CELEX: 61998CJ0368
Sociálne zabezpečenie
Slobodné poskytovanie služieb

1       Rozsudkom z 9. októbra 1998, doručeným Súdnemu dvoru 16. októbra 1998, Cour du travail de Mons predložil Súdnemu dvoru na
rozhodnutie v prejudiciálnom konaní podľa článku 177 Zmluvy ES (teraz článok 234 ES) otázku týkajúcu sa výkladu článkov 22
a 36 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne
zárobkovo činné osoby a členov ich rodín, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom
nariadením Rady (EHS) č. 2001/83 z 2. júna 1983 (Ú. v. ES L 230, 1983, s. 6, ďalej len „nariadenie č. 1408/71“), ako aj článku
59 Zmluvy o ES (zmenený, teraz článok 49 ES).
2       Táto otázka vznikla v konaní medzi pánom Abdon Vanbraekel a jeho šiestimi deťmi ako dedičmi pani Jeanne Descamps a Alliance
nationale des mutualités chrétiennes (ďalej len „ANMC“), ktoré sa týka zamietnutia náhrady nákladov nemocničnej starostlivosti
vynaložených pani Descamps v súvislosti s ortopedickou operáciou, ktorej sa podrobila v nemocnici vo Francúzsku.

Právny rámec

Právo Spoločenstva
3       Článok 22 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 stanovuje:
„Zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, ktorá spĺňa podmienky právnych predpisov príslušného štátu na nárok na
dávky, pričom, ak je to vhodné, zohľadnia sa ustanovenia článku 18:
a)      ktorej stav si vyžaduje okamžité dávky počas pobytu na území iného členského štátu alebo
b)      … alebo
c)      ktorá má povolenie príslušnej inštitúcie odísť na územie iného členského štátu, aby tam dostala ošetrenie primerané jej stavu,
má nárok na:
i)      vecné dávky poskytované v mene príslušnej inštitúcie inštitúciou miesta pobytu alebo bydliska v súlade s ustanoveniami právnych
predpisov, ktoré uplatňuje táto inštitúcia tak, akoby bol u nej poistený. Dĺžka doby, počas ktorej sa dávky poskytujú, sa
však spravuje právnymi predpismi príslušného štátu;
ii)      peňažné dávky poskytované príslušnou inštitúciou v súlade s ustanoveniami právnych predpisov, ktoré uplatňuje. Na základe
dohody medzi príslušnou inštitúciou a inštitúciou miesta pobytu alebo bydliska môže takéto dávky v súlade s ustanoveniami
právnych predpisov príslušného štátu poskytovať inštitúcia miesta pobytu alebo bydliska v mene príslušnej inštitúcie.“
4       Druhý pododsek článku 22 ods. 2 nariadenia č. 1408/71 stanovuje:
„Povolenie požadované podľa odseku 1 písm. c) nemožno odmietnuť, ak takéto ošetrenie patrí medzi dávky, ktoré stanovujú právne
predpisy členského štátu, na území ktorého má dotknutá osoba bydlisko, a keď nemôže byť dotknutej osobe poskytnuté takéto
ošetrenie v čase zvyčajne potrebnom pre obdržanie tejto starostlivosti na území členského štátu, kde ma bydlisko, s ohľadom
na jej súčasný zdravotný stav alebo pravdepodobný ďalší priebeh ochorenia.“
5       Siedmy oddiel časti III kapitoly 1 nariadenia č. 1408/71 s názvom „Náhrady medzi inštitúciami“ obsahuje jediné ustanovenie,
článok 36, ktorý znie takto:
„1. Vecné dávky poskytované v súlade s ustanoveniami tejto kapitoly inštitúciou niektorého členského štátu v mene inštitúcie
iného členského štátu sa nahradia v celom rozsahu.
2. Náhrada uvedená v odseku 1 sa určuje a uskutočňuje v súlade s postupom upraveným vykonávacím nariadením uvedeným v článku
98 na základe preukázania skutočných výdavkov alebo na základe paušálnych platieb. V druhom prípade majú byť paušálne platby
také, aby náhrada bola čo najbližšie skutočným výdavkom.
3. Dva alebo viac členských štátov alebo príslušných orgánov týchto štátov môže zabezpečiť iné metódy úhrady alebo vzdať sa
všetkých úhrad medzi inštitúciami, ktoré podliehajú ich právomoci.“

Vnútroštátna právna úprava
6       Článok 76c ods. 1 zákona z 9. augusta 1963 o vytvorení a organizácii systému povinného nemocenského a úrazového poistenia
(ďalej len „zákon z 9. augusta 1963“) v rozhodnom čase stanovoval:
„Ak kráľ nerozhodne inak, nemožno dávky stanovené týmto zákonom poskytnúť v prípade, ak sa príjemca v čase uplatnenia nároku
na dávky nenachádza na belgickom území, alebo v prípade, ak boli dávky nemocenského poistenia poskytnuté mimo vnútroštátneho
územia.“
7       Článok 221 ods. 1 kráľovského dekrétu zo 4. novembra 1963, ktorým sa vykonáva zákon z 9. augusta 1963, ustanovuje:
„Povolenie na poberanie dávok nemocenského poistenia, ktoré sú poskytované mimo vnútroštátneho územia, sa poskytne:
…
2. príjemcovi v prípade, keď jeho vyliečenie vyžaduje nemocničnú starostlivosť, ktorú možno v zahraničí poskytnúť za lepších
liečebných podmienok, za predpokladu, že revízny lekár vopred posúdil, že je takáto starostlivosť nevyhnutná.“
8       Belgická vláda vo svojich písomných pripomienkach uvádza, že žiadosti o povolenie na podrobenie sa starostlivosti v inom členskom
štáte sa v súčasnosti posudzujú podľa článku 22 nariadenia č. 1408/71, a nie podľa uvedenej belgickej právnej úpravy.
9       Z pokynov ministerstva vysvetlených v obežníku č. 83/54-80/54, ktorý vydal Institut national d´assurance maladie-invalidité
(INAMI) 4. februára 1983, vyplýva, že belgická právna úprava sa už nebude uplatňovať na situácie, ktoré sú upravené predpismi
Spoločenstva.
10     Pokiaľ ide o vystavenie formulára E 112, na ktorý odkazuje nariadenie Rady (EHS) č. 574/72 z 21. marca 1972, ktorým sa stanovuje
postup pri vykonávaní nariadenia č. 1408/71, a náhradu dávok lekárskej starostlivosti poskytnutých v inom členskom štáte,
obežník ministerstva O.A. č. 81/215-80/51 z 18. júna 1971 stanovuje:
„I.      Pri použití článku 22 nariadenia č. 1408/71 sa uplatnia tieto zásady:
1.      povolenie na podrobenie sa starostlivosti v zahraničí sa neposkytne v prípade, ak existujú zdravotnícke a špecializované zariadenia
na poskytnutie takejto starostlivosti aj v Belgicku;
2.      v tých výnimočných prípadoch, keď sa povolenie na podrobenie sa starostlivosti v zahraničí poskytne, to znamená v tých prípadoch,
keď starostlivosť nemožno poskytnúť v Belgicku, musí revízny lekár určiť zariadenie, ktoré poskytne starostlivosť, a/alebo
lekára špecialistu a tiež predpokladanú dobu starostlivosti;
3.      v súlade s odsekom 2 nemožno v zahraničí poskytnúť dávky, na ktoré sa nevzťahuje belgické poistenie, to znamená, že formulár
E 112 nemožno vystaviť na dávky, ktoré sa v Belgicku nenahrádzajú na základe systému povinného nemocenského a úrazového poistenia
(absolútna prekážka).
…“

Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
11     Pani Descamps, belgická štátna príslušníčka s trvalým bydliskom v Belgicku a poistená podľa ANMC, trpela obojstranným zápalom
kolenného kĺbu. Vo februári 1990 požiadala ANMC o povolenie na podstúpenie ortopedickej operácie vo Francúzsku na náklady
ANMC.
12     Povolenie bolo odmietnuté z dôvodu, že žiadosť nebola dostatočne odôvodnená, pretože pani Descamps nepredložila stanovisko
lekára pôsobiaceho v rámci vnútroštátneho univerzitného systému.
13     Napriek odmietnutiu povolenia sa pani Descamps v apríli 1990 podrobila operácii vo Francúzsku. Následne podala na Tribunal
du travail de Tournai (Belgicko) žalobu proti ANMC, v ktorej žiadala náhradu nákladov tejto starostlivosti.
14     Rozsudkom z 10. decembra 1991 Tribunal du travail de Tournai jej žalobu zamietol. Dospel k záveru, že rozhodnutie ANMC o odmietnutí
povolenia bolo opodstatnené, predovšetkým z dôvodu, že pani Descamps „nepreukázala aspoň predložením stanoviska belgického
univerzitného profesora, že operačná starostlivosť vo Francúzsku bola poskytnutá za lepších liečebných podmienok, ako by tomu
bolo v Belgicku“.
15     Pani Descamps sa proti tomuto rozhodnutiu odvolala na Cour du travail de Mons, ktorý v medzitýmnom rozsudku z 8. októbra 1993
dospel k záveru, že požiadavka, ktorej opodstatnenosť potvrdil Tribunal du travail de Tournai a v zmysle ktorej sa pred poskytnutím
povolenia vyžadovalo stanovisko belgického univerzitného profesora, bola neprimeraná. V tom istom rozsudku Cour du travail
de Mons ustanovil znalca na posúdenie otázky, či vyliečenie pani Descamps v marci 1990 vyžadovalo nemocničnú starostlivosť,
ktorú bolo možné v zahraničí poskytnúť za lepších liečebných podmienok ako v Belgicku.
16     Znalec v posudku predloženom 29. decembra 1994 dospel k záveru, že „vyliečenie pani Jeanne Descamps v marci 1990 vyžadovalo
nemocničnú starostlivosť, ktorú bolo možné v zahraničí poskytnúť za lepších liečebných podmienok (operácia, ktorú vykonal
doktor Cartier v Paríži, článok 221 ods. 1 kráľovského dekrétu zo 4. novembra 1963)“.
17     Z návrhov vymenených pred Cour du travail de Mons po predložení znaleckého posudku vyplýva, že za podmienok v prejednávanej
veci sa náhrada liečebných nákladov vynaložených pani Decamps rovnala celkovej sume 38 608,89 FRF v prípade, ak bol pri výpočte
náhrady použitý vzorec stanovený francúzskou právnou úpravou, a celkovej sume 49 935,44 FRF v prípade, ak bol použitý vzorec
stanovený v belgickej právnej úprave.
18     Pani Descamps zomrela počas konania 10. augusta 1996. Jej dedičia, konkrétne manžel pán Vandbraekel a jej šesť detí, pokračovali
v tomto konaní.
19     S prihliadnutím na posudok ustanoveného znalca Cour du travail de Mons rozhodol, že ANMC je povinná nahradiť náklady spojené
s nemocničnou starostlivosťou, ktorá bola poskytnutá pani Decamps „v súlade s článkom 22 nariadenia č. 1408/71 a článkami
59 a 60 Zmluvy“. Usúdil, že jedinou otázkou, ktorú ešte zostáva vyriešiť, je výška týchto nákladov, a rozhodol prerušiť konanie
a predložiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„V prípadoch, keď vnútroštátny súd v rámci konania, ktoré sa na ňom vedie, uznal, že nemocničná starostlivosť poskytnutá v členskom
štáte odlišnom od štátu príslušnej inštitúcie bola nevyhnutná napriek tomu, že predchádzajúce povolenie upravené v článku
22 nariadenia č. 1408/71 bolo odmietnuté:
a)      majú byť náklady nemocničnej starostlivosti nahradené podľa systému štátu príslušnej inštitúcie alebo podľa systému štátu,
na ktorého území sa nemocničná starostlivosť poskytla?
b)      možno sumu náhrady podľa právnej úpravy štátu príslušnej inštitúcie obmedziť, berúc do úvahy článok 36 nariadenia č. 1408/71,
ktorý odkazuje na náhradu v celom rozsahu?“

O prípustnosti
20     Írska, holandská vláda a vláda Veľkej Británie tvrdia, že v rozsudku o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie
je uvedený presný dôvod, pre ktorý vnútroštátny súd potrebuje na rozhodnutie vo veci samej výklad práva Spoločenstva, a že
tento rozsudok neobsahuje dostatočné informácie o relevantnom právnom a skutkovom stave, aby tak členské štáty mohli účinne
vykonať svoje právo predložiť Súdnemu dvoru písomné pripomienky.
21     Pokiaľ ide o toto tvrdenie, je potrebné poznamenať, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že nevyhnutnosť poskytnúť taký výklad
práva Spoločenstva, ktorý bude pre vnútroštátny súd užitočný, vyžaduje, aby vnútroštátny súd opísal skutkový a právny kontext
otázok, ktoré predkladá, alebo aspoň vysvetlil skutkové okolnosti, z ktorých tieto otázky vychádzajú (pozri najmä rozsudok
z 26. januára 1993, Telemarsicabruzzo a i., C‑320/90 až C‑322/90, Zb. s. I‑393, bod 6; uznesenia z 19. marca 1993, Banchero,
C‑157/92, Zb. s. I‑1085, bod 4; z 30. apríla 1998, Testa a Modesti, C‑128/97 a C‑137/97, Zb. s. I‑2181, bod 5, a z 28. júna
2000, Laguillaumie, C‑116/00, Zb. s. I‑4979, bod 15). Súdny dvor tiež opakovane zdôraznil, prečo je dôležité, aby vnútroštátny
súd uviedol presné dôvody, ktoré ho viedli ku skúmaniu otázky výkladu práva Spoločenstva a k tomu, že považoval za potrebné
tieto otázky predložiť Súdnemu dvoru na rozhodnutie v prejudiciálnom konaní (pozri najmä uznesenia z 25. júna 1996, Italia
Testa, C‑101/96, Zb. s. I‑3081, bod 6; Testa a Modesti, už citované, bod 15, a Laguillaumie, už citované, bod 16).
22     V prejednávanej veci však vnútroštátny súd neporušil tieto požiadavky.
23     V návrhu na začatie prejudiciálneho konania sú uvedené použiteľné vnútroštátne ustanovenia, ako aj opis skutkového stavu,
ktorý napriek svojej stručnosti postačuje na to, aby Súdnemu dvoru umožnil rozhodnúť vo veci.
24     Okrem toho, ako už bolo uvedené, vnútroštátny súd už rozhodol, že podmienky, od ktorých v práve Spoločenstva závisí existencia
nároku na náhradu nákladov starostlivosti poskytnutej v inom členskom štáte, ako je štát, v ktorom je dotknutá osoba poistená,
boli vo veci prejednávanej pred týmto súdom splnené. Ako je vysvetlené v rozsudku, prostredníctvom návrhu na začatie prejudiciálneho
konania podaného na Súdny dvor sa vnútroštátny súd usiluje zistiť výšku náhrady, ktorá sa má poskytnúť, a predovšetkým to,
či sa v tejto súvislosti použije systém členského štátu, v ktorom je dotknutá osoba poistená, alebo systém, ktorý vyplýva
z právnej úpravy členského štátu, na ktorého území bola starostlivosť poskytnutá.
25     Za týchto podmienok je potrebné preskúmať otázku predloženú vnútroštátnym súdom.

Prvá časť otázky
26     V prvej časti svojej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v prípade, keď osoba, ktorá požiadala o povolenie na základe
článku 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71 bola príslušnou inštitúciou odmietnutá, pričom následne sa preukázalo, že
toto odmietnutie nebolo dôvodné, je príslušná inštitúcia povinná poskytnúť náhradu nákladov starostlivosti podľa predpisov
účinných v členskom štáte, v ktorom je dotknutá osoba poistená, alebo podľa tých, ktoré stanovuje právna úprava členského
štátu, na ktorého území sa starostlivosť poskytla.
27     Pri hľadaní odpovede na túto otázku je potrebné na úvod poznamenať, že hoci to vnútroštátny súd neuvádza, sú ustanoveniami
práva Spoločenstva, ktorých výklad sa javí ako relevantný, po prvé článok 22 ods. 1 písm. c) a i) nariadenia č. 1408/71 a po
druhé článok 59 Zmluvy.
28     Ako už bolo spomenuté, vnútroštátny súd uvádza, že podľa jeho rozhodnutia je ANMC povinný nahradiť liečebné náklady, ktoré
sú predmetom sporu v konaní vo veci samej „v súlade s článkom 22 nariadenia č. 1408/71 a článkami 59 a 60 Zmluvy“.

Článok 22 nariadenia č. 1408/71
29     Pokiaľ ide o použiteľnosť článku 22 nariadenia č. 1408/71 vo veci vedenej na vnútroštátnom súde, je potrebné pamätať predovšetkým
na to, že pani Descamps požiadala o predchádzajúce povolenie na základe tohto ustanovenia a že vnútroštátny súd vyslovil,
že odmietnutie povolenia nemalo právne účinky.
30     Skutočnosť, že vnútroštátny súd v konaní vo veci samej dospel k záveru, že odmietnutie povolenia nebolo dôvodné na základe
kritérií na poskytnutie povolenia stanovených vo vnútroštátnej právnej úprave, a nie na základe kritérií uvedených v druhom
pododseku článku 22 ods. 2 nariadenia č. 1408/71, neznamená, že v prejednávanej veci neexistoval žiaden dôvod na uplatnenie
tohto nariadenia, ako to tvrdí belgická vláda.
31     Z druhého pododseku článku 22 ods. 2 nariadenia č. 1408/71 vyplýva, že jediným účelom tohto ustanovenia je určenie okolností,
za ktorých nemôže príslušná vnútroštátna inštitúcia odmietnuť poskytnutie povolenia požadovaného podľa článku 22 ods. 1 písm. c).
Toto ustanovenie teda nemá obmedzovať okolnosti, za ktorých možno poskytnúť povolenie podľa článku 22 ods. 1 písm. c). Z uvedeného
vyplýva, že v prípadoch, keď je povolenie poskytnuté na základe vnútroštátneho predpisu, ktorý rovnako ako predmetná právna
úprava v konaní vo veci samej ustanovuje, že sa povolenie poskytne v prípade, ak je preukázané, že v zahraničí možno nemocničnú
starostlivosť poskytnúť za lepších liečebných podmienok, potom je takéto povolenie povolením v zmysle článku 22 ods. 1 písm. c)
nariadenia č. 1408/71.
32     Pokiaľ ide o rozsah práv, ktoré článok 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71 priznáva poistenej osobe, ktorej bolo povolenie
poskytnuté, z odseku 1 písm. i) vyplýva, že poistená osoba je v zásade oprávnená na vecné dávky, ktoré v mene príslušnej inštitúcie
poskytuje inštitúcia miesta pobytu podľa ustanovení právnej úpravy štátu, v ktorom sa tieto dávky poskytujú tak, ako keby
bola táto osoba poistená v tomto štáte. Len dĺžka doby, počas ktorej sa dávky poskytujú, sa naďalej riadi právnou úpravou
príslušného štátu. Toto ustanovenie uľahčuje voľný pohyb poistených osôb vytvorením istoty, že poistená osoba, na ktorú sa
vzťahuje právna úprava jedného členského štátu a ktorej bolo poskytnuté povolenie, má v iných členských štátoch prístup k starostlivosti
za rovnako priaznivých podmienok, ako majú osoby, na ktoré sa vzťahujú právne úpravy týchto štátov.
33     Z uvedeného plynie, že pokiaľ ide o spôsob náhrady nákladov, uplatní sa právna úprava členského štátu, v ktorom sa starostlivosť
poskytuje, pričom príslušná inštitúcia zodpovedá za následnú náhradu nákladov inštitúcii miesta pobytu tak, ako je uvedené
v článku 36 nariadenia č. 1408/71.
34     Skutočný účel aj duch týchto ustanovení okrem iného vyžaduje, aby v prípade, keď príslušná inštitúcia zamietla žiadosť poistenej
osoby o povolenie na základe článku 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71 a následne bolo preukázané, buď samotnou príslušnou
inštitúciou, alebo rozhodnutím súdu, že toto zamietnutie nebolo dôvodné, mala táto osoba právo na náhradu nákladov priamo
voči príslušnej inštitúcii v rovnakej sume, aká by bola obvykle nahradená v prípade, ak by povolenie bolo pôvodne poskytnuté.
35     Vnútroštátny súd uvádza, že suma, ktorú možno nahradiť podľa belgického systému, je vyššia ako suma, ktorá je nahrádzaná podľa
francúzskeho systému, a že má pochybnosti o výške náhrady, na ktorú majú žalobcovia ako dedičia pani Descamps nárok podľa
práva Spoločenstva. Vzniká teda otázka, či môžu žalobcovia požadovať dodatočnú náhradu nákladov zodpovedajúcu rozdielu, ktorý
vyplýva z týchto dvoch právnych úprav.
36     Je potrebné poznamenať, že článok 22 nariadenia č. 1408/71 nemá za cieľ upravovať, a teda ani žiadnym spôsobom zabraňovať
tomu, aby členský štát nahradil náklady, ktoré vznikli v súvislosti so starostlivosťou poskytnutou v inom členskom štáte podľa
sadzieb účinných v príslušnom štáte (pozri rozsudok z 28. apríla 1998, Kohll, C‑158/96, Zb. s. I‑1931, bod 27) v prípadoch,
keď právna úprava členského štátu, v ktorom je dotknutá osoba poistená, obsahuje ustanovenia o tejto náhrade a sadzby uplatnené
podľa tejto právnej úpravy sú výhodnejšie ako sadzby uplatňované členským štátom, v ktorom sa starostlivosť poskytla.
37     Hoci článok 22 nariadenia č. 1408/71 nezabraňuje dodatočnej náhrade nákladov, poskytovanej nad rámec náhrady, ktorá vyplýva
z uplatnenia systému členského štátu, v ktorom sa starostlivosť poskytla v prípadoch, keď je systém uplatňovaný členským štátom,
v ktorom je dotknutá osoba poistená, výhodnejší, toto ustanovenie takúto povinnosť ani neukladá. V dôsledku toho je potrebné
posúdiť, či takáto povinnosť môže vyplývať z článku 59 Zmluvy.

Predpisy týkajúce sa slobodného poskytovania služieb
38     Je potrebné predovšetkým určiť, či situácia, ktorá je predmetom konania vo veci samej, patrí do pôsobnosti ustanovení o slobodnom
poskytovaní služieb v zmysle článku 59 Zmluvy.
39     Niektoré vlády, ktoré predložili Súdnemu dvoru písomné pripomienky, tvrdili, že nemocničné služby nemožno považovať za hospodársku
činnosť na účely článku 60 Zmluvy o ES (teraz článok 50 ES).
40     Predovšetkým je potrebné pripomenúť, že podľa článku 60 Zmluvy sa za služby na účely Zmluvy považujú plnenia, ktoré sa bežne
poskytujú za odplatu, pokiaľ ich neupravujú ustanovenia o voľnom pohybe tovaru, kapitálu a osôb.
41     V zmysle ustálenej judikatúry patria služby zdravotnej starostlivosti do pôsobnosti článku 60 Zmluvy a v tejto súvislosti
neexistuje žiaden dôvod rozlišovať medzi starostlivosťou poskytovanou v nemocničnom prostredí a starostlivosťou poskytovanou
mimo tohto prostredia (pozri rozsudky z 31. januára 1984, Luisi a Carbone, 286/82 a 26/83, Zb. s. 377, bod 16, Society for
the Protection of Unborn Children Ireland, už citovaný, bod 8, a Kohll, už citovaný, body 29 a 51).
42     Rovnako je ustálenou judikatúrou, že osobitná povaha určitých služieb ich nevyníma z pôsobnosti základnej zásady voľného pohybu
(rozsudky zo 17. decembra 1981, Webb, 279/80, Zb. s. 3305, bod 10, a Kohll, už citovaný, bod 20), takže skutočnosť, že vnútroštátne
predpisy v konaní vo veci samej patria do oblasti práva sociálneho zabezpečenia, nevylučuje uplatnenie článkov 59 a 60 Zmluvy
(rozsudok Kohll, už citovaný, bod 21).
43     Keďže služby nemocničnej starostlivosti, o ktoré ide v konaní vo veci samej, patria do pôsobnosti ustanovení upravujúcich
slobodné poskytovanie služieb, je potrebné ďalej pokračovať posúdením, či skutočnosť, že vnútroštátna právna úprava nezaručuje
osobe, na ktorú sa vzťahuje jej systém sociálneho zabezpečenia a ktorej bolo poskytnuté povolenie na podrobenie sa nemocničnej
starostlivosti v inom členskom štáte v súlade s článkom 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71, rovnakú výšku náhrady, na
akú by jej vznikol nárok v prípade, ak by sa podrobila nemocničnej starostlivosti v členskom štáte, v ktorom je poistená,
predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb v zmysle článku 59 Zmluvy.
44     V tejto súvislosti sa v zmysle ustálenej judikatúry predpokladá, že článok 59 Zmluvy vylučuje uplatnenie akýchkoľvek vnútroštátnych
predpisov, ktoré sťažujú poskytovanie služieb medzi členskými štátmi v porovnaní s poskytovaním služieb výlučne v rámci jedného
členského štátu (rozsudky z 5. októbra 1994, Komisia/Francúzsko, C‑381/93, Zb. s. I‑5145, bod 17, a Kohll, už citovaný, bod 33).
45     V prejednávanej veci je nepochybné, že skutočnosť, že rozsah poistného krytia je pre poistenú osobu menej výhodný v prípade,
keď sa podrobí nemocničnej starostlivosti v inom členskom štáte, než by tomu bolo v prípade, ak by sa podrobila rovnakej starostlivosti
v členskom štáte, v ktorom je poistená, môže takúto osobu odradiť, alebo dokonca jej zabrániť, aby sa obrátila na poskytovateľa
služieb nemocničnej starostlivosti usadeného v inom členskom štáte, a teda predstavuje tak pre poistené osoby, ako aj pre
poskytovateľov služieb obmedzenie slobodného poskytovania služieb (pozri analogicky rozsudky Luisi a Carbone, už citovaný,
bod 16; z 28. januára 1992, Bachmann, C‑204/90, Zb. s. I‑249, bod 31, a Kohll, už citovaný, bod 35).
46     V dôsledku toho je potrebné preskúmať, či skutočnosť, že vnútroštátna právna úprava členského štátu nezaručuje osobe poistenej
v tomto štáte aspoň rovnako výhodný rozsah poistného krytia v prípade, ak sú služby nemocničnej starostlivosti poskytnuté
v inom členskom štáte, možno objektívne odôvodniť.
47     Je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že nemožno vylúčiť, že riziko vážneho narušenia finančnej rovnováhy systému
sociálneho zabezpečenia môže predstavovať naliehavý dôvod všeobecného záujmu, ktorý je spôsobilý odôvodniť obmedzenie slobodného
poskytovania služieb (rozsudok Kohll, už citovaný, bod 41).
48     Súdny dvor podobne uznal, pokiaľ ide o cieľ zachovania vyvážených a všetkým prístupných zdravotných a nemocničných služieb,
že dokonca aj v prípade, ak by tento cieľ vnútorne súvisel so spôsobom financovania systému sociálneho zabezpečenia, môže
rovnako patriť medzi výnimky z dôvodov verejného zdravia podľa článku 56 Zmluvy o ES (zmenený, teraz článok 46 ES) v rozsahu,
v akom prispieva k dosiahnutiu vysokej úrovne ochrany zdravia (rozsudok Kohll, už citovaný, bod 50).
49     Súdny dvor tiež zdôraznil, že článok 56 Zmluvy umožňuje členským štátom, aby obmedzili slobodné poskytovanie zdravotných a nemocničných
služieb v rozsahu, v akom je zachovanie liečebných kapacít alebo určitej úrovne medicíny na vnútroštátnom území nevyhnuté
pre verejné zdravie, alebo dokonca prežitie obyvateľstva (rozsudok Kohll, už citovaný, bod 51).
50     V situácii, o akú ide v konaní vo veci samej, však žiadny z naliehavých dôvodov uvedených v bodoch 47 až 49 tohto rozsudku
nemôže odôvodniť uvedené obmedzenie.
51     V prejednávanej veci vnútroštátny súd rozhodol, že pani Descamps bola v skutočnosti oprávnená na získanie povolenia stanoveného
vo vnútroštátnej právnej úprave, ktorá sa na ňu vzťahovala, a v článku 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71. Za týchto
okolností nemožno tvrdiť, že vyplatenie dodatočnej náhrady nákladov zodpovedajúcej rozdielu medzi systémom poistného krytia
stanoveným členským štátom, v ktorom bola poistená, a tým, ktorý uplatňuje členský štát, v ktorom bola poskytnutá starostlivosť
v prípade, ak je prvý systém výhodnejší, by mohlo ohroziť zachovanie vyvážených a všetkým prístupných zdravotných a nemocničných
služieb v členskom štáte účasti na poistení alebo zachovanie liečebných kapacít, alebo určitej úrovne medicíny na vnútroštátnom
území.
52     Okrem toho z dôvodu, že takáto dodatočná náhrada nákladov, ktorá je funkciou systému poistného krytia, ktorý sa uplatňuje
v štáte účasti na poistení, ani teoreticky dodatočne finančne nezaťažuje systém nemocenského poistenia tohto štátu v porovnaní
s náhradou nákladov, ktorá by sa mala poskytnúť v prípade, ak by nemocničná starostlivosť bola poskytnutá týmto štátom, nemožno
tvrdiť, že uloženie povinnosti dodatočnej náhrady nákladov tomuto fondu nemocenského poistenia by mohlo mať podstatný účinok
na financovanie systému sociálneho zabezpečenia (rozsudok Kohll, už citovaný, bod 42).
53     S prihliadnutím na predchádzajúce úvahy musí znieť odpoveď na prvú časť otázky predloženej Súdnemu dvoru tak, že článok 22
ods. 1 písm. c) a i) nariadenia č. 1408/71 sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade, ak príslušná inštitúcia poskytla poistenej
osobe povolenie odísť na územie iného členského štátu, aby sa tam podrobila starostlivosti, musí jej inštitúcia miesta pobytu
poskytnúť vecné dávky v súlade s predpismi o náhrade nákladov zdravotnej starostlivosti, ktoré sama uplatňuje, tak, ako keby
bola dotknutá osoba poistená v tejto inštitúcii.
V prípade, keď príslušná inštitúcia zamietla žiadosť poistenej osoby o povolenie na základe článku 22 ods. 1 písm. c) tohto
nariadenia a následne sa preukázalo, že takéto zamietnutie nebolo dôvodné, má dotknutá osoba právo na náhradu nákladov priamo
voči príslušnej inštitúcii v rovnakej sume, akú by znášala inštitúcia miesta pobytu v súlade s predpismi ustanovenými právnou
úpravou, ktorú táto inštitúcia uplatňuje, ak by povolenie bolo pôvodne poskytnuté.
Keďže článok 22 tohto nariadenia neupravuje náhradu nákladov podľa sadzieb účinných v členskom štáte účasti na poistení, nevylučuje,
ale ani neukladá poskytovanie dodatočnej náhrady nákladov zodpovedajúcej rozdielu medzi systémom poistenia stanoveným právnou
úpravou tohto členského štátu a systémom, ktorý uplatňuje členský štát starostlivosti v prípade, keď je prvý systém výhodnejší
a takáto náhrada nákladov je stanovená členským štátom účasti na poistení.
Článok 59 Zmluvy sa má vykladať tak, že v prípade, ak je náhrada nákladov vynaložených na služby nemocničnej starostlivosti
v členskom štáte pobytu, ktorá je vypočítaná podľa predpisov účinných v tomto štáte, nižšia ako suma, ktorá by osobe podrobujúcej
sa nemocničnej starostlivosti v tomto štáte patrila pri uplatnení právnej úpravy účinnej v členskom štáte účasti na poistení,
je príslušná inštitúcia povinná poskytnúť poistenej osobe dodatočnú náhradu nákladov zodpovedajúcu tomuto rozdielu.

Druhá časť prejudiciálnej otázky
54     V druhej časti svojej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 36 nariadenia č. 1408/71 má byť vykladaný tak,
že poistená osoba, ktorá požiadala o povolenie na základe článku 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71 a bola príslušnou
inštitúciou odmietnutá, má nárok na náhradu všetkých liečebných nákladov, ktoré jej vznikli v členskom štáte, v ktorom sa
podrobila starostlivosti v prípade, ak sa preukáže, že zamietnutie jej žiadosti o povolenie nebolo dôvodné.
55     Pri odpovedi na takto preformulovanú otázku stačí uviesť, že zo súčasného znenia článku 36 nariadenia č. 1408/71 vyplýva,
že náhrada medzi inštitúciami uskutočňovaná v celom rozsahu, na ktorú toto ustanovenie odkazuje, sa týka len vecných dávok,
ktoré poskytuje inštitúcia členského štátu pobytu v mene príslušnej inštitúcie podľa ustanovení časti III kapitoly 1 tohto
nariadenia. V dôsledku toho, ako je uvedené v bodoch 32 a 33 tohto rozsudku, sa táto náhrada uplatňuje len na vecné dávky,
so zreteľom na ktoré stanovuje prevzatie záväzku na náhradu nákladov inštitúciou pobytu právna úprava, ktorú uplatňuje táto
inštitúcia, a to v presne určenom rozsahu.
56     Na druhú časť prejudiciálnej otázky je potrebné odpovedať tak, že článok 36 nariadenia č. 1408/71 nemožno vykladať v tom zmysle,
že z neho vyplýva, že poistená osoba, ktorá požiadala o povolenie na základe článku 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71
a bola príslušnou inštitúciou odmietnutá, má nárok na náhradu všetkých liečebných nákladov, ktoré vynaložila v členskom štáte,
v ktorom sa podrobila starostlivosti v prípade, keď bolo preukázané, že zamietnutie jej žiadosti o povolenie nebolo dôvodné.

O trovách
57     Belgická, dánska, nemecká, španielska, francúzska, írska, holandská, rakúska, fínska, švédska vláda a vláda Veľkej Británie,
ako aj Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru.
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Z týchto dôvodov
SÚDNY DVOR
v odpovedi na otázku predloženú Cour du travail de Mons rozsudkom z 9. októbra 1998 rozhodol takto:
1.
Článok 22 ods. 1 písm. c) a i) nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia
na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a členov ich rodín, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom,
doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (EHS) č. 2001/83 z 2. júna 1983 sa má vykladať tak, že v prípade, ak príslušná
inštitúcia poskytla poistenej osobe povolenie odísť na územie iného členského štátu, aby sa tam podrobila starostlivosti,
je inštitúcia miesta pobytu povinná poskytnúť tejto osobe vecné dávky v súlade s predpismi o náhrade nákladov zdravotnej starostlivosti
uplatňovaných touto inštitúciou tak, ako keby bola dotknutá osoba poistená v tejto inštitúcii.
V prípadoch, keď príslušná inštitúcia zamietla žiadosť poistenej osoby o povolenie na základe článku 22 ods. 1 písm. c) tohto
nariadenia a následne sa preukázalo, že toto zamietnutie nebolo dôvodné, má dotknutá osoba právo na náhradu nákladov priamo
voči príslušnej inštitúcií v rovnakej sume, akú by znášala inštitúcia miesta pobytu v súlade s pravidlami stanovenými právnou
úpravou uplatňovanou touto inštitúciou, ak by povolenie bolo pôvodne poskytnuté.
Keďže článok 22 tohto nariadenia neupravuje náhradu nákladov podľa sadzieb účinných v členskom štáte účasti na poistení, nevylučuje,
ale ani neukladá tomuto členskému štátu poskytovanie dodatočnej náhrady nákladov zodpovedajúcej rozdielu medzi systémom poistenia
stanoveným právnou úpravou tohto členského štátu a systémom, ktorý uplatňuje členský štát pobytu v prípade, keď je prvý systém
výhodnejší a takáto náhrada nákladov je stanovená členským štátom účasti na poistení.
Článok 59 Zmluvy o ES (zmenený, teraz článok 49 ES) sa má vykladať tak, že v prípade, ak je náhrada nákladov vynaložených
na služby nemocničnej starostlivosti v členskom štáte pobytu, ktorá je vypočítaná podľa predpisov účinných v tomto štáte,
nižšia ako suma, ktorá by osobe podrobujúcej sa nemocničnej starostlivosti v tomto štáte patrila pri uplatnení právnej úpravy
účinnej v členskom štáte účasti na poistení, je príslušná inštitúcia povinná poskytnúť poistenej osobe dodatočnú náhradu nákladov
zodpovedajúcu tomuto rozdielu.
2.
Článok 36 nariadenia č. 1408/71 v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady č. 2001/83 nemožno vykladať tak,
že z neho vyplýva, že poistená osoba, ktorá požiadala o povolenie na základe článku 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71
a bola príslušnou inštitúciou odmietnutá, má nárok na náhradu všetkých liečebných nákladov, ktoré vynaložila v členskom štáte,
v ktorom sa podrobila starostlivosti v prípade, keď bolo preukázané, že zamietnutie jej žiadosti o povolenie nebolo dôvodné.
Rodríguez Iglesias
Gulmann
La Pergola
Wathelet
Skouris
Edward
Puissochet
Jann
Sevón
Schintgen

Macken
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 12. júla 2001.
Tajomník

Predseda
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Jazyk konania: francúzština.