnahkatuotannon toimittamista koskevalla velvoitteella rajoitetaan jäsenten valinnan mahdollisuutta estämällä näitä päättämästä myyntipolitiikastaan täysin itsenäisesti. Sillä estetään myös kilpailijoiden pääsy markkinoille sulkemalla näiltä näiden pääasiallinen turkisnahkojen hankintalähde Tanskassa."
Päätöksen 14 kohdassa täsmennetään:
"Rikkomiset ovat alkaneet myöhäisintään seuraavina ajankohtina:
- -
iv)  turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevassa vakiosopimuksessa määrätyn koko tuotannon toimittamista koskevan velvoitteen osalta 1.1.1973."
125  Oikeudenkäyntiasiakirjoista ilmenee, että turkistuotteiden valmistuksen valvontajärjestelmä perustuu ensiksikin DPA:n vahvistamaan turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevaan vakiosopimukseen ja toisaalta DPA:n niiden tarhaajien kanssa, jotka hakevat hyväksyntää turkistuotevalmistamoina, tekemien yksittäisten sopimusten muodostamaan kokonaisuuteen. Kyseisten yksittäisten sopimusten on oltava vakiosopimuksen määräysten mukaisia. Turkistuotevalmistamo, jota käytännössä johtaa DPF:ssä jäsenenä oleva tarhaaja, on erikoistunut valmistamo, jossa ei valmisteta ainoastaan kyseisen tarhaajan omista eläimistä saatuja vaan myös muiden sellaisten tarhaajien tuottamia turkisnahkoja, jotka eivät halua tai eivät katso osaavansa suorittaa nahkojensa valmistusta itse. DPA pyrkii valvomaan turkistuotevalmistamoja jatkuvasti.
126  Turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevan vakiosopimuksen 5 pykälässä määrätään seuraavasti:
"Turkistuotevalmistamo sitoutuu palvelemaan ainoastaan DPA:n etuja ja erityisesti olemaan esittelemättä itse tuottamiaan tai sille toimitettuja turkisnahkoja muille kuin DPA:n edustajille. Turkistuotevalmistamo sitoutuu myös olemaan järjestämättä turkisnahkojen myyntiä tai muutoin niiden lähettämistä muille ostajille tai myyntijärjestöille kuin DPA:lle."
Asianosaisten esittämät perustelut
127  Kantaja väittää, että vastaajana oleva komissio tekee virheen viitatessaan päätöksen 10 kohdan ii alakohdassa "turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevaan vakiosopimukseen sisällytettyyn - - koko turkisnahkatuotannon toimittamista koskevaan velvoitteeseen". Kantajan mukaan sen omana tarkoituksena on ollut saada mahdollisimman monet jäsenensä valmistamaan turkisnahkansa itse sekä sen vuoksi, että valmistaminen on tärkeä osa tuotantoa ja sillä edistetään tuotannon järkiperäistämistä, että myös siksi, että tarhaajat voivat tällä tavoin vähentää kustannuksiaan mahdollisimman tehokkaasti. Rohkaistakseen tarhaajia valmistamaan turkisnahkansa itse kantaja on antanut näille jatkuvaa apua muun muassa järjestämällä erikoistumiskoulutusjaksoja. Turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevan sopimuksen mukaan kantaja valvoo turkisnahkojen valmistuksen laatua kyseisissä tarhoissa, jotka toimivat turkistuotevalmistamoina omaan lukuunsa. Tämän yhteistyön ansiosta turkistuotevalmistamo voi saada "ammattimaisen turkistuotevalmistamon" aseman. Kantajan mukaan turkistuotevalmistamot sitoutuvat tämän aseman saamisen vastineeksi olemaan harjoittamatta kantajan huutokauppamyynnin kanssa suoraan kilpailevaa toimintaa toimimalla välittäjinä tai varastointikeskuksina DPF:n kanssa kilpaileville kolmansille osapuolille. Kantaja väittää, että turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevaan sopimukseen liittynyt turkistuotevalmistamo voi suorittaa turkisnahkojen valmistusta kenelle tahansa. Edelleen kantajan mukaan kuka tahansa tarhaaja voi teurastaa eläimensä ja toimittaa ne turkistuotevalmistamoon saadakseen niiden nahat myöhemmin sieltä valmistettuina ja myydäkseen ne minne tahansa.
128  Komission mukaan turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevan sopimuksen 5 pykälällä rajoitetaan DPF:n jäsenten valinnan mahdollisuutta ja estetään näitä päättämästä noudattamastaan myyntipolitiikasta itsenäisesti. Komission mukaan kyseisestä määräyksestä seuraa, että tarhaaja, joka on toimittanut eläimensä turkistuotevalmistamoon nyljettäviksi, ei voi esimerkiksi pyytää valmistamoa esittelemään turkisnahkojaan kantajan kilpailijoille. Komission mukaan tältä osin on tärkeää huomata, ettei tarhaaja itse pyydä turkistuotevalmistamoa olemaan esittelemättä tuotantoaan ja että jos tarhaaja pyytäisi valmistamoa esittelemään turkisnahkojaan mahdollisille ostajille, hänen pyyntöönsä vastattaisiin kieltävästi sopimuksen riidanalaisen määräyksen perusteella. Komission mukaan kyseisellä kilpailua rajoittavalla määräyksellä estetään tarhaajia toimittamasta turkisnahkojaan muille kuin kantajan huutokauppakamareille, koska turkistuotevalmistamon ei ole mahdollista esitellä tarhaajien tuotantoa muille siitä kiinnostuneille ostajille tai huutokauppakamareille. Komissio katsoo, että tällaisella kiellolla vaikeutetaan tavattomasti turkisnahkojen toimittamista muihin kuin kantajan huutokauppoihin ja lisätään muualla määrättyjen toimitusvelvoitteiden vaikutusta. Komissio toteaa, että koska säännöissä oli jo entuudestaan kilpailukielto, sitä oli tarpeetonta toistaa turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevassa sopimuksessa, mutta että kantaja on kuitenkin tehnyt näin ja lisäksi kieltäytynyt kumoamasta kyseistä määräystä komission vaatimuksesta. Komission mukaan se, että riidanalaiseen määräykseen sisältyy velvoite, jolla vaikeutetaan turkisnahkojen toimittamista muihin kuin kantajan huutokauppoihin, ainoastaan vahvistaa sen, että kilpailukiellon kilpailua rajoittavia vaikutuksia on entisestään lisätty yhdenmukaistetulla menettelytavalla olla toimittamatta tavaraa kantajan kilpailijoille. Kyseinen kilpailunrajoitus on koskenut kaikkia tarhaajia, jotka ovat toimittaneet eläimensä turkistuotevalmistamoon nyljettäviksi turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevan sopimuksen mukaisesti, mikä merkitsee arviolta 30 prosenttia tarhaajista markkinointivuonna 1984/1985 ja 20 prosenttia markkinointivuonna 1987/1988.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvio
129  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa mieliin, että yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa C-269/90, Hauptzollamt München-Mitte v. Technische Universität München, 21.11.1991 antamansa tuomion 13 ja 14 kohdassa (Kok. 1991, s. I-5469) seuraavaa:
"- - sellaisessa hallinnollisessa menettelyssä, johon liittyy monimutkaisia teknisiä arviointeja, komissiolla on oltava harkintavaltaa, jotta se voisi täyttää tehtävänsä.
Kun yhteisön toimielimillä on tällä tavalla harkintavaltaa, on kuitenkin erityisen tärkeää, että hallinnollisissa menettelyissä noudatetaan yhteisön oikeusjärjestyksessä annettuja takeita. Näihin takeisiin kuuluvat erityisesti toimivaltaisen toimielimen velvoite tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki käsiteltävänä olevan tapauksen kannalta merkitykselliset seikat sekä sen, jota asia koskee, oikeus tulla kuulluksi ja oikeus siihen, että päätöksessä esitetään riittävät perustelut. Ainoastaan tällä tavoin yhteisöjen tuomioistuin voi tutkia, ovatko harkintavallan käytön tosiasialliset ja oikeudelliset edellytykset täyttyneet."
Perustamissopimuksen 190 artiklassa vahvistettu riittävän täsmällisen perustelemisen periaate kuuluu yhteisön oikeuden perusperiaatteisiin, joiden noudattaminen yhteisöjen tuomioistuinten on varmistettava tarvittaessa ottamalla kyseisen velvoitteen noudattamatta jättäminen omasta aloitteestaan huomioon kumoamisperusteena (asia 18/57, Nold v. korkea viranomainen, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 20.3.1959, Kok. 1959, s. 89 ja asia T-45/90, Speybrouck v. parlamentti, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio 28.1.1992, Kok. 1992, s. II-33).
Näin ollen on tarkasteltava sitä, onko päätös, jonka yhteydessä on ollut tehtävä monimutkaisia taloudellisia arviointeja, tehty edellä esitettyjä periaatteita noudattaen siltä osin kuin se koskee turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevaa vakiosopimusta.
130  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo päätöksen 1 artiklan 1 kohdan d alakohdan tarkastelusta ilmenevän, että komissio on katsonut kahdella turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevan vakiosopimuksen 5 pykälässä esitetyllä kieltotyypillä rikottavan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa; näistä ensimmäinen on se, jossa turkistuotevalmistamoa kielletään esittelemästä turkisnahkoja muille ostajille kuin DPA:lle, ja toinen se, jossa turkistuotevalmistamoa kielletään järjestämästä nahkojen myyntiä tai muutoin niiden lähettämistä muille ostajille kuin DPA:lle.
131  Turkistuotevalmistamolle määrätyn turkisnahkojen muille ostajille kuin DPA:lle esittelyä koskevan kiellon osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi ainoastaan todeta, ettei päätöksessä mitenkään perustella sen päätösosan tätä osaa ja että komissio on antanut tältä osin ainoat selvityksensä vastineessaan ja vastaajan vastauksessaan. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan päätöksen perustelut on kuitenkin esitettävä itse päätöksessä. Päätöksen sisältöä ei näin ollen voida täsmentää taannehtivasti vasta yhteisöjen tuomioistuimissa, jollei kysymys ole poikkeusolosuhteista, joita käsiteltävänä olevaan tapaukseen ei voida todeta liittyvän (katso asia 195/80, Michel v. parlamentti, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 26.11.1981, Kok. 1981, s. 2861, yhdistetyt asiat 64/86, 71-73/86 ja 78/86, Sergio v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 8.3.1988, Kok. 1988, s. 1399, sekä asia T-1/90, Pérez-Mínguez Casariego v. komissio, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio 20.3.1991, Kok. 1991, s. II-143). Näin ollen on todettava, ettei päätösosan kyseisestä osasta ole esitetty sellaisia perusteluja, joiden voitaisiin katsoa antavan sille tarvittavan tuen, ja että päätösosan kyseinen osa on näin ollen kumottava.
132  Mitä tulee kieltoon, jonka mukaan turkistuotevalmistamot eivät saa järjestää nahkojen myyntiä tai muutoin niiden lähettämistä muille ostajille kuin DPA:lle, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi ainoastaan todeta, että ainoa päätöksessä esitetty perustelu, jonka voitaisiin katsoa tukevan päätösosan tätä osaa, on päätöksen edellä mainituissa 10 kohdan ii alakohdassa ja 14 kohdan iv alakohdassa esitetty väittämä turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevaan vakiosopimukseen sisältyvästä koko turkisnahkatuotannon toimittamista koskevasta velvoitteesta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo kuitenkin, ettei itse riidanalaisen määräyksen sanamuoto eivätkä myöskään kantajana olevan yhdistyksen toiminnassaan noudattamat käytännön menettelyt vahvista, että tällainen yksinomainen toimitusvelvoite olisi määrätty, minkä komissiokin on epäsuorasti mutta tarvittavan selvästi myöntänyt edellä mainituissa, vastineessaan esittämissään perusteluissa.
133  Mitä tulee edellä mainitun turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevan sopimuksen 5 pykälän sanamuotoon sinänsä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, ettei kyseisessä pykälässä itsessään määrätä mitään yksinomaista toimitusvelvoitetta olipa sitten kysymys tarhaajille asetettavasta velvoitteesta toimittaa koko turkisnahkatuotantonsa turkistuotevalmistamoihin tai kyseisille valmistamoille asetettavasta velvoitteesta toimittaa kaikki käsittelemänsä turkisnahat kantajana olevalle yhdistykselle yksinomaan sen järjestämissä huutokaupoissa myytäviksi.
134  Tälle sanamuotoon perustuvalle tulkinnalle saadaan vahvistusta, jos tarkastellaan kantajana olevan yhdistyksen käytännön toiminnassaan noudattamia menettelyjä. Kantaja on väittänyt komission sitä kiistämättä, että turkistuotevalmistamo, joka on liittynyt turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevaan sopimukseen, voi suorittaa turkisnahkojen valmistusta kenelle tahansa ja että kuka tahansa tarhaaja voi teurastaa eläimensä ja toimittaa ne turkistuotevalmistamoon saadakseen niiden nahat myöhemmin sieltä valmistettuina ja myydäkseen ne sitten joko yksityisesti turkisnahkojen kauppiaille tai kantajan kilpailijoille näiden järjestämissä huutokaupoissa myytäviksi (katso tämän tuomion 127 kohta). Lisäksi on syytä palauttaa mieliin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen jo todenneen, että vaikka kantajana olevan DPF:n jäsenet velvoitetaan sen sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdassa pidättäytymään suoraan kantajan myyntitoiminnan kanssa kilpailevasta toiminnasta, kyseiseen määräykseen ei sinänsä sisälly mitään yksinomaista toimitusvelvoitetta vaan sen pääasiallinen vaikutus on se, että sillä kielletään kaikkia osuuskunnan jäseniä keräämästä turkisnahkoja muita kuin kantajan järjestämiä huutokauppoja varten (katso tämän tuomion 73 kohta).
135  Tämän toteamuksen vahvistavat lopulta komission vastineessaan ja vastaajan vastauksessaan esittämät perustelut, joissa vastaajana oleva toimielin tyytyy väittämään ainoastaan, että riidanalainen määräys on kilpailua rajoittava ja että sillä lisätään muualla asetettujen toimitusvelvoitteiden vaikutusta, mutta joissa se ei millään tavoin väitä, että turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevan sopimuksen 5 pykälään sinänsä sisältyisi jonkinlainen yksinomainen toimitusvelvoite.
136  Edellä esitetystä ilmenee, että ainoa päätöksen perustelujen osa, jonka voitaisiin katsoa tarvittavassa määrin tukevan päätösosan 1 artiklan 1 kohdan d alakohdassa esitettyä toteamusta, että perustamissopimusta on rikottu kieltämällä turkistuotevalmistamoja järjestämästä nahkojen myyntiä tai muutoin niiden lähettämistä muille ostajille kuin DPA:lle, on virheellinen.
137  Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että päätöksen 1 artiklan 1 kohdan d alakohta on kumottava, eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ole enää tarpeen tutkia, onko riidanalainen määräys kilpailua rajoittava tai lisätäänkö sillä muualla DPF:n säännöissä asetettujen yksinomaisten toimitusvelvoitteiden vaikutusta, koska komissio ei ole esittänyt kyseistä väitettään päätöksessä vaan vasta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle toimittamissaan vastineessa ja vastaajan vastauksessa. Lisäksi edellä esitetystä ilmenee, ettei komissio ole päätöksessä moittinut kantajaa mistään muusta yhdenmukaistetusta menettelytavasta kuin siitä, joka liittyy DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohtaan ja josta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo antanut ratkaisun tämän tuomion 83 kohdassa. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on syytä, kuten kantaja on perustellusti vaatinut, kumota 1 artiklan 1 kohta siltä osin kuin siinä viitataan yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joilla rikotaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa.
4.2.  Vaikutus yhteisön sisäiseen kauppaan ja merkittävä vaikutus kilpailuun
138  Päätöksessään komissio on katsonut, että jäsenvaltioiden väliseen kauppaan vaikutetaan siltä osin kuin DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdan ja koko turkisnahkatuotannon toimittamista koskevan velvoitteen, jonka täyttäminen on edellytyksenä nuorista eläimistä myönnettävän ennakon saamiselle, hätäapujärjestelmään liittymiselle ja kilpailuihin osallistumiselle, tarkoituksena on rajoittaa kilpailijoiden pääsyä markkinoille perustamalla Tanskaan tosiasiallinen, minkin- ja ketunnahkojen hankinta- ja myyntimonopoli, tai siltä osin kuin kyseisestä velvoitteesta seuraa, että kilpailijoiden markkinoille pääsy rajoittuu. Päätöksen mukaan tällainen tosiasiallisen kilpailun rajoittaminen tai poistaminen johtaa yhteismarkkinoiden jakautumiseen siltä osin kuin DPF:n kilpailijat eivät käytännössä pääse Tanskan markkinoille ja sillä on merkittäviä vaikutuksia jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ottaen huomioon turkisalan tärkeyden Tanskassa, jonka osuus maailman minkintuotannosta on yli 27 prosenttia.
Asianosaisten esittämät perustelut
139  Kantaja väittää, että riidanalaisten määräysten vaikutus kilpailuun ja yhteisön sisäiseen kauppaan on niin merkityksettömän vähäinen, että se voidaan de minimis -säännön mukaisesti jättää huomioon ottamatta. Kantajan mukaan yhdenkään tarhaajan ei ole mahdollista vaikuttaa tarjontaan eikä näin ollen myöskään hintoihin.
140  Komissio viittaa asiassa 193/83, Windsurfing International v. komissio, 25.2.1986 annettuun yhteisöjen tuomioistuimen tuomioon (Kok. 1986, s. 661) ja väittää, että yhdistyksen jäseniä estetään riidanalaisilla määräyksillä lähettämästä osaa tuotannostaan muihin jäsenvaltioihin myytäväksi siellä. Vedoten edellä mainitun, asiassa 61/80  25.3.1981 annetun yhteisöjen tuomioistuimen tuomion 13 kohtaan komissio katsoo, että riidanalaista määräyksistä johtuva kilpailunrajoitus on omiaan estämään huutokauppayritysten välisen kilpailun. Sillä, että kyseisillä määräyksillä voi olla myös muita tarkoituksia, ei komission mukaan ole merkitystä. Komissio huomauttaa HBA:n saaneen paljon suuremman osuuden muissa pohjoismaissa tuotetuista turkisnahoista kuin Tanskassa tuotetuista. Edelleen komissio palauttaa mieliin, että Tanskan minkinnahkatuotanto vastaa 72 prosenttia jäsenvaltioiden tuotannosta ja että kantajan liikevaihto on paljon yli 200 miljoonaa ecua.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvio
141  Niistä riidanalaisista määräyksistä mahdollisesti aiheutuvan kilpailua rajoittavan vaikutuksen, joiden ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut olevan omiaan tuottamaan tällaisia vaikutuksia, arvioimiseksi perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon perusteella on aiheellista tarkastella, onko kyseisistä määräyksistä aiheutuva, yhteisön sisäiseen kilpailuun kohdistuva muutos riittävän merkittävä, eli on varmistettava erityisesti, voidaanko riidanalaisten määräysten "ennakoida kaikkien asian kannalta merkityksellisten tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella voivan riittävällä todennäköisyydellä vaikuttaa suoraan tai välillisesti, tosiasiallisesti tai mahdollisesti jäsenvaltioiden välisen kaupan virtoihin" (katso edellä mainittu 30.6.1966 annettu yhteisöjen tuomioistuimen tuomio Société Technique Minière). Näin ollen on selvitettävä erityisesti, ovatko riidanalaiset määräykset omiaan jakamaan yhteismarkkinoita siltä osin, että DPF:n kilpailijat eivät käytännössä pääse Tanskan markkinoille, ja ovatko ne tällä tavoin omiaan vaikeuttamaan perustamissopimuksessa tavoitteeksi asetettua taloudellista vuorovaikutusta.
142  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kanneperusteen tähän osaan vastaamiseksi on aiheellista mainita seuraavat luvut, jotka kantaja on joko itse toimittanut tai joita se ei ole kiistänyt:
-  Tanskan minkinnahkatuotanto vastaa arviolta 72:ta prosenttia jäsenvaltioiden kokonaistuotannosta;
-  Tanskassa vuosittain tuotetuista keskimäärin yhdeksästä miljoonasta minkinnahasta ja 240 000 ketunnahasta DPA myi markkinointivuonna 1985/1986 kahdeksan miljoonaa minkin- ja 185 000 ketunnahkaa ja markkinointivuonna 1986/1987 vastaavasti 8,3 miljoonaa minkin- ja 190 000 ketunnahkaa;
-  minkinnahoista 98 prosenttia viedään maasta.
Muihin jäsenvaltioihin suuntautuva osa kyseisestä viennistä vaihtelee vuosittain 33:sta 46 prosenttiin; kantajan suullisessa käsittelyssä esittämän lausuman mukaan DPF:ään kuuluu nykyisin 5 000 turkistarhaajaa ja Tanskassa on ainoastaan 50-100 tarhaajaa, jotka eivät ole DPF:n jäseniä.
143  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo edellä esitetyistä luvuista ilmenevän, että erittäin suuri osa yhteisön kyseisten turkisnahkojen tuotannosta myydään riidanalaisten määräysten mukaisesti. Tästä seuraa, että kyseiset määräykset, joiden ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo todennut voivan olla perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastaisia, ovat omiaan muuttamaan kaupan virtoja niin, että ne poikkeavat tavanomaista suunnastaan, ja siten vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Näin ollen komission päätelmää, että kantajana olevan DPF:n toimintaa koskevilla säännöillä ja määräyksillä, joiden ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo todennut voivan olla 85 artiklan 1 kohdan vastaiset, on merkittävä vaikutus kilpailuun ja yhteisön sisäiseen kauppaan, voidaan pitää perusteltuna.
144  Näin ollen se kanneperusteen osa, jonka mukaan kilpailua ja yhteisön sisäistä kauppaa rajoittava vaikutus ei ole ollut riittävän merkittävä, on hylättävä.
4.3. Perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltaminen
145  Päätöksessään komissio on katsonut, ettei DPF:n ilmoittamien sääntöjen ja määräysten osalta voida myöntää 85 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta, koska poikkeuksen edellytykset eivät täyty. Nuorista eläimistä myönnettävän ennakon, kilpailuihin osallistumisen edellytysten ja turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevan vakiosopimuksen osalta päätöksessä todetaan, että kyseiset määräykset, joista komissiolle ei ole virallisesti ilmoitettu, eivät kuulu asetuksen N:o 17  4 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan eikä niiden osalta näin ollen voida hakea 85 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta. Päätöksen mukaan tällaista poikkeusta ei voida joka tapauksessa myöntää siltä osin kuin kyseisillä määräyksillä rajoitetaan kilpailua samalla tavoin kuin niillä määräyksillä, joista komissiolle on ilmoitettu.
Asianosaisten esittämät perustelut
146  Kantajan vastauksessaan kantaja katsoo, että perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan edellytykset täyttyvät ja että komission olisi joka tapauksessa tullut myöntyä kantajan tekemään, perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta koskevaan hakemukseen.
147  Komissio katsoo todenneensa päätöksessä, että poikkeuksen edellytykset eivät täyty, mutta väittää, ettei kantaja ole kiistänyt tätä kannekirjelmässään. Näin ollen komissio katsoo, ettei kyseistä perustetta, joka esitetään vasta kantajan vastauksessa, voida ottaa tutkittavaksi.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvio
148  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että kyseinen peruste on esitetty ensimmäisen kerran vasta kantajan vastauksessa. Tuolloin voimassa olleen yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen, jota kyseisenä ajankohtana sovellettiin myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen perustamisesta 24.10.1988 tehdyn neuvoston päätöksen 11 artiklan kolmannen kohdan nojalla, 42 artiklan 2 kohdan määräyksen, joka toistetaan pääosin samassa sanamuodossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa, mukaan "asian käsittelyn kuluessa ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu kirjallisen käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudelliseen perusteeseen". Tämä kanneperusteen osa on näin ollen jätettävä tutkimatta.
149  Kaikesta edellä esitetystä ilmenee, että päätös on kumottava seuraavilta osiltaan:
-  1 artiklan 1 kohta siltä osin kuin siinä liitetään saman kohdan a alakohdassa tarkoitettuun määräykseen yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joilla rikotaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa;
-  1 artiklan 1 kohta siltä osin kuin siinä viitataan yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joilla rikotaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa;
-  1 artiklan 1 kohdan d alakohdassa esitetty toteamus, että turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevan vakiosopimuksen 5 pykälällä rikotaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa;
-  1 artiklan 2 kohta siltä osin kuin siinä kehotetaan kantajaa lopettamaan väitetty yhdenmukaistettujen menettelytapojen käyttö sekä poistamaan turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevan vakiosopimuksen 5 pykälä.
Sakkomääräyksen kumoamista tai sakon määrän pienentämistä koskevat toissijaiset vaatimukset
Asianosaisten esittämät perustelut
150  Kantaja katsoo, että jos se on tehnyt oikeudellisen virheen, kyseinen virhe on anteeksiannettava. Kantaja toteaa jättäneensä ottamatta huomioon mahdollisuuden, että sellaisella alalla, jolla sovelletaan perustamissopimuksen kilpailusääntöjä, toimivia yhdistyksiä ja näiden toimintaa arvioitaisiin muunlaisin kuin Tanskan oikeussääntöjen mukaisin perustein. Kantajan mukaan Tanskan toimivaltaiset kilpailuviranomaiset olivat ilmoittaneet komissiolle Monopoltilsynetin nimissä lähettämässään, 24.9.1986 päivätyssä kirjeessä, etteivät ne olleet löytäneet mitään oikeudellista perustaa puuttumiselle kantajana olevan DPF:n sääntöihin eivätkä vaatimukselle, että sen olisi kirjoittauduttava Monopoltilsynetin rekisteriin. Kantaja tähdentää lisäksi muuttaneensa kaikki ne sääntöjensä määräykset, joihin komission päätös perustui, osoittaakseen vilpittömän tarkoituksensa.
151  Kantajan vastauksessaan kantaja toteaa, että osuuskuntana se on perustanut kaupallisen toimintansa osuustoiminnallisille periaatteille, joiden mukaisesti jäsenyyteen liittyy useimmissa maissa yleinen toimitusvelvoite. Kantajan mukaan sen sääntöjen kilpailua rajoittava vaikutus on ollut suhteellisen vähäinen, minkä vuoksi se katsoo voineensa perustellusti otaksua, ettei se ollut rikkonut kilpailusääntöjä. Tältä osin kantaja katsoo tukeutuneensa osuustoiminnalliseen perinteeseen, jollainen on kaikissa jäsenvaltioissa.
152  Kantaja viittaa komission päätöksiin tapauksissa Frubo (25.7.1974 tehty komission päätös 74/433/ETY, EYVL L 237, s. 16), kukkakaalit (2.12.1977 tehty komission päätös 78/66/ETY, EYVL 1978, L 21, s. 23), juoksute (5.12.1979 tehty komission päätös 80/234/ETY, EYVL 1980, L 51, s. 19) ja kukkaviljely (26.7.1988 tehty komission päätös 88/491/ETY, EYVL L 262, s. 27) ja vetoaa siihen, ettei komissio ollut määrännyt kyseisille osuuskunnille sakkoa, vaikka niiden toiminnan kilpailua rajoittava vaikutus oli ollut merkittävämpi kuin käsiteltävänä olevassa tapauksessa.
153  Komissio kiistää mahdollisuuden, että kantaja olisi tehnyt anteeksiannettavan oikeudellisen virheen. Sen mukaan Tanskan viranomaisten arvio perustuu yksinomaan Tanskan oikeuteen. Komissio katsoo, että kantajan olisi pitänyt tietää, että kaikki riidanalaiset määräykset ja erityisesti velvoite tuotteiden toimittamisesta yksinomaan sen huutokauppoihin, olivat ristiriidassa perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kanssa. Komissio väittää ottaneensa huomioon, että kantaja teki heti väitetiedoksiannon saatuaan konkreettisia ehdotuksia sääntöjensä muuttamiseksi siten, että kilpailunrajoitukset, joista sitä oli moitittu, lopetettaisiin. Komissio viittaa yhdistetyissä asioissa 100-103/80, Musique Diffusion française v. komissio, 7.6.1983 annettuun yhteisöjen tuomioistuimen tuomioon (ns. Pioneer-tuomio, Kok. 1983, s. 1825) ja yhdistetyissä asioissa 96-102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ja 110/82, Anseau-Navewa v. komissio, 8.11.1983 annettuun yhteisöjen tuomioistuimen tuomioon (ns. Anseau-Navewa-tuomio, Kok. 1983, s. 3369) ja palauttaa mieliin, että sen tulee huolehtia siitä, että sen toiminta on luonteeltaan ehkäisevää, ja että sen on otettava huomioon lukuisia seikkoja, joiden luonne ja merkittävyys vaihtelevat sen mukaan, minkä tyyppisestä rikkomisesta kulloinkin on kysymys, samoin kuin kyseiseen rikkomiseen liittyvät erityisolosuhteet. Nämä ovat ne suuntaviivat, joiden mukaisesti komissio väittää vahvistaneensa myös käsiteltävänä olevassa tapauksessa määräämänsä sakon suuruuden.
154  Kantajan mainitsemissa tapauksissa komissio oli katsonut, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa oli rikottu eikä 85 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta voitu myöntää. Juoksutetapausta lukuun ottamatta kaikki kyseiset tapaukset koskivat lisäksi perustamissopimuksen 38 artiklassa tarkoitettuun liitteeseen II kuuluvia tuotteita. Komissio palauttaa mieliin, että myös tapauksessa Meldoc (26.11.1986 tehty komission päätös 86/596/ETY, EYVL L 348, s. 50) tekemässään päätöksessä, joka koski viittä yritystä, joista neljä oli maitotuotealan osuuskuntia, se oli määrännyt sakkoja, jotka olivat suurempia kuin kantajalle määrätty sakko.
155  Tanskan hallituksen kantana on, ettei kantajana olevalle DPF:lle ole syytä määrätä sakkoa, koska sen jäsenet pitävät kyseisiä sääntöjä osuuskunnan erityisrakenteeseen tavanomaisesti kuuluvana osana eivätkä katso niiden tarkoituksena olevan rajoittaa kilpailua. Tanskan hallituksen mukaan käsiteltävänä olevassa tapauksessa ei ole ollut kysymys perustamissopimuksen 85 artiklan vakavasta eikä tahallisesta rikkomisesta, mikä olisi otettava huomioon lieventävänä asianhaarana.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvio
156  Ensiksikin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo aiheelliseksi todeta sen kantajan väitteen osalta, jonka mukaan kantajan anteeksiannettava virhe olisi saanut tukea monopoleista vastaavien Tanskan viranomaisten reaktioista, että Monopoltilsynetin 24.9.1986 päivätyssä kirjeessä käsitellään ainoastaan kantajan kirjoittautumista Monopoltilsynetin rekisteriin ja päätöksessä tarkoitettujen määräysten osalta ainoastaan kantajana olevan DPF:n sääntöjä. Toiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa mieliin, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklassa, jos niitä tarkastellaan yhdessä perustamissopimuksen 5 artiklan kanssa, jäsenvaltiot velvoitetaan pidättäytymään sellaisten päätösten tekemisestä, jotka olisivat omiaan poistamaan yrityksiin sovellettavien kilpailusääntöjen tehokkaan vaikutuksen (effet utile). Näin ollen kilpailusääntöjen soveltamisedellytyksiä koskeva kansallisten, tässä tapauksessa Tanskan viranomaisten kirje ei voi millään tavoin sitoa komissiota asetuksen N:o 17  15 artiklan soveltamisen osalta (asia 298/83, CICCE v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 28.3.1985, Kok. 1985, s. 1105, 27 kohta).
157  Kolmanneksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo aiheelliseksi palauttaa mieliin, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan (katso viimeisimpänä tapauksena asia C-279/87, Tipp-Ex v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 8.2.1990, Kok. 1990, s. I-261) perustamissopimuksen kilpailusääntöjen rikkomisen pitämiseksi tahallisena ei ole tarpeen, että yritys on tiennyt rikkovansa perustamissopimuksen 85 artiklassa määrättyä kieltoa; tältä osin riittää, että yritys ei ole voinut olla tietämättä siitä, että menettelyn, josta sitä moititaan, tarkoituksena on ollut rajoittaa kilpailua yhteismarkkinoilla tai sen vaikutuksena on ollut kilpailun rajoittuminen yhteismarkkinoilla.
158  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että näin on käsiteltävänä olevassa tapauksessa käynyt ensiksikin niiden erilaisten määräysten vuoksi, joilla tarhaajat on velvoitettu toimittamaan koko turkisnahkatuotantonsa myytäväksi kantajan järjestämissä huutokaupoissa, ja toisaalta sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdassa määrätyn kilpailukieltovelvoitteen ja kyseisten määräysten kasautuvan vaikutuksen vuoksi.
159  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo myös, etteivät kantajan mainitsemat komission päätökset ole olleet luonteeltaan sellaisia, että ne olisivat olleet omiaan herättämään kantajassa perusteltuja odotuksia ja erityisesti antaneet tälle aiheen otaksua, että osuuskuntana se jäisi jo periaatteessa perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle. Päin vastoin kyseisistä päätöksistä ilmenee, että komissio on jo pitkään katsonut osuuskuntien sääntöjen tiettyjen määräysten voivan olla perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastaisia. Myöskään sitä kantajan väitettä, jonka mukaan komissio ei olisi koskaan määrännyt osuustoiminnalliselle yritykselle sakkoa, ei voida hyväksyä. Tältä osin komissio on perustellusti viitannut edellä mainittuun, tapauksessa Meldoc tekemäänsä päätökseen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa lisäksi mieliin, että komissio on ottanut lieventävänä asianhaarana huomioon sen, että kantajana olevan DPF:n omaisuus kuuluu sen jäseniksi liittyneille tuottajille, minkä vuoksi kyseisten tuottajien tulot ovat suoraan riippuvaisia osuuskunnan tuloksesta.
160  Mitä tulee kantajan väitteeseen, jonka mukaan tämä olisi osoittanut vilpittömän tarkoituksensa muuttamalla riidanalaiset määräykset, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo päätöksen 14 kohdan tarkastelusta ilmenevän komission jo ottaneen lieventävänä asianhaarana huomioon sen, että kantaja oli tehnyt konkreettisia ehdotuksia lopettaakseen kilpailunrajoitukset, joista sitä moititaan. On aiheellista lisätä, että vaikka asetuksen N:o 17  15 artiklan 2 kohdassa säädetään, että sakon suuruutta määritettäessä on otettava huomioon rikkomisen vakavuuden lisäksi sen kesto, komissio voi määrätä sakon siitä huolimatta, että kyseinen yritys on, kuten käsiteltävänä olevassa tapauksessa, muuttanut perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastaisia määräyksiään, koska kyseinen muutos tuottaa vaikutuksia vasta myöhempänä ajankohtana.
161  Kuten edellä on todettu, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kuitenkin päättänyt kumota päätöksen päätösosan osittain tämän tuomion 149 kohdassa täsmennetyin edellytyksin. Käsiteltävänä olevaan tapaukseen liittyvissä olosuhteissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kyseisten kumoamisten vaikutukset tulevat oikeudenmukaisella tavalla arvioiduiksi pienentämällä määrätyn sakon määrää 40 prosentilla ja että 300 000 ecun suuruinen sakko on näin ollen sopiva todetun yhteisön sääntöjen rikkomisen vakavuuteen ja kestoon nähden.
162  Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että päätös on kumottava tämän tuomion 149 kohdassa täsmennetyissä rajoissa, että kantajalle määrätyn sakon määrä on pienennettävä 500 000 ecusta 300 000 ecuun ja että muut kanteessa esitetyt vaatimukset on hylättävä.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
163  Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdan mukaisesti yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi, jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan. Koska käsiteltävänä olevassa tapauksessa vaatimukset on ratkaistu osittain kunkin asianosaisen hyväksi, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että asiaan liittyvät seikat tulevat oikeudenmukaisella tavalla arvioiduiksi päättämällä, että kukin asianosainen vastaa omista kuluistaan. Asiassa kantajan vaatimuksia tukeneet väliintulijat vastaavat niin ikään omista oikeudenkäyntikuluistaan saman työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan mukaisesti.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN
(toinen jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)  Kumotaan 28.10.1988 tehdyn komission päätöksen (IV/B-2/31.424 - Hudson's Bay - Dansk Pelsdyravlerforening, EYVL L 316, s. 43) 1 artiklan 1 kohta siltä osin kuin siinä viitataan yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joilla rikotaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa.
2)  Kumotaan kyseisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdan d alakohta.
3)  Kumotaan kyseisen päätöksen 1 artiklan 2 kohta siltä osin kuin siinä kehotetaan kantajaa lopettamaan väitetty yhdenmukaistettujen menettelytapojen käyttö sekä poistamaan turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevan vakiosopimuksen 5 pykälä.
4)  Vahvistetaan kyseisen päätöksen 2 artiklassa kantajalle määrätyn sakon suuruudeksi 300 000 ecua.
5)  Muilta osin kanne hylätään.
6)  Kukin asianosainen, väliintulijat mukaan lukien, vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.