CELEX: 61992TJ0046
Konkurrence
krav om oplysninger i form af en beslutning i henhold til artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17
retlig interesse i søgsmål

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
1 Sagsoegeren er et saakaldt company limited by guarantee (et selskab med et saerligt begraenset ansvar) i henhold til skotsk ret, der i det vaesentlige bestaar af fodboldklubber og -organisationer, og som har til opgave at fremme fodboldspillet i Skotland og varetage de skotske klubbers interesser paa alle niveauer.
2 Den 5. december 1991 tilstillede Kommissionen sagsoegeren en skrivelse paa grundlag af artikel 11 i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter benaevnt "forordning nr. 17"). I skrivelsen gengav Kommissionen de relevante passager i artikel 11 og dele af artikel 15 i forordning nr. 17, idet den under henvisning til en klage, indgivet af The European Sports Network (herefter benaevnt "TESN"), udtrykte bekymring for, at sagsoegeren tilsyneladende agtede at forhindre TESN i at transmittere argentinske fodboldkampe i Skotland. Sagsoegeren havde aabenbart med henblik herpaa taget kontakt med det argentinske fodboldforbund i overensstemmelse med artikel 47 i vedtaegterne for Federation of International Football Associations) (herefter benaevnt "FIFA"), hvorefter FIFA' s eksekutivkomité kan indfoere nye regler for internationale tv-transmissioner af fodboldkampe. I henhold til de oplysninger, Kommissionen havde, var der endnu ikke indfoert saadanne nye regler. Der var saaledes tvivl om det retlige grundlag for sagsoegerens henvendelse til det argentinske fodboldforbund. Sagsoegeren blev derfor ° "med henblik paa at sagen kan behandles med fuldt kendskab til de faktiske omstaendigheder og i deres rette oekonomiske sammenhaeng" ° anmodet om at besvare foelgende spoergsmaal:
"1) Hvad var det retlige grundlag for Deres henvendelse til det argentinske fodboldforbund?
2) Er der mellem de nationale forbund, der er medlem af FIFA, indgaaet aftaler, som regulerer spoergsmaalet om transmissioner af fodboldkampe fra et land til et andet, indtil eksekutivkomitéen vedtager nye regler i henhold til artikel 47 i FIFA' s vedtaegter?
3) Findes der instrukser fra FIFA, eksekutivkomitéen eller andre af organisationens retlige eller administrative myndigheder vedroerende anvendelsen af artikel 47 ° eller den tidligere artikel 37 ° for saa vidt angaar saadanne transmissioner, indtil der vedtages nye regler?
4) De bedes fremsende en kopi af Deres korrespondance med det argentinske fodboldforbund i relation til TESN' s tv-transmissioner af argentinske fodboldkampe."
Der blev givet en frist paa fire uger til besvarelse af spoergsmaalene. Kommissionen henviste herved til artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17.
3 Den 14. januar 1992 svarede sagsoegeren saaledes:
"...
Det er med en vis forundring, at vi har modtaget Deres begaering. Det er almindeligt kendt i Skotland og i andre lande, at tv-transmissioner af fodboldkampe kan have en negativ indvirkning paa antallet af tilskuere 'paa stedet' . Det er vores pligt at fremme fodboldspillet som sport for saavel tilskuere som udoevere. Fjernsynet er et glimrende middel til at fremme og stoette sporten, men hvis det bruges paa det forkerte tidspunkt, kan det ogsaa skade den, idet det navnlig kan reducere antallet af personer, som normalt gaar til en fodboldkamp.
Vi naerer derfor ingen betaenkeligheder ved at oplyse, at vi foerer og vil fortsaette med at foere en politik, der bestaar i at sikre en vis kontrol med tv-transmissioner i Skotland af fodboldkampe, naar disse vil kunne skade skotsk fodbolds generelle interesser ...
Over hele verden naerer de nationale fodboldforbund de samme bekymringer. Vi konsulterer derfor af hoeflighed regelmaessigt hinanden inden for rammerne af de internationale institutioner, der styrer fodboldspillet, for at undgaa sammenstoed mellem tv-fodbold og fodbold 'paa stedet' . Vi mener ikke, at vi behoever at have et retligt grundlag for skriftligt at rette henvendelse til et andet fodboldforbund og understrege vores faelles interesse i at opretholde ligevaegten mellem fordelene og ulemperne ved tv-transmissioner af udenlandske kampe.
Vi har ikke kendskab til, hvornaar FIFA vil gennemfoere den planlagte aendring af reglerne paa omraadet.
Vi forstaar oprigtigt talt hverken, hvorfor Baron reagerer saa kraftigt, eller hvorfor Kommissionen har grebet saa bestemt ind.
Vi vil til enhver tid med glaede moedes med Kommissionen for at redegoere for vores syn paa hele problemstillingen om modsaetningsforholdet mellem tv-transmissioner og kampe 'paa stedet' , men for saa vidt angaar transmissionerne fra Argentina finder vi aerlig talt, at Kommissionen ikke skal bekymre sig om en korrespondance mellem soesterforbund vedroerende spoergsmaalet om, hvorledes man bedst tjener spillets interesser ..."
Da Kommissionen ikke reagerede herpaa, anmodede sagsoegeren ved skrivelse af 11. marts 1992 denne om at tilkendegive, om den havde modtaget forbundets skrivelse af 14. januar.
4 Ved telefax af 31. marts 1992 tilstillede Kommissionen sagsoegeren en beslutning af samme dato ° som formelt blev meddelt forbundet faa dage senere ° om en procedure i henhold til artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17. Ved beslutningen blev det paalagt sagsoegeren inden to uger fra beslutningens meddelelse at give Kommissionen de oplysninger, den havde anmodet om i skrivelsen af 5. december 1991, idet der blev fastsat en tvangsboede paa 500 ECU om dagen (artikel 1 og 2 samt bilaget). I beslutningens artikel 3 anfoeres det, at beslutningen kan indbringes for Retten i henhold til traktatens artikel 173 og 185. I betragtningerne til beslutningen redegoeres der for genstanden for den af TESN indgivne klage (foerste og anden betragtning), hvorefter der henvises til formaalet med den oprindelige begaering om oplysninger, idet det fastslaas, at sagsoegerens svar af 14. januar 1992 ikke var fyldestgoerende (tredje betragtning). Det anfoeres dernaest, at de oenskede oplysninger er noedvendige for Kommissionens videre behandling af sagen (fjerde betragtning), og det angives, hvilken frist Kommissionen finder passende til opfyldelse af beslutningen (sjette betragtning), og hvor stor en tvangsboede der skal betales, saafremt beslutningen ikke opfyldes (syvende og ottende betragtning).
5 Som svar paa beslutningen fremsendte sagsoegeren den 15. april 1992 en skrivelse, hvori forbundet ° efter at have understreget, at det foelte sig meget uretfaerdigt behandlet af Kommissionen, som ikke havde besvaret nogen af de to skrivelser, forbundet havde tilstillet den i januar og marts 1992 ° udtalte foelgende vedroerende de fire spoergsmaal, som er indeholdt i beslutningen:
1) Der kan anfoeres adskillige retlige grundlag for sagsoegerens korrespondance med et tilsvarende fodboldforbund. Sagsoegeren har i henhold til sine vedtaegter til opgave at fremme fodboldspillet i Skotland i alle henseender. Skriftlige henvendelser til de andre forbund er et led i opfyldelsen af denne opgave. Sagsoegeren anmodede ° i overensstemmelse med artikel 47 i FIFA' s vedtaegter og fast praksis blandt fodboldforbundene i hele verden ° det argentinske forbund om at blive hoert, inden der transmitteres argentinske fodboldkampe i Skotland. Den vedlagte korrespondance viser klart, at sagsoegeren ikke forsoegte at forbyde tv-transmissioner af argentinske fodboldkampe i Skotland.
2) FIFA' s regler om udnyttelse af internationale tv-transmissioner af fodboldkampe er i oejeblikket under revision. Indtil de fornoedne aendringer er gennemfoert, vil sagsoegeren (paa linje med andre nationale fodboldforbund i hele verden) foelge den indgaaede aftale, som bestaar i at konsultere soesterforbundene forud for saadanne tv-transmissioner.
3) Sagsoegeren har ikke kendskab til instrukser fra FIFA, eksekutivkomitéen eller andre retlige eller administrative myndigheder vedroerende anvendelsen af artikel 47 (eller den tidligere artikel 37) i FIFA' s vedtaegter for saa vidt angaar de paagaeldende transmissioner.
4) Som bilag til skrivelsen vedlagde sagsoegeren kopi af skrivelserne til det argentinske forbund.
Retsforhandlinger og parternes paastande
6 Sagsoegeren har paa denne baggrund anlagt naervaerende sag, som blev registreret paa Rettens Justitskontor den 10. juni 1992.
7 Kommissionen har efter sagens anlaeg ved skrivelse af 24. juni 1992 over for sagsoegeren bekraeftet, at sagsoegerens svar i forbundets skrivelse af 15. april 1992 var tilstraekkelige og gav Kommissionen de oplysninger, der var anmodet om i beslutningen, hvorfor sagsoegeren fuldt ud havde opfyldt denne.
8 Den skriftlige forhandling er forloebet forskriftsmaessigt, idet det bemaerkes, at Kommissionen ikke har afgivet duplik. Ved processkrift indleveret den 17. juli 1992 har Kommissionen paastaaet sagen afvist. Ved kendelse af 28. oktober 1992 har Retten (Foerste Afdeling) henskudt paastanden til afgoerelse i forbindelse med sagens realitet. Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Foerste Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Paa sagsoegerens begaering er et retsmoede, som var berammet til den 13. oktober 1993, blevet udsat.
9 Parternes repraesentanter har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret spoergsmaal fra Retten under den mundtlige forhandling den 12. juli 1994.
10 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Kommissionens afvisningspaastand tages ikke til foelge.
° Kommissionens beslutning af 31. marts 1992 rettet til sagsoegeren annulleres.
° Der traeffes i oevrigt de foranstaltninger, som maatte findes noedvendige.
° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
° Sagen afvises.
° Subsidiaert: Sagsoegte frifindes.
° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Formaliteten
11 Kommissionen har til stoette for sin afvisningspaastand i det vaesentlige gjort gaeldende, at sagsoegeren under de konkrete omstaendigheder ikke har nogen retlig interesse i soegsmaalet, da forbundet efterkom den anfaegtede beslutning forud for sagens anlaeg uden paa noget tidspunkt at have bestridt Kommissionens ret til at afkraeve forbundet de paagaeldende oplysninger. En annullation af beslutningen vil derfor ikke laengere tjene noget formaal. I oevrigt har sagsoegeren ikke lidt nogen vaesentlig skade som foelge af beslutningen. Forbundet undlod nemlig at anlaegge sag til proevelse af beslutningen, inden det besvarede denne, selv om det i artikel 3 var blevet gjort opmaerksom paa muligheden for sagsanlaeg.
12 Sagsoegeren har anfoert, at det er uden betydning for spoergsmaalet om en retsakts eventuelle ulovlighed, om den, beslutningen er rettet til, efterkommer beslutningen. Det fremgaar af EF-traktatens artikel 173, stk. 4, at forbundet har en retlig interesse i at anfaegte en beslutning, som saerlig er rettet til forbundet, og hvori der trues med at paalaegge det en tvangsboede, selv om en saadan foranstaltning ikke var noedvendig. Da Kommissionen har misbrugt sin kompetence til at traeffe beslutninger, finder sagsoegeren, at forbundet har en berettiget interesse i at sikre sig, at et saadant misbrug ikke gentager sig. Sagsoegeren har under retsmoedet tilfoejet, at den anfaegtede beslutning blev truffet paa et tidspunkt, hvor der paa europaeisk plan var indledt forhandlinger mellem Kommissionen og de nationale fodboldforbund om tv-transmissioner af fodboldkampe, og at disse forhandlinger endnu ikke er afsluttet. Sagsoegeren oensker saaledes med sit soegsmaal at sikre sig imod den konkrete risiko for ° i forbindelse med de paagaeldende forhandlinger ° at blive moedt med andre uberettigede beslutninger som den i denne sag omhandlede.
13 Retten skal paa denne baggrund indledningsvis bemaerke, at de anbringender, sagsoegeren i ren proceduremaessig henseende har rettet mod beslutningen, i det vaesentlige begraenser sig til et anbringende om, at Kommissionens overgang fra den foerste fase i sagens behandling ° den "almindelige" begaering om oplysninger ° til den anden fase ° begaeringen i form af en beslutning ° var en for vidtgaaende og overilet foranstaltning. Det fremgaar imidlertid af artikel 11, stk. 5, artikel 15, stk. 1, litra b), og artikel 16, stk. 1, litra c), i forordning nr. 17, at en virksomhed eller en sammenslutning af virksomheder, der er stillet over for en saadan beslutning, loeber en stoerre risiko for at blive paalagt sanktioner, end hvis den blot har modtaget en "almindelig" begaering om oplysninger. Den kan nemlig blive paalagt en boede for ikke at have afgivet de oenskede oplysninger "inden udloebet af den frist, som er fastsat", og Kommissionen kan paalaegge den en tvangsboede for at tvinge den til at afgive "udtoemmende og rigtige" oplysninger. Den omstaendighed, at Kommissionen fremsender en begaering om oplysninger i form af en beslutning, kan saaledes i sig selv paavirke den beroertes retsstilling, og den beroerte har derfor ° selv om vedkommende i princippet er indstillet paa at besvare de stillede spoergsmaal ° en berettiget interesse i at undgaa, at Kommissionen paa et for tidligt tidspunkt fremsaetter en begaering i form af en beslutning uden at opfylde betingelserne i artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17.
14 Denne retlige interesse i soegsmaal bestaar fortsat, selv om den beslutning, hvorved der blev fremsat krav om oplysninger, allerede var blevet opfyldt af adressaten paa tidspunktet for annullationssoegsmaalets anlaeg, da soegsmaalet ikke har opsaettende virkning. I oevrigt kan en annullation af en saadan beslutning i sig selv have retsvirkninger, navnlig ved at Kommissionen forpligtes til at traeffe de noedvendige foranstaltninger til opfyldelse af Rettens dom, og ved at det undgaas, at Kommissionen genoptager en saadan praksis (jf. Domstolens dom af 24.6.1986, sag 53/85, AKZO Chemie mod Kommissionen, Sml. s. 1965, praemis 21, og af 26.4.1988, sag 207/86, Apesco mod Kommissionen, Sml. s. 2151, praemis 16). Dette goer sig i saerlig hoej grad gaeldende i denne sag, da de forhandlinger, der foeres paa europaeisk plan mellem Kommissionen og de nationale fodboldforbund vedroerende spoergsmaalet om tv-transmissioner af fodboldkampe ° som anfoert af parterne under retsmoedet ° endnu ikke er afsluttet. Sagsoegeren maa saaledes forvente, at forbundet til enhver tid kan blive moedt med nye begaeringer om oplysninger fra Kommissionens side. Det har derfor fortsat en berettiget retlig interesse i, at Faellesskabets retsinstanser fastslaar, under hvilke retlige betingelser Kommissionen har kompetence til at traeffe en beslutning paa omraadet.
15 Kommissionens afvisningspaastand kan herefter ikke tages til foelge.
Realiteten
16 Sagsoegeren har til stoette for sine paastande fremfoert fem anbringender, nemlig tilsidesaettelse af begrundelsespligten i henhold til EF-traktatens artikel 190, en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet, princippet om god forvaltningsskik og princippet om redelighed i forvaltningen samt tilsidesaettelse af sagsoegerens grundlaeggende rettigheder.
Anbringendet om mangler ved begrundelsen for den anfaegtede beslutning
° Parternes argumenter
17 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen i strid med traktatens artikel 190 ikke gav en tilstraekkelig begrundelse for den anfaegtede beslutning, selv om begrundelsespligten var saerlig vigtig i det foreliggende tilfaelde. Kommissionen undlod nemlig at omtale vaesentlige faktiske elementer. Navnlig naevnes der i beslutningen intet om skrivelsen af 11. marts 1992, hvori sagsoegeren spurgte Kommissionen, om den havde modtaget forbundets oprindelige svar. Den omstaendighed, at dette forhold ikke er naevnt i begrundelsen for beslutningen, giver det indtryk, at sagsoegeren foerte en bevidst obstruktionspolitik med henblik paa at laegge hindringer i vejen for Kommissionens undersoegelser. Endelig var der ° i modsaetning til hvad der siges i ottende betragtning til beslutningen ° ikke tale om, at sagsoegeren i sin skrivelse af 14. januar 1992 "afviste" at afgive de oenskede oplysninger, idet forbundet besvarede en del af spoergsmaalene og foreslog en droeftelse af hele problemstillingen.
18 Kommissionen har gjort gaeldende, at den i foerste til fjerde, sjette og ottende betragtning til den anfaegtede beslutning anfoerte sine vaesentligste grunde til at traeffe denne. Paa baggrund af henvisningen til den oprindelige klage i beslutningen maatte der foretages en sammenligning mellem de i skrivelsen af 5. december 1991 stillede spoergsmaal og de svar, der blev givet i skrivelsen af 14. januar 1992. En saadan sammenligning viser, at Kommissionen med foeje betragtede skrivelsen af 14. januar 1992 som en afvisning af at afgive alle de oenskede oplysninger.
° Rettens bemaerkninger
19 Ifoelge fast retspraksis har pligten til at begrunde en individuel beslutning til formaal at goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at efterproeve beslutningens lovlighed og at give den beroerte de oplysninger, ved hjaelp af hvilke det kan fastslaas, om der er grundlag for beslutningen, eller om der eventuelt foreligger en saadan fejl, at den kan anfaegtes. Omfanget af begrundelsespligten afhaenger af arten af den paagaeldende retsakt og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget (jf. f.eks. Domstolens dom af 4.6.1992, sag C-181/90, Consorgan mod Kommissionen, Sml. I, s. 3557, praemis 14).
20 I det foreliggende tilfaelde blev den anfaegtede beslutning truffet efter en brevveksling mellem parterne, og den indeholder noejagtig samme begaering om oplysninger som den, der havde vaeret genstand for brevvekslingen. Det kan derfor ikke haevdes, at beslutningen kunne komme bag paa sagsoegeren og derfor skulle begrundes saerlig udfoerligt.
21 Hvad dernaest angaar de af Kommissionen i den anfaegtede beslutning anfoerte grunde bemaerkes, at Kommissionen efter at have redegjort for de faktiske omstaendigheder, der laa til grund for dens skrivelse af 5. december 1991, hvori den havde anmodet sagsoegeren om de omhandlede oplysninger, i tredje betragtning henviste til, at svarskrivelsen af 14. januar 1992 "ikke i fuldt omfang gav de oenskede oplysninger" ("failed to provide the information requested in complete form"). Endvidere anfoerte Kommissionen i fjerde betragtning, at de oenskede oplysninger, navnlig sagsoegerens korrespondance med det argentinske fodboldforbund, var noedvendige for vurderingen af sagsoegerens adfaerd i forhold til EF-traktatens artikel 85, stk. 1, og artikel 86. Der er enighed mellem parterne om, at den paagaeldende korrespondance ikke blev fremsendt i svaret paa den "almindelige" begaering om oplysninger, som blev rettet til sagsoegeren ved skrivelsen af 5. december 1991. Under disse omstaendigheder var Kommissionen ikke forpligtet til at give en mere detaljeret begrundelse for, at de afgivne oplysninger var ufuldstaendige.
22 Desuden forstod sagsoegeren aabenbart raekkevidden af den anfaegtede beslutning, idet forbundet inden for den fastsatte frist paa to uger fremkom med et svar, som Kommissionen fandt udtoemmende og tilfredsstillende.
23 Hvad endelig angaar sagsoegerens kritik af, at Kommissionen i beslutningen hverken naevnte forbundets tilbud om en dialog eller dens anmodning om en bekraeftelse af modtagelsen af forbundets foerste skrivelse, bemaerkes, at dette anbringende maa betragtes som uholdbart. Undladelsen af at naevne de paagaeldende forhold forhindrede nemlig hverken sagsoegeren i at forstaa raekkevidden af beslutningen eller i at fremfoere sine indvendinger herimod, ligesom den heller ikke paavirker Rettens proevelse af beslutningen. Kommissionen havde saaledes ikke pligt til at omtale de paagaeldende forhold i begrundelsen for beslutningen.
24 Retten finder derfor, at den anfaegtede beslutning maa siges at vaere tilstraekkelig begrundet, jf. traktatens artikel 190, og at anbringendet om mangler ved begrundelsen ikke kan tiltraedes.
Anbringendet om en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet
° Parternes argumenter
25 Sagsoegeren har til stoette for dette anbringende i det vaesentlige gjort gaeldende, at Kommissionen under de konkrete faktiske omstaendigheder handlede paa en maade, der var uforholdsmaessig og for vidtgaaende i forhold til sagsoegerens adfaerd, da den ved en beslutning truede forbundet med en tvangsboede, skoent Kommissionen kunne have naaet sit maal ved blot ° eventuelt telefonisk ° at anmode forbundet om at fuldstaendiggoere de svar, det allerede havde givet i sin skrivelse af 14. januar 1992. Det er saerlig vigtigt, at proportionalitetsprincippet overholdes i sager, hvor der ivaerksaettes sanktioner, jf. Domstolens dom af 29. november 1956 (sag 8/55, Fédération charbonnière de Belgique mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 29, org. ref.: Rec. s. 199).
26 Sagsoegeren har anfoert, at det afgoerende spoergsmaal i sagen er, om en privat part, som bestraeber sig paa at besvare en begaering om oplysninger, men hvis svar haevdes at vaere utilfredsstillende, kan trues med oekonomiske sanktioner. Sagsoegeren erkender, at dette er tilfaeldet, saafremt der er tale om en bevidst afvisning af at samarbejde med henblik paa at lave obstruktion. Man boer imidlertid ikke kunne traeffe en saadan foranstaltning, naar en privat part har bestraebt sig paa at opfylde en begaering om oplysninger, har tilbudt at moedes med de kompetente tjenestemaend for at droefte det omhandlede problem, har sendt Kommissionen endnu en skrivelse og ikke har modtaget nogen form for svar fra Kommissionen.
27 Kommissionen har heroverfor anfoert, at selv en meget overfladisk sammenligning af spoergsmaalene i Kommissionens skrivelse af 5. december 1991 og svarene i sagsoegerens skrivelse af 14. januar 1992 viser, at sagsoegeren i sit svar mere eller mindre ignorerede spoergsmaal 2 og 3 og i relation til de oevrige spoergsmaal lod forstaa, at "transmissionerne fra Argentina" ikke vedkom Kommissionen, og at tilbuddet om en generel droeftelse ikke vedroerte de konkrete spoergsmaal, der var stillet til sagsoegeren. Efter Kommissionens opfattelse foelger det heraf, at den med foeje fandt, at dens oprindelige begaering om oplysninger var blevet afvist. Paa baggrund af en saadan afvisning og i betragtning af, at artikel 11 i forordning nr. 17 kun foreskriver en procedure med to faser, var det fuldt ud lovligt og i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, at Kommissionen gik direkte over til den anden fase og fremsatte begaeringen om oplysninger i form af en beslutning.
28 Kommissionen har under retsmoedet tilfoejet, at den var forpligtet over for virksomheden TESN, som havde indgivet en klage, og som kunne have anlagt et passivitetssoegsmaal. Sagsoegeren har udtrykkelig anerkendt, at de to frister, der blev fastsat af Kommissionen i skrivelsen af 5. december 1991 og i artikel 1 i den anfaegtede beslutning, var tilstraekkelige til, at de stillede spoergsmaal kunne besvares.
° Rettens bemaerkninger
29 Indledningsvis bemaerkes, at sagsoegeren med sit anbringende ikke har gjort gaeldende, at der er materielle mangler ved den begaering om oplysninger, der blev sendt til forbundet, idet forbundet ikke har anfaegtet Kommissionens kompetence til at stille de omhandlede fire spoergsmaal. Anbringendet gaar alene ud paa, at Kommissionen handlede overilet og gik for vidt, da den traf beslutningen om at true forbundet med en tvangsboede i stedet for at fortsaette en uformel korrespondance med forbundet.
30 Hvad dernaest angaar spoergsmaalet, om Kommissionen anvendte artikel 11 i forordning nr. 17 korrekt ved under de foreliggende omstaendigheder at traeffe den anfaegtede beslutning, bemaerkes under henvisning til Domstolens praksis, at den paagaeldende artikel i relation til Kommissionens befoejelse til at begaere de oplysninger, som den finder noedvendige, fastsaetter en procedure med to faser, hvorefter den anden fase, som indebaerer Kommissionens vedtagelse af en beslutning, der angiver, hvilke oplysninger der kraeves, ikke kan paabegyndes, foer den foerste fase, som bestaar i tilsendelse af en begaering om oplysninger, forgaeves er forsoegt (jf. dom af 26.6.1980, sag 136/79, National Panasonic mod Kommissionen, Sml. s. 2033, praemis 10).
31 Hvad angaar spoergsmaalet om, hvorledes Kommissionen skal "forsoege den foerste fase" i den indledende undersoegelse, bemaerkes, at Domstolen har fastslaaet, at der ved forordning nr. 17 er tillagt Kommissionen vidtgaaende inspektionsbefoejelser og paalagt de beroerte private parter pligt til at medvirke til fremme af efterforskningen, hvilket indebaerer, at de skal forsyne Kommissionen med alt det materiale vedroerende undersoegelsens genstand, som de maatte raade over (dom af 18.10.1989, sag 374/87, Orkem mod Kommissionen, Sml. s. 3283, praemis 22 og 27). Sagsoegerens argument om, at den anfaegtede beslutning kun ville have vaeret berettiget, saafremt der havde vaeret tale om en klar obstruktion fra forbundets side af Kommissionens arbejde, maa herefter forkastes. Naar henses til de beroerte private parters pligt til at medvirke aktivt under den indledende undersoegelse, kan en passiv reaktion i sig selv goere det berettiget, at der traeffes en formel beslutning i henhold til artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17.
32 Det er paa denne baggrund, man maa undersoege de svar, sagsoegeren gav i sin skrivelse af 14. januar 1992, paa begaeringen om oplysninger af 5. december 1991. Det bemaerkes herved, at sagsoegeren som svar paa det foerste spoergsmaal anfoerte, at forbundet ikke behoevede at have et retligt grundlag for at skrive til det argentinske fodboldforbund, og at det som svar paa det andet spoergsmaal anfoerte, at det ikke raadede over de oenskede oplysninger. I stedet for at besvare det tredje spoergsmaal tilboed forbundet at fremkomme med nogle generelle bemaerkninger i mundtlig form. Korrespondancen mellem sagsoegeren og det argentinske fodboldforbund, som var begaeret fremlagt i det fjerde spoergsmaal, blev ikke fremsendt af sagsoegeren. Efter Rettens opfattelse kan disse svar ikke anses for en aktiv medvirken fra sagsoegerens side.
33 Desuden udtalte sagsoegeren: "for saa vidt angaar transmissionerne fra Argentina finder vi aerlig talt, at Kommissionen ikke skal bekymre sig om en korrespondance mellem soesterforbund ..." ("we honestly think that as to the Argentinian matter, the Commission need not be troubled about an exchange of correspondance between two fraternal associations ..."). Denne bemaerkning maa objektivt betragtes som en hoeflig, men bestemt, afvisning af at samarbejde med Kommissionen i sagen. Under disse saerlige omstaendigheder havde Kommissionen hverken pligt til at fortsaette en uformel korrespondance eller til at indlede en mundtlig dialog med sagsoegeren, som kun ville have givet Kommissionen en del af de oenskede oplysninger. Kommissionen havde ret til at skride til den anden fase i den indledende undersoegelse og fremsaette begaeringen om oplysninger i form af en beslutning, uden at dette skridt kan betragtes som for vidtgaaende.
34 Kommissionen anvendte saaledes artikel 11 i forordning nr. 17 korrekt, hvorefter anbringendet om en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet ikke kan tiltraedes.
Anbringendet om en tilsidesaettelse af princippet om god forvaltningsskik
° Parternes argumenter
35 Sagsoegeren har under henvisning til Domstolens dom af 19. oktober 1983, sag 179/82, Lucchini mod Kommissionen (Sml. s. 3083), og af 8. november 1983, forenede sager 96/82-102/82, 104/82, 105/82, 108/82 og 110/82, IAZ m.fl. mod Kommissionen (Sml. s. 3369), gjort gaeldende, at forbundet ikke kunne forudse, at dets skrivelse af 14. januar 1992 ikke var i overensstemmelse med Kommissionens begaering. Da Kommissionen ikke reagerede og end ikke besvarede forbundets skrivelse af 11. marts 1992, burde den anfaegtede beslutning ikke vaere truffet.
36 Kommissionen har bestridt, at de domme, sagsoegeren har henvist til, er relevante for sagen.
° Rettens bemaerkninger
37 Det fremgaar af ovenstaaende, at sagsoegerens skrivelse af 14. januar 1992 ikke indeholdt alle de oplysninger, som Kommissionen fandt noedvendige for sin undersoegelse. Med sin bemaerkning om, at Kommissionen ikke skulle "bekymre sig" om den paagaeldende korrespondance, maatte sagsoegeren forvente, at Kommissionen eventuelt ville finde forbundets svar utilstraekkeligt. Skrivelsen af 11. marts 1992, hvori sagsoegeren blot anmodede Kommissionen om at bekraefte modtagelsen af den foerste skrivelse af 14. januar 1992, aendrer ikke noget herved. Sagsoegeren maatte derfor forvente, at der blev truffet en beslutning i henhold til artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17. Der er saaledes ikke sket en tilsidesaettelse af princippet om god forvaltningsskik.
Anbringenderne om en tilsidesaettelse af princippet om redelighed i forvaltningen og om en tilsidesaettelse af sagsoegerens grundlaeggende rettigheder
38 Sagsoegeren finder, at Kommissionen har handlet vilkaarligt og saaledes tilsidesat princippet om redelighed i forvaltningen. Som allerede fastslaaet havde sagsoegeren imidlertid ikke selv samarbejdet aktivt med Kommissionen i den foerste fase i undersoegelsen. Kommissionen kan derfor ikke siges at have tilsidesat kravet om redelighed. De samme betragtninger goer sig gaeldende med hensyn til det anbringende om en tilsidesaettelse af sagsoegerens grundlaeggende rettigheder, som sagsoegeren har fremfoert under henvisning til, at Kommissionen ikke gav forbundet en rimelig chance for at besvare den "almindelige" begaering om oplysninger og dermed ikke gav den foerste fase i den indledende undersoegelse nogen reel chance for at foere til et positivt resultat.
39 De paagaeldende anbringender, som i oevrigt blot synes at vaere gentagelser, kan derfor heller ikke tiltraedes.
40 Sagsoegte skal herefter i det hele frifindes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
41 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Sagsoegeren har tabt sagen og boer derfor doemmes til at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens paastande.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Foerste Afdeling)
1) Sagsoegte frifindes.
2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger.