CELEX: 62002CJ0010
Az orvosok szabad mozgása
A 86/457/EGK és a 93/16/EGK irányelv
Orvosi oklevelek, bizonyítványok és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok elismerése
A tagállamok azon kötelezettsége, hogy az orvosi tevékenységnek a saját társadalombiztosítási rendszerükön belüli, általános orvosként történő gyakorlását speciális oklevéltől tegyék függővé
Szerzett jogok
Az 1995. január 1-je előtt megszerzett engedélynek a szakképzésről szóló bizonyítvánnyal való egyenértékűsége
Az általános orvosok névjegyzékének a bizonyítványok alapján, régióbeli állások betöltése céljából történő felállítása

Mindkét előzetes döntéshozatal iránti kérelem a legutoljára az 1999. május 21‑i 1999/46/EK bizottsági irányelvvel (HL L 139.,
25. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 163. o.) módosított, az orvosok szabad mozgásának elősegítéséről,
illetve az orvosi oklevelek, bizonyítványok és képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok kölcsönös elismeréséről
szóló, 1993. április 5‑i 93/16/EGK tanácsi irányelv (HL L 165., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 86. o.;
a továbbiakban: 93/16 irányelv) 36. cikke (2) bekezdésének értelmezésére irányul; a nevezett rendelkezés az általános orvosi
szakképzésről szóló, 1986. szeptember 15‑i 86/457/EGK tanácsi irányelv (HL L 267., 26. o.) 7. cikke (2) bekezdésének helyébe
lépett.
E két kérelem két jogvitasorozat keretén belül keletkezett: az első a G. Berardi és társai, valamint L. Vaira és társai kontra
Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/4 és társai közötti eljárásban (C‑11/02. sz. ügy), a második pedig az A. Fascicolo és társai,
valamint E. De Benedictis és társai kontra Regione Puglia és társai közötti eljárásban (C‑10/02. sz. ügy), a Regione Puglia
különböző közigazgatási hatóságai által 1998-ban, illetve 1999-ben kibocsátott, a nemzeti egészségügyi rendszer keretén belül
a nem megfelelően ellátott területek általános orvosi állásainak betöltéséről szóló határozatok tárgyában.

Jogi háttér

Közösségi jog
A 93/16 irányelv az orvosok képesítésével foglalkozó különböző irányelveket foglalja egységes szerkezetbe, közöttük a 86/457
irányelvet is.
A 93/16 irányelv 2. cikke szerint a tagállamok elismerik a tagállami állampolgárok számára más tagállamok által – a 23. cikknek
megfelelően és a 3. cikkben található felsorolásban szereplő – kiállított okleveleket, bizonyítványokat és a képesítés megszerzéséről
szóló egyéb tanúsítványokat azáltal, hogy – az orvosi tevékenység megkezdése és folytatása tekintetében – ugyanolyan hatályúnak
tekintik ezeket a képesítéseket, mint azokat, amelyeket saját maguk állítottak ki.
A 93/16 irányelv 9. cikkének (1) bekezdése általános szabályként előírja, hogy a tagállamok azon tagállami állampolgár esetében,
akinek az orvosi oklevele, a bizonyítványa vagy a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványa nem felel meg a minimális
képzés 23. cikkben megállapított követelményeinek, elegendő bizonyítékként ismerik el a tagállamok által kiállított, orvosi
okleveleket, bizonyítványokat vagy a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványokat, ha azok igazolják, hogy a képzést
a 9. cikk (1) bekezdésében meghatározott időpontok előtt kezdték meg, és ha a fenti dokumentumokat kísérő igazolás tanúsítja,
hogy az adott állampolgár az igazolás kiadását megelőző öt év során legalább három egymást követő évben ténylegesen és jogszerűen
gyakorolta az adott tevékenységet.
A 93/16 irányelv 30. cikke szerint minden egyes tagállamnak, amely biztosítja területén az orvosi tevékenység megkezdéséhez
és gyakorlásához – a 23. cikk szerint – szükséges teljes képzést, gondoskodnia kell az általános orvosi gyakorlati szakképzésről
is, amelynek legalább a 31. és 32. cikkben foglalt követelményeknek meg kell felelnie; a kurzus elvégzéséről szóló első okleveleket,
bizonyítványokat vagy a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványokat legkésőbb 1990. január 1‑ig kell kiállítani.
A 93/16 irányelv 36. cikke (1) bekezdésének első albekezdése, amely a 86/457 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésének helyébe
lépett, és azzal tartalmilag azonos, a következőképpen rendelkezik:
„1995. január 1‑jétől az általa elismert szerzett jogok értelmében minden egyes tagállam a saját társadalombiztosítási rendszerén
belül végzett általános orvosi tevékenységet a 30. cikkben említett oklevél, bizonyítvány vagy a képesítés megszerzéséről
szóló egyéb tanúsítvány megszerzéséhez köti.”
A 93/16 irányelv említett 36. cikkének (2) bekezdése, amely a 86/457 irányelv 7. cikkének (2) bekezdésének helyébe lépett,
és azzal tartalmilag nagyrészt azonos, a következőképpen rendelkezik:
„Minden tagállam meghatározza az általa elismert szerzett jogokat. A tagállamok egyben elismerik a saját társadalombiztosítási
rendszerükön belül végzett általános orvosi tevékenység jogát a 30. cikkben említett oklevél, bizonyítvány vagy a képesítés
megszerzéséről szóló egyéb tanúsítvány nélkül olyan orvosok esetében is, akik 1994. december 31‑én az 1–20. cikk szerinti
jogokkal rendelkeznek, és akik a 2. cikk vagy a 9. cikk (1) bekezdése értelmében a tagállamok területén telepedtek le.”

Nemzeti szabályozás
A 86/457 irányelvet az 1991. augusztus 8‑i 256. sz. törvényrendelettel (
GURI
1991. augusztus 16., 191. sz.; a továbbiakban: 256/91. sz. törvényrendelet) ültették át az olasz nemzeti jogba. Ezen törvényrendelet
2. cikke általános szabályként írja elő, hogy 1995. január 1‑jétől az általános orvosi szakképzésről szóló bizonyítvány a
megfelelő tevékenység nemzeti egészségügyi szolgálat keretein belüli gyakorlásához szükséges képesítés megszerzéséről szóló
tanúsítványnak tekintendő.
A 256/91. sz. törvényrendelet 6. cikke szerint mindazonáltal azok az orvosok is jogosultak az általános orvosi tevékenység
gyakorlására, akik a nemzeti egészségügyi szolgálat keretein belül 1994. december 31-ig jogot szereztek a szakmai tevékenység
általános orvosként történő gyakorlására, vagyis akik rendelkeznek az említett bizonyítvánnyal egyenértékűnek elismert engedéllyel
(a továbbiakban: egyenértékű engedély).
Olaszország területén az orvosi foglalkozás – a nemzeti egészségügyi rendszeren belüli, szerződéses általános orvosként történő
– gyakorlását az 1993. december 7‑i 517. sz. törvényrendelettel (
GURI
1993. december 15., 293. sz.) módosított, 1992. december 30‑i 502. sz. törvényrendelet (
GURI
1992. december 30., 305. sz.) 8. cikkének (1) bekezdése szerint a nemzeti kollektív szerződések szabályozzák, amelyeket háromévente
felülvizsgálnak.
Az alapeljárás tényállásának időpontjában hatályban lévő nemzeti kollektív szerződés (a továbbiakban: kollektív szerződés)
a köztársaság elnökének 1996. július 22‑i 484. sz. rendeletével (
GURI
1996. szeptember 19., 220. sz., 1. o.) lépett hatályba. E kollektív szerződés szerint:
–        Az üres állások betöltésének eljárása egyedi, regionális szintű ranglista – régiónként történő – felállításával kezdődik,
amelybe az orvosokat a kollektív szerződés 3. cikke alapján számított pontrendszer szerint sorolják be (a kollektív szerződés
2. cikke);
–        a ranglista felállítása és az orvosok besorolása céljából az általános orvosi képzésről szóló bizonyítvány – mint egyetemi
képesítés – tizenkét pontot ér. Ezen felül az érintett személynek az alapellátásban szerződéses orvosként eltöltött minden
hónapért 0,20 pontot írnak jóvá szakmai tapasztalat címén. Bizonyos, általános orvosként ellátott különleges tevékenységekért
pluszpontokat lehet szerezni (a kollektív szerződés 3. cikkének (1) bekezdése).
Az alapellátás és az orvosi sürgősségi szolgálat tekintetében nem megfelelően ellátott területen lévő állások kiutalására
vonatkozóan a kollektív szerződés az alábbiakat írja elő:
–        az Aziende Sanitare Locali (helyi egészségügyi szolgálatok) az állások 20% és 40% közötti részét azon orvosok számára tartják
fenn, akik a 256/91. sz. törvényrendelet 2. cikke szerinti általános orvosi képzésről szóló bizonyítvánnyal rendelkeznek,
80% és 60% közötti részét pedig azon orvosok számára, akik az egyenértékű engedéllyel rendelkeznek (a kollektív szerződés
3. cikkének (6) bekezdése). Ha a kollektív szerződést nem újítják meg időben, a következő évre az orvosok mindkét kategóriájára
a betöltendő állások 50%‑os hányada érvényesül (a kollektív szerződés 5. sz. záró rendelkezése);
–        a létesítményenként betöltendő állások tekintetében a ranglistát úgy állítják fel, hogy a 256/91. sz. törvényrendelet 2. cikke
szerinti területi ranglistán szereplő jelentkező pontjaihoz hozzáadódnak a régióban lévő lakóhelyért és a nem megfelelően
ellátott területeken lévő lakóhelyért kapott pontok.
A regionális tanács 1998. április 29-i 1245. sz. határozatával (
BURP
1998. május 15., 46. sz.) a Regione Puglia úgy határozott, hogy az 1998-as évben a nem megfelelően ellátott területek ellátására
szolgáló és a be nem töltött állások 40%‑át az általános orvosi képzést igazoló bizonyítvánnyal rendelkező orvosoknak, az
állások 60%‑át pedig az egyenértékű engedéllyel rendelkező orvosoknak tartják fenn. Az 1999-es évre a két kategória orvosai
számára fenntartott állások arányát úgy változtatták meg, hogy mindegyikre a kiutalandó állások 50%‑a jutott.

Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az alapeljárásokra okot adó körülmény az, hogy a nem megfelelően ellátott területeken betöltendő állások esetében bizonyos
orvosok, akik a 256/91. sz. törvényrendelet 2. cikke szerinti általános orvosi szakképzésről szóló bizonyítvánnyal rendelkeztek,
de ezenfelül 1994. december 31‑én jogosultak voltak a nemzeti társadalombiztosítási rendszer keretein belül az orvosi foglalkozás
gyakorlására is, mind a szakképzésről szóló bizonyítvánnyal rendelkező, mind az egyenértékű engedéllyel rendelkező orvosok
számára fenntartott állásokra megpróbáltak jelentkezni. Ezek az orvosok megpróbálták megszerezni a szakképzésről szóló bizonyítvánnyal
rendelkező orvosoknak járó tizenkét pontot, még akkor is, ha az egyenértékű bizonyítvánnyal rendelkező orvosok számára fenntartott
keretbe jelentkeztek.
Eleinte a Regione Puglia úgy döntött, hogy noha azok az orvosok, akik rendelkeztek az általános orvosi szakképzésről szóló
bizonyítvánnyal, és ezenfelül 1994. december 31‑én jogosultak voltak a nemzeti társadalombiztosítási rendszer keretein belül
az orvosi foglalkozás gyakorlására, mindkét keretbe tartozó állásokra jelentkezhettek, amennyiben az egyenértékű engedéllyel
rendelkező orvosok számára fenntartott állások mellett döntöttek, nem igényelhették a szakképzésről szóló bizonyítvány után
járó tizenkét pontot. A Regione Puglia úgy utasította a helyi egészségügyi létesítményeket, hogy az 1998-as évet érintő eljárások
tekintetében az érintett orvosoktól vonja vissza a korábban elismert tizenkét pontot.
Ezek a létesítmények azután az egyenértékű engedéllyel rendelkező orvosok számára fenntartott keretbe jelentkezők esetén –
a Regione Puglia utasításainak megfelelően – a kettős képesítéssel rendelkező orvosoktól megtagadták a szakképzésről szóló
bizonyítvánnyal rendelkező orvosok számára járó tizenkét pontot.
G. Berardi és társai valamint L. Vaira és társai ezen létesítmények – többek között az Azienda Unità Sanitaria Locale BA/4
– határozatai ellen indítottak keresetet a Tribunale amministrativo regionale per la Puglia előtt, és azzal érveltek, hogy
a határozatok jogellenesek, mert a kollektív szerződés 2., 3. és 20. cikkének megsértésével, illetve helytelen alkalmazásával
hozták őket.
A kérdést előterjesztő bíróság, amelynek a Regione Puglia álláspontjának jogszerűségéről kellett döntenie, először azt állapította
meg, hogy a mindkét bizonyítvánnyal rendelkező orvosok jogosultak minden fenntartott állásra jelentkezni, ha azonban az egyenértékű
engedéllyel rendelkező orvosok számára fenntartott állásokra jelentkeznek, nem kaphatják meg a szakképzésről szóló bizonyítvánnyal
rendelkezőknek járó tizenkét pontot.
Időközben az olasz Consiglio di Stato (Olaszország) 2000. március 15‑i 1407. sz. határozatával (a továbbiakban: a Consiglio
di Stato határozata), amelyet egy másik helyi közigazgatási bíróság határozata ellen benyújtott fellebbezés során hozott,
úgy döntött, hogy egyrészt azokat az orvosokat, akiket a nem megfelelően ellátott területen lévő állások betöltésére kell
kijelölni, egyedi regionális ranglistáról kell kiválasztani, azon előírás ellenére, hogy ezen állások kiutalása tekintetében
az általános orvosi képzésről szóló bizonyítvánnyal rendelkező orvosoknak és az egyenértékű engedéllyel rendelkező orvosoknak
különböző hányadokat tartanak fenn, másrészt hogy az első kategóriába tartozó orvosok, akik 1994. december 31‑én jogosultak
voltak a nemzeti társadalombiztosítási rendszer keretein belül általános orvosként tevékenykedni, mindkét hányadra jelentkezhetnek,
és ebben az esetben a kollektív szerződés 3. cikkének (1) bekezdése szerint járó tizenkét pontot teljesen meg kell adni nekik,
mivel a hatályos rendelkezések e tekintetben nem tesznek különbséget a bizonyítványok között.
Erre a határozatra tekintettel a Regione Puglia megváltoztatta korábban képviselt álláspontját, és az 1999-es évet érintő
eljárásokban nem tagadta meg az általános orvosi képzésről szóló bizonyítvánnyal rendelkezők számára járó tizenkét pont megadását.
E régió egészségügyi létesítményei a nem megfelelően ellátott területeken lévő orvosi állások elosztásához átvették ezt az
új módszert. Az 1998‑as évet érintő eljárás tekintetében azonban semmit nem változtattak.
A Regione Puglia új álláspontja és a hozzá tartozó helyi egészségügyi létesítmények megfelelő intézkedései ellen A. Fascicolo
és társai, valamint E. De Benedictis és társai – olyan orvosok, akik csak az egyenértékű engedéllyel rendelkeztek – szintén
keresettel éltek a kérdést előterjesztő bíróságnál. Nagyrészt arra hivatkoznak, hogy azon orvosoknak a fenntartott állások
mindkét kategóriájában történő részvétele, akik 1995. január 1‑je előtt lettek jogosultak tevékenységük folytatására, és akik
az általános orvosi szakképzésről szóló bizonyítvánnyal is rendelkeznek, valamint emellett még a szakképzésről szóló bizonyítványért
járó pontokat is megkapták, végeredményben teljesen kizárja a 86/457 és a 93/16 irányelv által bevezetett egyenlőségi elv
alkalmazásának a lehetőségét.
A kérdést előterjesztő bíróság a két, előtte folyamatban lévő jogvitasorozat kérdésében osztja a Consiglio di Stato azon álláspontját,
miszerint azok az orvosok, akik az általános orvosi képzésről szóló bizonyítvánnyal rendelkeznek, a nem megfelelően ellátott
területeken betöltendő összes fenntartott állásra jelentkezhetnek. Mindazonáltal képtelen követni a Consiglio di Stato azon
álláspontját, miszerint ezen orvosok számára jár a tizenkét pont, ha az egyenértékű engedéllyel rendelkező orvosok számára
fenntartott állásokra jelentkeznek. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a Consiglio di Stato határozata
nem vette figyelembe, hogy a közösségi jogalkotó a 86/457 és a 93/16 irányelvben védelemre érdemesnek tekintette az oklevéllel,
a bizonyítvánnyal vagy a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítvánnyal nem rendelkező orvosok szerzett jogát, akik 1994. december
31‑én rendelkeztek az általános orvosi tevékenység gyakorlásának jogával, és ezáltal kizárta annak lehetőségét, hogy az orvosok
két kategóriája közül bármelyiket előnyben részesítsék.
Ilyen körülmények között a Tribunale amministrativo regionale felfüggesztette az eljárást, és a következő – a két előzetes
döntéshozatalra utaló határozatban egyformán megfogalmazott – három kérdést terjesztette előzetes döntéshozatalra a Bíróság
elé:
„1)      A 86/457/EGK irányelv 7. cikkének (2) bekezdése és a 93/16/EGK irányelv 36. cikkének (2) bekezdése alapján az orvosi tevékenység
gyakorlására irányuló, 1994. december 31‑e előtt megszerzett engedély egyenértékűnek tekintendő‑e az általános orvosi szakképzésről
szóló bizonyítvánnyal?
2)      A nevezett közösségi rendelkezések alapján az általános orvosi képzésről szóló bizonyítvány tulajdonosát, aki egyúttal egy
1994. december 31‑e előtt kiadott engedély alapján gyakorolhatja tevékenységét, 1995. január 1‑jét követően előnyösebb bánásmódban
részesíthetik‑e a tagállamok azáltal, hogy a számára fenntartott állások száma nagyobb, mint azoké, amelyeket az egyik vagy
a másik bizonyítvány birtokosai számára tartanak fenn?
3)      Az előző kérdésekre adott igenlő válasz esetén a szerzett jogok alapelvének figyelembevételével a fenti szabályozás lehetővé
teszi‑e a tagállamoknak, hogy a nevezett orvosok számára még különlegesebb bánásmódot biztosítsanak azáltal, hogy az általános
orvosi képzésről szóló bizonyítványért minden esetben pluszpontot adnak számukra?”
2002. február 12‑i végzésével a Bíróság elnöke a C‑10/02. sz. és a C‑11/02. sz. ügyeket a közös írásbeli és szóbeli szakasz,
valamint a közös ítélethozatal végett egyesítette.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné tudni, hogy a 93/16 irányelv 36. cikkének (2) bekezdése alapján
az 1995. január 1‑jét megelőzően megszerzett, a nemzeti egészségbiztosítási rendszer keretein belül történő orvosi tevékenység
gyakorlására irányuló engedély egyenértékűnek tekintendő‑e az általános orvosi szakképzésről szóló bizonyítvánnyal.
Nem vitatott, hogy az előző pontban megnevezett bizonyítványok valamelyike előfeltétele az általános orvosi tevékenység gyakorlásának.
Mint azonban az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból kiderül, e kérdés tekintetében nagyrészt annak megállapításáról
van szó, hogy a nemzeti egészségbiztosítási rendszer keretein belül az orvosi állások betöltése esetén irányadó nemzeti szabályozás
a jelen ügyben összeegyeztethető‑e a nevezett 36. cikk (2) bekezdésével, tekintettel arra a tényre, hogy azok a jelentkezők,
akik az általános orvosi szakképzésről szóló bizonyítvány birtokosai, és azok, akik csak az egyenértékű engedélyt birtokolják,
nem feltétlenül rendelkeznek egyenlő esélyekkel.
Mindenekelőtt azt kell leszögezni, hogy a 93/16 irányelv 30–41. cikkének célja az, hogy az orvosok szabad mozgásának elősegítése
érdekében harmonizálja az orvosi oklevelek, bizonyítványok és az általános orvosi szakképzésre vonatkozó egyéb tanúsítványok
kiállításának minimumkövetelményeit (lásd ezen irányelv huszadik–huszonharmadik preambulumbekezdését). E célnak megfelelően
az irányelv 36. cikke (1) bekezdésének első albekezdése úgy rendelkezik, hogy a szerzett jogokra vonatkozó szabályozást fenntartva
a nemzeti társadalombiztosítási rendszeren belül végzett általános orvosi tevékenységet az említett oklevél, bizonyítvány
vagy az általános orvosi szakképzés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítvány megszerzéséhez köti.
Ezen összefüggésben a 93/16 irányelv 36. cikkének (2) bekezdése előírja: „Minden tagállam meghatározza a […] szerzett jogokat.
A tagállamok egyben elismerik a saját társadalombiztosítási rendszerükön belül végzett általános orvosi tevékenység jogát
[…] olyan orvosok esetében is, akik 1994. december 31‑én az 1–20. cikk szerinti jogokkal rendelkeznek, és akik a 2. cikk vagy
a 9. cikk (1) bekezdése értelmében a tagállamok területén telepedtek le.”
Ez a rendelkezés minden tagállam számára lehetővé teszi, hogy a szerzett jogokat saját belátása szerinti határozza meg; ennek
a jogkörnek csak egyetlen feltétele van: az, hogy minden tagállam köteles azon orvosok szerzett jogát elismerni, akik noha
nem rendelkeznek általános orvosi oklevéllel, 1995. január 1‑je előtt elismertették a valamely másik tagállamban számukra
kiállított oklevelet, bizonyítványt vagy a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványt, és akik ott – szintén ezen időpont
előtt – megszerezték azt a jogot, hogy a nemzeti társadalombiztosítási rendszer keretében általános orvosként tevékenykedjenek
(a Bíróság C‑69/96–C‑79/96. sz., Garofalo és társai ügyekben (egyesített ügyek) 1997. október 16-án hozott ítéletének [EBHT 1997.,
I‑5603. o.] 29. és 30. pontja).
Az első kérdés megválaszolásához először is ki kell emelni, hogy – amint az megfogalmazásából következik – a 93/16 irányelv
36. cikkének (2) bekezdése nem követeli meg a tagállamoktól, hogy a szerzett jogoknak és az általános orvosi szakképzésről
szóló bizonyítványnak ugyanazt az értéket tulajdonítsák. Az e rendelkezésben meghatározott minimumkövetelmény, amely az orvosok
azon kategóriáját érinti, akik számára a szerzett jogokat el kell ismerni, nem pontosítja, hogy a tagállamok milyen terjedelemben
kötelesek ezen jogok védelmére.
Másodsorban ezzel a rendelkezéssel olyan helyzeteket kell megakadályozni, amelyekben azoktól az orvosoktól, akik éltek a közösségi
irányelvek által biztosított letelepedés szabadságával, és 1995. január 1‑je előtt jogot szereztek arra, hogy a fogadó tagállam
társadalombiztosítási rendszerén belül gyakorolják az általános orvosi tevékenységet, csak azért vonják meg ezt a jogot, mert
nem rendelkeznek a 93/16 irányelvben meghatározott új oklevéllel, bizonyítvánnyal vagy a képesítés megszerzéséről szóló egyéb
tanúsítvánnyal (lásd a Garofalo és társai ítélet [hivatkozás fent] 31. pontját).
Ezért elegendő azt megállapítani, hogy noha a nevezett feltétel – egy ilyen, határokon átnyúló vonatkozás fennállása esetén
– a szerzett jogok szélesebb körű védelmét teheti szükségessé, a jelen ügyben, mint azt a tárgyaláson is megerősítették, a
nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárások tisztán nemzeti tényállásokat érintenek.
Az eddigiek alapján meg kell állapítani, hogy önmagában az a tény, miszerint a nemzeti szabályozás sajátosságai értelmében
azok az orvosok, akik az általános orvosi szakképzésről szóló bizonyítvánnyal rendelkeznek, illetve azok, akik csak az egyenértékű
engedélyt birtokolják, a nem megfelelően ellátott területeken lévő állások betöltésekor nem egyenlő esélyekkel pályáznak,
nem ellentétes a 93/16 irányelv 36. cikkének (2) bekezdésével.
Mindezek után az első kérdésre úgy kell válaszolni, hogy a tagállamok a 93/16 irányelv 36. cikkének (2) bekezdése szerint
az általános orvosi állásokhoz való hozzájutás vonatkozásában a nemzeti társadalombiztosítási rendszer keretében általános
orvosi tevékenység végzésére jogosító, 1995. január 1‑je előtt megszerzett engedélyt nem kötelesek egyenértékűnek tekintetni
az általános orvosi szakképzésről szóló bizonyítvány megszerzésével.

A második és a harmadik kérdésről
Második és harmadik kérdésével, amelyeket együttesen kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné
tudni, hogy a 93/16 irányelv 36. cikkének (2) bekezdése megtiltja‑e a tagállamoknak, hogy azoknak az orvosoknak, akik az általános
orvosi képzésről szóló bizonyítvánnyal rendelkeznek, és 1994. december 31‑én jogosultak voltak arra, hogy az a nemzeti társadalombiztosítási
rendszer keretein belül általános orvosi tevékenységet folytassanak,
–        azáltal, hogy lehetővé teszik számukra, hogy mindkét kategórián belüli fenntartott állásokra jelentkezhessenek, több állást
tartsanak fenn, mint a fent nevezett bizonyítvánnyal rendelkező orvosok vagy a működési engedéllyel rendelkező orvosok számára;
és
–        további előnyös bánásmódként elismerjék a fent nevezett bizonyítvány után járó pluszpontokat, ha az érintett orvosok az 1994. december
31‑én működési engedéllyel rendelkező orvosok számára fenntartott állásokra jelentkeznek.
G. Berardi és társai, valamint L. Vaira és társai szerint a fenntartott állások rendszere nem kérdőjelezi meg a 93/16 irányelv
36. cikke (2) bekezdésének arra irányuló kötelezettségét, hogy elismerjék a más tagállamból származó, a fogadó tagállamban
letelepedett és 1995. január 1‑jét megelőzően működési engedéllyel rendelkező orvosok általános orvosi tevékenység gyakorlására
irányuló jogát.
A „kettős képesítéssel” rendelkező orvosok számára helyénvaló a nagyobb keret biztosítása. A képzettséget igazoló bizonyítvány
megszerzésére irányuló erőfeszítések indokolják, hogy e bizonyítvány az orvosi gyakorlat megfelelő időtartamánál magasabb
értékelést kapjon. A bizonyítvány után járó 12 pont megtagadása azzal a következménnyel járna, hogy a bizonyítvány tulajdonosát
hátrányba hoznák azokkal szemben, akik a kétéves képzés helyett gyakorlatot folytattak, és így pluszpontokat gyűjtöttek.
Ugyanilyen értelemben adja elő az Európai Közösségek Bizottsága, hogy tekintettel a tagállamoknak a szerzett jogok meghatározásánál
meglévő mérlegelési jogkörére, sem a csupán 1995. január 1‑je előtt megszerzett működési engedéllyel rendelkező orvosnak a
valamely tagállam társadalombiztosítási rendszeréhez való hozzájutás tárgyában tett nyilvános ajánlati felhíváson való részvételének
feltételei, sem a számára fenntartott keret, sem pedig a kiválasztási eljárás során megadott pontok nem tartoznak a 93/16
irányelv hatálya alá.
Ezzel szemben E. De Benedictis és társai arra hivatkoznak, hogy 1995. január 1‑je óta a tagállamok nem jogosultak arra, hogy
azon orvosoknak, akik az általános orvosi képzésről szóló bizonyítványt is birtokolják, és emellett 1994. december 31‑ig az
általános orvosként való működésre vonatkozó engedélyt is megszerezték, magasabb keretszámban megtestesülő előnyös bánásmódot
biztosítsanak azon orvosokkal szemben, akik csak az egyik vagy a másik tanúsítvány birtokosai.
Mint a fenti 30. pontban megállapítást nyert, a tagállamok a 93/16 irányelv 36. cikkének (2) bekezdése szerinti, a szerzett
jogok mérlegelésének meghatározására vonatkozó joga csak egy feltételnek van alárendelve, amely azokat az orvosokat érinti,
akik a letelepedés szabadságára irányuló jogukkal éltek, és ezáltal megszerezték azt a jogot, hogy a fogadó tagállam társadalombiztosítási
rendszerének keretein belül általános orvosként tevékenykedjenek. A közösségi jogalkotó céljának megfelelően (lásd fent, a
28. pontban) ez a feltétel a határokon átnyúló elemet nem tartalmazó tényállások esetén nem alkalmazható.
Ezért a fogadó tagállam a pusztán nemzeti tényállások esetén – mint amilyen az alapeljárásban is fennáll – szabadon meghatározhatja
a szerzett jogok terjedelmét.
Igaz, hogy ennyiben – ha a tagállam mindkét, az általános orvosi képzésről szóló bizonyítvány birtokosai számára, illetve
az egyenértékű engedély birtokosai számára szóló keret bevezetését az utóbbi kategóriába tartozó orvosok szerzett jogainak
védelmére való törekvéssel indokolja – e kategória védelmének csorbításához vezetne, ha az egyik kategória orvosai számára
lehetséges lenne mindkét keret állásaira jelentkezni. Az ilyen szabályozás önmagában mégsem lenne ellentétes a 93/16 irányelv
36. cikkének (2) bekezdésével, amely szerint kizárólag nemzeti tényállások esetén a tagállamok szabadon határozhatják meg
a szerzett jogokat.
Még kevésbé beszélhetünk a 93/16 irányelv 36. cikke (2) bekezdésének megsértéséről, ha azon orvosok számára, akik az általános
orvosi tevékenység gyakorlására jogosult orvosok számára – 1994. december 31‑én – fenntartott állásokra jelentkeznek, pluszpontokat
ismernek el az általános orvosi szakképzésről szóló bizonyítvány megszerzéséért.
Mindezek után a második és a harmadik előzetes döntéshozatalra feltett kérdésre úgy kell válaszolni, hogy a 93/16 irányelv
36. cikkének (2) bekezdése nem tiltja meg a tagállamoknak, hogy azoknak az orvosoknak, akik az általános orvosi képzésről
szóló bizonyítvánnyal rendelkeznek, és 1994. december 31‑én jogosultak voltak arra, hogy a nemzeti társadalombiztosítási rendszer
keretein belül általános orvosi tevékenységet végezzenek,
–        azáltal, hogy lehetővé teszik számukra, hogy mindkét kategórián belüli fenntartott állásokra jelentkezhessenek, több állást
tartsanak fenn, mint a fent nevezett bizonyítvánnyal rendelkező orvosok vagy a működési engedéllyel rendelkező orvosok számára;
és
–        további előnyös bánásmódként elismerjék a fent nevezett bizonyítvány után járó pluszpontokat, ha az érintett orvosok az 1994. december
31-én működési engedéllyel rendelkező orvosok számára fenntartott állásokra jelentkeznek.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az orvosok szabad mozgásának elősegítéséről, illetve az orvosi oklevelek, bizonyítványok és képesítés megszerzéséről szóló
egyéb tanúsítványok kölcsönös elismeréséről szóló, 1993. április 5‑i 93/16/EGK tanácsi irányelv 36. cikke (2) bekezdése szerint
az általános orvosi állásokhoz való hozzájutás vonatkozásában a tagállamok a nemzeti társadalombiztosítási rendszer keretein
belül általános orvosi tevékenység végzésére jogosító, 1995. január 1‑je előtt megszerzett engedélyt nem kötelesek egyenértékűnek
tekintetni az általános orvosi szakképzésről szóló bizonyítvány megszerzésével.
2)
A 93/16 irányelv 36. cikkének (2) bekezdése nem tiltja meg a tagállamoknak, hogy azoknak az orvosoknak, akik az általános
orvosi képzésről szóló bizonyítvánnyal rendelkeznek, és 1994. december 31‑én jogosultak voltak arra, hogy a nemzeti társadalombiztosítási
rendszer keretein belül általános orvosi tevékenységet,
–
azáltal, hogy lehetővé teszik számukra, hogy mindkét kategórián belüli fenntartott állásokra jelentkezhessenek, több állást
tartsanak fenn, mint a fent nevezett bizonyítvánnyal rendelkező orvosok vagy a működési engedéllyel rendelkező orvosok számára;
és
–
további előnyös bánásmódként elismerjék a fent nevezett bizonyítvány után járó pluszpontokat, ha az érintett orvosok az 1994. december
31‑én működési engedéllyel rendelkező orvosok számára fenntartott állásokra jelentkeznek.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: olasz.