CELEX: 62003TJ0026
Tullunion
Externa gemenskapstransiteringar
Nötkött som skall exporteras till Marocko
Bedrägeri
Ansökan om eftergift av importtullar
Artikel 239 i förordning (EEG) nr 2913/92
Artikel 905 i förordning (EEG) nr 2454/93
Skälighetsklausul
En särskild situation föreligger
Varken bedrägeri eller klar försumlighet

Tillämpliga bestämmelser

Bestämmelser om extern gemenskapstransitering
1       Enligt artiklarna 37, 91 och 92 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex
för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4) (nedan kallad tullkodexen) kan icke-gemenskapsvaror
som införs till gemenskapen och som i stället för att omedelbart beläggas med importtullar hänförs till förfarandet för extern
transitering befordras, under tullövervakning, på gemenskapens tullområde till dess att de företes för bestämmelsetullkontoret.
2       Enligt tullkodexen är den ansvarige i fråga om förfarandet för extern gemenskapstransitering den ”huvudansvarige”. Som sådan
skall han vara ansvarig för att varorna företes i oförändrat skick vid bestämmelsetullkontoret, inom föreskriven tid, och
för att bestämmelserna beträffande detta förfarande iakttas (artikel 96 i tullkodexen). Dessa skyldigheter upphör när varorna
och tillhörande dokument företes för bestämmelsetullkontoret (artikel 92 i tullkodexen).
3       Enligt artikel 94 i tullkodexen är den huvudansvarige skyldig att ställa säkerhet för att säkerställa betalning av tullskuld
och andra avgifter som kan uppkomma för varorna. I artikel 191 i tullkodexen föreskrivs i detta hänseende att tullmyndigheterna
på begäran av den berörda personen skall tillåta att en samlad säkerhet ställs för att täcka flera tullärenden genom vilka
en tullskuld har uppstått eller kan komma att uppstå. I artikel 198 i tullkodexen föreskrivs att om tullmyndigheterna konstaterar
att den ställda säkerheten inte säkerställer eller inte längre säkert eller i tillräcklig omfattning säkerställer betalning
av tullskulden inom föreskriven tid, skall de kräva att den ansvarige efter eget val ställer ytterligare säkerhet eller ersätter
den ursprungliga säkerheten med en ny säkerhet.
4       Enligt artiklarna 341, 346, 348, 350, 356 och 358 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter
för gemenskapens tullkodex (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1), i dess ändrade lydelse (nedan
kallad tillämpningsföreskrifterna), skall varorna i fråga först företes vid avgångskontoret tillsammans med en T 1-deklaration.
Avgångskontoret fastställer den tidsfrist inom vilken varorna skall företes för bestämmelsekontoret, antecknar denna i T 1-deklarationen,
behåller det exemplar som är avsett för avgångskontoret och överlämnar övriga exemplar av T 1-deklarationen till den huvudansvarige.
Varorna skall transporteras åtföljda av T 1-deklarationen. Sedan varorna uppvisats skall bestämmelsekontoret anteckna närmare
uppgifter om genomförda kontroller på de överlämnade exemplaren av T 1-deklarationen och genast sända ett exemplar till avgångskontoret
genom en central organisations försorg.
5       I artikel 203.1 i tullkodexen föreskrivs att en tullskuld vid import uppkommer genom undandragande från tullövervakning av
importpliktiga varor. Enligt artikel 203.3 ingår bland de personer som är gäldenärer för denna skuld bland annat den person
som skall uppfylla de förpliktelser som är förenade med användning av det tullförfarande som varorna är hänförda till.
6       Enligt artikel 217 i tullkodexen skall varje belopp avseende importtullar eller exporttullar som kommer från en tullskuld
beräknas av tullmyndigheterna så snart de fått nödvändiga uppgifter och föras in i räkenskaperna eller något annat likvärdigt
medium (bokföring). I artikel 220.1 i tullkodexen föreskrivs att om ett tullbelopp som härrör från en tullskuld inte har bokförts
enligt artiklarna 218 och 219 eller har bokförts med ett lägre belopp än det belopp som skulden lagligen uppgår till, skall
det belopp som skall utkrävas eller återstår att kräva bokföras inom två dagar efter det att myndigheterna blivit medvetna
om situationen och har möjlighet att beräkna vad beloppet lagligen uppgår till samt fastställa vem som är gäldenär. Denna
tidsfrist kan förlängas enligt ovannämnda artikel 219. Enligt artikel 221.1 i tullkodexen skall gäldenären på lämpligt sätt
underrättas om tullbeloppet så snart detta bokförts.
7       I artikel 379.1 i tillämpningsföreskrifterna föreskrivs att om en sändning inte har uppvisats vid bestämmelsekontoret, och
den plats där överträdelsen eller oegentligheten begicks inte kan fastställas, skall avgångskontoret underrätta den huvudansvarige
om detta så snart som möjligt och i varje fall före slutet av den elfte månaden efter den dag då deklarationen för gemenskapstransitering
registrerades. Enligt artikel 379.2 skall i denna underrättelse särskilt anges den tidsfrist inom vilken bevis för att transiteringen
genomförts på ett regelmässigt sätt, eller för på vilken plats överträdelsen eller oegentligheten verkligen begicks, skall
framläggas för avgångskontoret. Den tidsfristen skall vara tre månader från dagen då underrättelsen lämnades.

Bestämmelser om återbetalning eller eftergift av import- eller exporttullar
8       I artikel 239 i tullkodexen föreskrivs att import- eller exporttullar kan återbetalas eller efterges i situationer som följer
av omständigheter vid vilka varken oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet kan tillskrivas den person det gäller.
9       Artikel 239 i tullkodexen har preciserats och utvecklats genom tillämpningsföreskrifterna, särskilt artiklarna 899–909. I
artikel 905.1 i tillämpningsföreskrifterna fastställs att om den nationella tullmyndighet till vilken en ansökan om eftergift
har ingivits inte kan fatta ett beslut på grundval av artikel 899, men ansökan är bestyrkt med bevis som kan ge upphov till
en särskild situation till följd av omständigheter under vare sig bedrägeri eller klar försumlighet kan tillskrivas personen
i fråga, skall den medlemsstat som denna myndighet tillhör överlämna ärendet till kommissionen.

Bakgrund till tvisten

De ifrågavarande externa gemenskapstransiteringarna
10     Sökanden, ett företag med säte i Nederländerna och tidigare benämnt LEP International BVV, upprättade mellan den 16 januari
och den 7 augusti 1995 i egenskap av tullombud fjorton dokument för extern gemenskapstransitering avseende transport av olika
partier kött (bland annat nötkött, kalvbräss och fjäderfä) till Marocko, och var huvudansvarig för dessa transiteringar. Dokumenten
upprättades för en enda uppdragsgivares räkning, nämligen bolaget Hector International, med säte i Förenade kungariket. Det
rör sig särskilt om följande T 1-dokument:
–       nr 5100507, av den 16 januari 1995,
–       nr 5100508, av den 16 januari 1995,
–       nr 5102442, av den 8 mars 1995,
–       nr 5102443, av den 8 mars 1995,
–       nr 5104186, av den 25 april 1995,
–       nr 5104187, av den 25 april 1995,
–       nr 5104188, av den 25 april 1995,
–       nr 5105833, av den 12 juni1995,
–       nr 5105896, av den 13 juni 1995,
–       nr 2501311, av den 17 juni 1995,
–       nr 5106710, av den 4 juli 1995,
–       nr 5106874, av den 7 juli 1995,
–       nr 5107619, av den 28 juli 1995,
–       nr 5107922, av den 7 augusti 1995.
11     Douane informatie Centrum (tullutredningskontoret) (nedan kallat DIC) i Rotterdam (Nederländerna) inledde, efter det att det
mottagit ett meddelande från de belgiska myndigheterna angående oegentligheter avseende laster med fryst kalvbräss, en undersökning,
inom ramen för vilken den valde ut ett visst antal deklarationer för att göra en mer ingående undersökning. Den 20 mars 1995
skrev DIC i Rotterdam till de spanska tullmyndigheterna för att fråga dem om det tulldokument som hänförde sig till T 1-deklarationen
nr 5100508, som upprättats av sökanden den 16 januari 1995, hade företetts för kontroll. Genom telefaxskrivelse av den 20
mars 1995 svarade de spanska myndigheterna att detta dokument inte fanns med i registret hos tullmyndigheterna i Cadix (Spanien).
Genom telefaxskrivelse av den 23 mars 1995 upplyste dessa myndigheter de nederländska myndigheterna om att stämpeln på den
ifrågavarande deklarationen var en förfalskning av den stämpel som används av tullkontoret i Cadix och att underskriften på
densamma inte härrörde från någon av tjänstemännen på kontoret. Den 31 mars 1995 upplyste DIC i Rotterdam Fiscale Inlichtingen
en Opsporingsdienst (Informations- och utredningskontoret för skattefrågor) (nedan kallat FIOD) i Haarlem om denna oegentlighet.
Den 18 april 1995 överlämnade FIOD i Haarlem behandlingen av detta ärende till FIOD i Rotterdam.
12     Den 16 maj 1995 sände tullkontoret i Kerkrade (Heerlen, Nederländerna), inom ramen för en stickprovskontroll, till tullmyndigheterna
i Cadix två ansökningar om efterhandskontroll avseende dokumenten T 1 nr 5102442 och nr 5102443, som utfärdats av sökanden
den 8 mars 1995. Den 29 juni 1995 upplyste de spanska myndigheterna de nederländska myndigheterna om att tulldokumenten inte
hade företetts för den behöriga tullmyndigheten, att de två stämplarna var förfalskade och att underskrifterna inte härrörde
från en tjänsteman vid den behöriga myndigheten. Den 11 juli 1995 upplyste tullkontoret i Kerkrade FIOD i Rotterdam om detta.
13     Den 12 juni 1995 sände tullkontoret i Kerkrade, vid en ny kontroll, två ansökningar om efterhandskontroll till tullmyndigheterna
i Cadix avseende tulldokumenten T 1 nr 5104187 och nr 5104188, som utfärdats av sökanden den 25 april 1995. Den 10 juli 1995
upplyste de spanska myndigheterna de nederländska myndigheterna om att tulldokumenten inte hade företetts vid det behöriga
tullkontoret och att stämplarna och underskrifterna var förfalskade. Den 19 juli 1995 översände tullkontoret i Kerkrade dessa
konstateranden till FIOD i Rotterdam.
14     Den 9 augusti 1995 kontaktade den nederländska skatteförvaltningen sökanden angående de deklarationer som godkänts på ett
oegentligt sätt. Den 14 augusti 1995 gjorde de nederländska myndigheterna en undersökning vid sökandens kontor och tog med
sig akter avseende extern gemenskapstransitering som upprättats för Hector Internationals räkning.
15     Vid de nederländska myndigheternas undersökning framkom att fjorton tulldeklarationer som utfärdats av sökanden inte hade
godkänts korrekt och att varorna undandragits tullövervakning. De nederländska myndigheterna konstaterade således, i enlighet
med artikel 203 i tullkodexen, att en tullskuld uppkommit för sökanden med hänsyn till att den var huvudansvarig enligt förfarandet
för extern gemenskapstransitering avseende de ifrågavarande transiteringarna. Mellan januari och april 1996 sände de nederländska
myndigheterna besked till sökanden om uppbörd av importtullar för vilka denna var betalningsskyldig. Därefter ogiltigförklarade
den nederländska skatteförvaltningen de besked om uppbörd som avsåg sökandenas deklarationer avseende två laster kött som
hade förstörts vid brand i Spanien (T 1 nr 5107619 av den 28 juli och T 1 nr 5107922 av den 7 augusti 1995).

Det administrativa förfarandet avseende ansökan om eftergift av importtullar
16     Den 21 augusti 1996 inkom sökanden med en ansökan till de nederländska tullmyndigheterna om eftergift av importtullar.
17     Den 23 mars 2000 ingav de nederländska myndigheterna till kommissionen en ansökan om eftergift av importtullar till förmån
för sökanden.
18     Den 24 maj 2000 sände kommissionen en första begäran om kompletterande upplysningar till de nederländska myndigheterna, genom
vilken den efterfrågade uppgifter om det exakta beloppet av den eftergift som de ansökt om. I skrivelse av den 16 juni 2000
angav de nederländska myndigheterna att sökandens ansökan om eftergift endast avsåg de deklarationer som upprättats efter
den 23 mars 1995, det datum då de spanska myndigheterna för första gången upplyste sina nederländska motsvarigheter om att
det förekom oegentligheter som påverkade en deklaration från sökanden. Ansökan om eftergift avsåg särskilt ett totalt belopp
på 925 706,20 nederländska gulden (NLG), det vill säga 420 067, 16 euro.
19     Den 4 juli 2000 översände kommissionen en andra begäran om kompletterande upplysningar till de nederländska myndigheterna.
Denna begäran avsåg informationsutbytet mellan de nederländska och de spanska myndigheterna och särskilt en telefaxskrivelse
av den 23 mars 1995 som de senare riktat till de nederländska myndigheterna. De nederländska myndigheterna besvarade kommissionen
genom skrivelse av den 28 juli 2000.
20     Den 24 november avfattade kommissionen en tredje begäran om kompletterande upplysningar, som särskilt avsåg tullmyndigheternas
genomförande av undersökningar avseende de deklarationer som godkänts på ett oegentligt sätt, vilken roll sökanden haft i
de omtvistade transiteringarna och de kriterier som de nederländska myndigheterna använt för att komma fram till att sökanden
inte kunde tillskrivas klar försumlighet. De nederländska myndigheterna svarade genom skrivelse av den 8 augusti 2001, till
vilken protokollet från en redogörelse från FIOD i Rotterdam av den 2 september 1996 var fogat.
21     Genom skrivelse av den 11 oktober 2001 upplyste kommissionen sökanden om att den avsåg att fatta ett beslut om avslag på ansökan
om eftergift av importtullar, varvid den närmare angav sina invändningar mot ansökan och uppmanade sökanden att inkomma med
synpunkter inom en månad.
22     Genom skrivelse av den 9 november 2001 tog sökanden ställning till kommissionens invändningar. Sökanden uppmärksammade bland
annat kommissionen på den omständigheten att bedrägeriet hade blivit möjligt genom en eller flera spanska tullmyndigheters
uppträdande eller genom att de spanska tullmyndigheterna åsidosatt tullagstiftningen.
23     Efter sökandens påståenden den 22 november 2001 riktade kommissionen en ny begäran om kompletterande upplysningar till de
nederländska myndigheterna. Denna fjärde begäran avsåg huvudsakligen tjänstemännens vid de spanska myndigheterna påstådda
deltagande i bedrägeriet. Kommissionen begärde även mer utförliga upplysningar om de omständigheter som fått de nederländska
myndigheterna att komma fram till att sökanden inte varit försumlig. Genom skrivelse av den 2 augusti 2002 besvarade de nederländska
myndigheterna kommissionens fjärde begäran om kompletterande upplysningar.
24     Den 7 oktober 2002 antog kommissionen beslutet REM 08/00, i vilket den konstaterade att det saknades skäl för en eftergift
av importtullar i förevarande fall (nedan kallat det ifrågasatta beslutet).
25     I det ifrågasatta beslutet anser kommissionen för det första att det i förevarande fall inte föreligger någon särskild situation
i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen. För det andra gör kommissionen gällande att sökanden var klart försumlig,
särskilt genom att den, trots att den är en erfaren aktör som kan förväntas känna till tullagstiftningen och de affärsrisker
som är förenade med dess verksamhet, inte vidtog alla åtgärder som är nödvändiga för att skydda sig mot dessa risker, exempelvis
genom att övervaka de medverkande och genom att teckna lämpliga försäkringar.
26     Genom skrivelse av den 10 december 2002 underrättade de nederländska myndigheterna sökanden om att ansökan om eftergift hade
avslagits.

Förfarandet och parternas yrkanden
27     Sökanden väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 28 januari 2003. Genom skrivelse
av den 31 januari 2003 kompletterade och tillrättalade den sin ansökan.
28     Den 30 april 2003 inkom Konungariket Spanien med en ansökan om intervention till stöd för kommissionens yrkanden. Genom beslut
av den 5 juni 2003 tillät ordföranden på förstainstansrättens femte avdelning Konungariket Spanien att intervenera. Den 23
juli 2003 inkom Konungariket Spanien med en interventionsinlaga.
29     På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (första avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet.
Som en processledningsåtgärd anmodades kommissionen att inge vissa handlingar. Kommissionen efterkom denna begäran inom den
utsatta fristen.
30     Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid den offentliga förhandlingen den 12 april 2005.
31     Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall
–       ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet,
–       förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
32     Kommissionen och Konungariket Spanien, som intervenerat till stöd för kommissionen, har yrkat att förstainstansrätten skall
–       ogilla talan,
–       förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning
33     Sökanden har till stöd för sin talan åberopat en enda grund, vilken avser felaktiga bedömningar och åsidosättande av motiveringsskyldigheten.
Denna grund består av två delar. Den första delen avser förekomsten av en särskild situation i den mening som avses i artikel
239 i tullkodexen och artikel 905 i tillämpningsföreskrifterna. Den andra delen avser att varken bedrägeri eller klar försumlighet
har förekommit i den mening som avses i dessa bestämmelser.
34     Förstainstansrätten erinrar inledningsvis om att det i artikel 239 i tullkodexen föreskrivs en möjlighet till hel eller delvis
återbetalning av erlagda import- eller exporttullar, eller eftergift av en del av tullskulden. Denna regel har preciserats
i artikel 905 i tillämpningsföreskrifterna, vilken är en generalklausul grundad på skälighet, avsedd att täcka undantagssituationer
som inte kan hänföras till något av de fall som avses i artiklarna 900–904 i tillämpningsföreskrifterna (domstolens dom av
den 25 februari 1999 i mål C-86/97, Trans-Ex-Import, REG 1999, s. I‑1041, punkt 18).
35     Det följer av lydelsen av artikel 905 att två kumulativa villkor måste vara uppfyllda för att återbetalning av importtullar
skall kunna ske. För det första skall det föreligga en särskild situation och för det andra får inte klar försumlighet eller
bedrägeri kunna tillskrivas den berörda personen (förstainstansrättens dom av den 12 februari 2004 i mål T-282/01, Aslantrans
mot kommissionen, REG 2004, s. I‑0000, punkt 53).

Grundens första del: En särskild situation föreligger
Inledning
–       Parternas argument
36     Sökanden har gjort gällande att kommissionen felaktigt kommit fram till att det inte förelåg någon särskild situation i förevarande
fall. I synnerhet följande omständigheter utgör en särskild situation. För det första de brister och den försumlighet som
de nederländska myndigheterna gjort sig skyldiga till då de upptäckte bedrägeriet och den omständigheten att de för sent upplyste
sökanden om oegentligheterna avseende de tulldokument som sökanden utfärdat, vilka de emellertid hade kännedom om i ett tidigare
skede. För det andra att en tulltjänsteman vid de spanska tullmyndigheterna eventuellt var inblandad i bedrägeriet och de
senares åsidosättandena av gemenskapens tullbestämmelser, och, för det tredje, kommissionens åsidosättanden av sina skyldigheter
på tullområdet.
37     Kommissionen har gjort gällande att det inte föreligger någon särskild situation i den mening som avses i tullbestämmelserna.
Eftersom ett av de kumulativa villkor som uppställs i artikel 239 i tullkodexen således inte är uppfyllt, räcker detta som
skäl för att avslå ansökan om eftergift av importtullar.
38     Konungariket Spanien anser att det i förevarande fall inte föreligger någon särskild situation som motiverar eftergift av
importtullar och har särskilt påpekat att det varken finns någon bevisning eller något argument som gör det möjligt att fastställa
att spanska tjänstemän deltagit i det bedrägeri som avses i det ifrågasatta beslutet.
–       Förstainstansrättens bedömning
39     Det skall inledningsvis erinras om att det enligt fast rättspraxis föreligger omständigheter som kan utgöra en särskild situation
i den mening som avses i artikel 905 i tillämpningsförordningen när det mot bakgrund av de skälighetshänsyn som ligger till
grund för artikel 239 i tullkodexen har fastställts att det finns faktorer som försätter sökanden i en undantagssituation
jämfört med övriga aktörer som utövar samma verksamhet (domstolens dom i det ovannämnda målet Trans-Ex-Import, punkt 22, av
den 27 september 2001 i mål C-253/99, Bacardi, REG 2001, s. I-6493, punkt 56, och domen i det ovannämnda målet Aslantrans
mot kommissionen, punkt 56). Skälighetsklausulen i tullbestämmelserna är avsedd att tillämpas då de omständigheter som kännetecknar
förhållandet mellan den ekonomiska aktören och administrationen är sådant att det inte skulle vara skäligt att åsamka denna
aktör en skada som han normalt sett inte skulle ha lidit (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 26 mars 1987
i mål 58/86, Coopérative agricole d’approvisionnement des Avirons, REG 1987, s. 1525, punkt 22, och av den 29 april 2004 i
mål C-222/01, British American Tobacco, REG 2004, s. I-0000, punkt 63).
40     Kommissionen skall vid bedömningen av huruvida omständigheterna i förevarande fall ger upphov till en särskild situation beakta
samtliga relevanta sakförhållanden (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 9 november 1995 i mål
T-346/94, France-aviation mot kommissionen, REG 1995, s. II-2841, punkt 34, och av den 11 juli 2002 i mål T-205/99, Hyper
mot kommissionen, REG 2002, s. II-3141, punkt 93). Även om kommissionen har ett utrymme för skönsmässig bedömning beträffande
tillämpningen av en skälighetsklausul, är den emellertid skyldig att använda denna befogenhet så, att den faktiskt gör en
avvägning mellan å ena sidan gemenskapens intresse av att säkerställa att tullbestämmelser följs och å andra sidan det intresse
som en importör som har handlat i god tro har av att inte bära skador som överstiger den normala affärsrisken (se, för ett
liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Hyper mot kommissionen, punkt 95).
41     Det är mot bakgrund av dessa principer som det skall undersökas huruvida kommissionen har gjort sig skyldig till en uppenbart
oriktig bedömning genom att i det ifrågasatta beslutet anse att de omständigheter som åberopats av sökanden inte utgjorde
en särskild situation.
Påståendena att de nederländska myndigheterna var försumliga vid upptäckten av bedrägeriet och att de för sent upplyste sökanden
om oegentligheterna avseende de tulldokument som utfärdats av denna
–       Parternas argument
42     Sökanden har påpekat att även om bedrägeriet utgör en normal risk som aktörerna måste bära, innebär det förhållandet att de
nationella myndigheterna i undersökningens intresse medvetet låter överträdelser och oegentligheter begås, och på så sätt
låter en tullskuld uppkomma för den huvudansvarige, att denne försätts i en undantagssituation jämfört med övriga aktörer
som utövar samma verksamhet (domstolens dom av den 7 september 1999 i mål C-61/98, De Haan, REG 1999, s. I-5003, punkt 56).
43     Sökanden har påpekat att de spanska myndigheterna den 23 mars 1995 påpekade för DIC i Rotterdam att stämplarna på en av sökandens
T 1-dokument var förfalskade. Den 31 mars 1995 hade DIC i Rotterdam påpekat denna oegentlighet för FIOD i Haarlem, som inlett
en undersökning. De nederländska myndigheterna hade således redan i mars 1995 haft kännedom om förekomsten av ett bedrägeri
som påverkade sökanden. Sökanden har angett att de nederländska myndigheterna emellertid underlät att upplysa den om detta
bedrägeri under fem månader. Den anser härvid att det i praktiken är omöjligt att tullmyndigheterna inte avsiktligen beslutat
att inte upplysa sökanden förrän i ett senare skede. Eftersom både tullmyndigheterna och DIC i Rotterdam ingick i den nederländska
skatteförvaltningen kunde den senare inte göra gällande att olika instanser var ansvariga för undersökningen av bedrägeriet
för att motivera att sökanden informerades för sent.
44     Om förstainstansrätten skulle anse att de nederländska myndigheterna inte avsiktligen lät bedrägeri begås, har sökanden gjort
gällande att de var försumliga bland annat på grund av att de inte omedelbart upplyste sökanden om de bedrägerier som de hade
kännedom om. Den har även gjort gällande att de nederländska myndigheterna inte var tillräckligt skyndsamma vid sin undersökning
avseende oegentligheterna i fråga.
45     Sökanden anser att det förhållandet att tullmyndigheterna höll inne med denna information inte kan motiveras med argumentet
att det var nödvändigt att först fastställa ett samband med andra dokument. Sökanden har gjort gällande att dessa myndigheter
redan i mars 1995 kunde fastställa ett samband mellan de T 1-dokument som upprättats i namnet Hector International och de
förfalskade stämplarna. Även om de ifrågavarande deklarationerna avsåg olika produkter, handlade det ändå i samtliga fall
om transporter av kött, och i deklarationerna nämndes alltid samma deklarant, mottagare, transportör och avsändar- och mottagartullmyndighet.
Dessa myndigheters försumlighet vid identifieringen och sammanställningen av relevant information och den långa tid som deras
undersökning tog fick till följd att sökanden, som inte hade underrättats om oegentligheterna och således fortsatt att utfärda
T 1-dokument, hade fått en tullskuld i onödan. Den berörda personen skall emellertid inte behöva lida skada till följd av
ett oriktigt, försumligt och för sent agerande från tullmyndigheternas sida.
46     Sökanden har även påpekat att enligt artikel 379.1 i tillämpningsföreskrifterna skall tullmyndigheterna så snart som möjligt
underrätta deklaranten om en oegentlighet. Även om den inte är absolut säker på att det förekommit bedrägeri skall redan misstankar
hos tullmyndigheterna föranleda dem att underrätta den berörda personen.
47     Sökanden har för övrigt påpekat att den enligt artikel 94 i tullkodexen i egenskap av tulldeklarant var skyldig att ställa
säkerhet för de utfärdade T 1-dokumenten. Den hade således ställt en samlad säkerhet för att täcka flera tullärenden i enlighet
med artikel 191 i tullkodexen. Sökanden har gjort gällande att eftersom tullmyndigheterna konstaterat att T 1-dokumentet nr
5100508 av den 16 januari 1995 inte skulle anses godkänt var det uppenbart att den blev skyldig att betala tullar, som skulle
erläggas genom ianspråktagande av den ställda säkerheten. Tullmyndigheterna hade emellertid inte registrerat och uppburit
tullarna inom en kort tidsfrist, i strid med vad som föreskrivs i artikel 220 första stycket och artikel 221 första stycket
i tullkodexen. På grund härav hade sökandens säkerhet inte längre varit tillräcklig i slutet av mars 1995. Sökanden hade följaktligen
inte kunnat utfärda T 1-dokumenten efter detta datum, eftersom ytterligare säkerhet inte ställts i enlighet med artikel 198
i tullkodexen. De nederländska tullmyndigheternas åsidosättande av gemenskapens tullbestämmelser hade inneburit en allvarlig
skada för sökanden.
48     Sökanden anser att den skulle ha kunnat förhindra uppkomsten av tullskulden om de nederländska myndigheterna hade upplyst
den om att det kunde ha förekommit bedrägeri. Genom att ingripa felaktigt och för sent hade de nederländska myndigheterna
skapat en särskild situation till följd av vilken sökanden befann sig i en sämre ställning än övriga ekonomiska aktörer (förstainstansrättens
dom av den 7 juni 2001 i mål T-330/99, Spedition Wilhelm Rotermund mot kommissionen, REG 2001, s. II-1619).
49     Kommissionen har påpekat att de nederländska myndigheterna i förevarande fall inte kände till bedrägeriet och inte avsiktligt
lät överträdelser och oegentligheter begås i undersökningens intresse, i motsats till den situation som domstolen uttalade
sig om i domen i målet De Haan. Såsom det följer av såväl de nederländska myndigheternas begäran om eftergift som skrivelsen
av den 24 september 1998 från skatteavdelningen i tulldistriktet Rotterdam med avslag på sökandens klagomål var det nämligen
först den 24 juli 1995 som FIOD fastställde ett samband mellan de olika oegentligheter som framkommit vid olika undersökningar
som inledningsvis var åtskilda.
50     Kommissionen har även påpekat att de nederländska myndigheterna inte i onödan dröjde med att fastställa ett samband mellan
den tillgängliga informationen och med att upplysa sökanden härom. Den tid som förflutit sedan Nederländerna mottagit meddelandet
om det första dokumentet som godkänts på ett oegentligt sätt var således absolut nödvändig för att fastställa ett samband
med de oegentligheter som konstaterats i fyra andra dokument och för att fastställa karaktären på dessa oegentligheter och
deras omfattning, vilket bekräftades av de nederländska skattemyndigheterna i deras beslut om avslag på sökandens klagomål.
Under denna undersökning hade de olika berörda avdelningarna inom den nederländska förvaltningen arbetat nitiskt.
51     Kommissionen har även gjort gällande att de nationella myndigheterna inte är rättsligt förpliktade att omedelbart upplysa
en deklarant när de konstaterar oegentligheter inom ramen för ett transiteringsförfarande inom gemenskapen och har påpekat
att en sådan skyldighet a priori skulle utesluta varje utredning av huruvida deklaranten deltagit i oegentligheterna. Kommissionen
har i detta avseende gjort gällande att det inte är lämpligt att tillämpa rättspraxis enligt De Haan-domen på förevarande
mål, eftersom ett sådant beslut skulle stå i strid med den strikta tolkning som skall göras av bestämmelserna om eftergift
av import- och exporttullar (domstolens dom av den 11 november 1999 i mål C-48/98, Söhl & Söhlke, REG 1999, s. I-7877).
52     Vad beträffar sökandens argument avseende de nederländska myndigheternas åsidosättande av dels artikel 379.1 i tillämpningsföreskrifterna,
dels artiklarna 220.1 och 221.1 i tullkodexen, har kommissionen gjort gällande att det är fråga om nya grunder som sökanden
för första gången åberopat i replikskedet och som inte grundar sig på omständigheter som framkommit under förfarandet. Kommissionen
har följaktligen begärt att förstainstansrätten skall avvisa dem. I andra hand har kommissionen påpekat att det av lydelsen
i artikel 379.1 i tillämpningsföreskrifterna framgår att det är senast före slutet av den elfte månaden efter den dag då deklarationen
för gemenskapstransitering registrerades som de nederländska myndigheterna skall upplysa deklaranten. Vad beträffar det påstådda
åsidosättandet av artiklarna 220 och 221 i tullkodexen har kommissionen påpekat att så snart de nederländska myndigheterna
hade fastställt att det förekommit bedrägeri, upplyste de snabbt sökanden och genomförde, i enlighet med tillämpliga bestämmelser,
bokföringen, underrättelsen och uppbörden av den således konstaterade tullskulden.
–       Förstainstansrättens bedömning
53     Förstainstansrätten anser inledningsvis att kommissionens argument att sökanden i replikskedet för första gången åberopat
två nya grunder avseende de nederländska myndigheternas åsidosättande av artikel 379.1 i tillämpningsföreskrifterna och artiklarna
220.1 och 221.1 i tullkodexen inte kan godtas. Det kan nämligen konstateras att sökanden i dessa argument endast preciserar
och utvecklar anmärkningen avseende påståendet att de nederländska myndigheterna för sent upplyst om förekomsten av oegentligheter
avseende godkännandet av sökandens tulldeklarationer. Det skall noteras att denna anmärkning finns med i ansökan genom vilken
talan anhängiggjordes (se bland annat punkterna 24 och 34–40 i ansökan).
54     Vad gäller prövningen i sak skall det påpekas att behovet av en undersökning, som går ut på att identifiera och gripa gärningsmännen
eller medhjälparna i ett bedrägeri som begåtts eller planeras, legitimt kan rättfärdiga en medveten underlåtenhet att, helt
eller delvis, underrätta den huvudansvarige om undersökningen, även om den sistnämnde inte på något sätt är inblandad i bedrägeriet
(domen i det ovannämnda målet De Haan, punkt 32). Det kan således vara legitimt att de nationella myndigheterna medvetet låter
överträdelser och oegentligheter begås för att upplösa ett nätverk, identifiera bedragare och säkerställa eller stärka bevisningen.
Emellertid skulle det strida mot syftet med skälighetsklausulen, som ligger till grund för artikel 905 i tillämpningsföreskrifterna,
att låta gäldenären betala den tullskuld som är resultatet av dessa val som skett i brottsbekämpningssyfte, eftersom gäldenären
försätts i en undantagssituation jämfört med övriga aktörer som bedriver samma verksamhet. I detta avseende utgör behovet
av att tullmyndigheterna eller polisen gör en skyndsam undersökning, när varken bedrägeri eller försumlighet kan tillskrivas
gäldenären och denne inte har underrättats om undersökningens genomförande, en särskild situation (se domen i det ovannämnda
målet De Haan, punkt 53, domen i det ovannämnda målet British American Tobacco, punkt 64, och förstainstansrättens dom av
den 14 december 2004 i mål T-332/02, Nordspedizionieri di Danielis Livio m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I‑0000, punkt
51).
55     Såsom det framgår av redogörelsen från FIOD i Rotterdam av den 2 september 1996, upptäcktes i förevarande fall det bedrägeri
som avser de av sökanden upprättade deklarationerna vid tre oberoende undersökningar av olika avdelningar vid de nederländska
myndigheterna. Den första oegentligheten avslöjades den 20 och den 23 mars 1995 av DIC i Rotterdam vid en undersökning avseende
transporter av kalvbräss (se punkt 11 ovan). Den andra avslöjades den 29 juni 1995 av tullkontoret i Kerkrade vid en stickprovskontroll
(se punkt 12 ovan). Den tredje upptäcktes den 10 juli 1995 av tullkontoret i Kerkrade efter konstaterandet att rubrikerna
”Bestämmelsekontorets kontroll” i de två tulldeklarationerna inte var fullständigt ifyllda (se punkt 13 ovan). De två sistnämnda
oegentligheterna avsåg vidare andra köttprodukter än kalvbräss, nämligen nötkött och fjäderfä. Det skall även noteras att
FIOD i Rotterdam inte fastställde något samband mellan dessa tre ärenden förrän den 24 juli 1995. Följaktligen skall den slutsatsen
dras att de nederländska tullmyndigheterna i förevarande fall inte avsiktligt lät överträdelser begås för att kunna identifiera
eller gripa gärningsmännen eller medhjälparna till de bedrägerier som begåtts.
56     Det kan under alla omständigheter konstateras att de nederländska tullmyndigheterna den 23 mars 1995 redan kände till ett
fall av bedrägeri som påverkade en extern gemenskapstransitering för vilken en deklaration hade upprättats av sökanden och
för vilken denne var huvudansvarig med avseende på transitförfarandet. De nederländska myndigheterna upplyste emellertid inte
sökandena förrän den 9 augusti 1995, det vill säga fyra och en halv månad senare.
57     Det skall emellertid noteras att det i artikel 379.1 i tillämpningsföreskrifterna fastställs att om, såsom i förevarande fall,
en sändning inte uppvisats vid bestämmelsekontoret och den plats där överträdelsen eller oegentligheten begicks inte kan fastställas,
skall avgångskontoret underrätta den huvudansvarige om detta ”så snart som möjligt”. Även om det i denna bestämmelse således
inte fastställs någon viss tidsfrist för att upplysa den huvudansvarige utan det endast föreskrivs att han skall underrättas
senast före slutet av den elfte månaden efter den dag då deklarationen för gemenskapstransitering registrerades, uppställs
ändå ett skyndsamhetskrav för myndigheterna vid underrättelsen till den huvudansvarige.
58     Detta meddelande till den berörde om att tullärendet inte har godkänts har nämligen flera syften. För det första skall i underrättelsen,
i enlighet med artikel 379.2 i tillämpningsföreskrifterna, anges den tidsfrist på tre månader inom vilken den berörde personen
kan inge bevisning till avgångskontoret för att transiteringen genomförts på ett regelmässigt sätt eller avseende den plats
där överträdelsen verkligen begicks. Underrättelsen om denna frist till den huvudansvarige utgör således en förutsättning
för tullmyndigheternas indrivning av tullskulden och syftar till att skydda den huvudansvariges intressen (domstolens dom
av den 20 januari 2005 i mål C-300/03, Honeywell Aerospace, REG 2005, s. I-0000, punkterna 23 och 24). För det andra innebär
detta meddelande att det blir möjligt för en aktör i god tro att upptäcka att en sändning har omdirigerats och att således
vidta de åtgärder som är nödvändiga för att undvika att en tullskuld uppkommer till följd av senare, liknande sändningar.
För det tredje kan kännedomen om denna oegentlighet eventuellt göra det möjligt för den huvudansvarige att ställa ytterligare
säkerhet till tullmyndigheterna för att säkerställa betalning av tullskulden i enlighet med artikel 198 i tullkodexen.
59     Det skall emellertid påpekas att den omständigheten att tullmyndigheterna inte omedelbart informerat den berörda personen
om upptäckten av ett bedrägeri som berör denna och att de först gjort undersökningar i detta avseende inte innebär att tullmyndigheterna
har varit försumliga. På samma sätt som det är legitimt för dessa myndigheter att låta överträdelser begås för att upplösa
ett nätverk, identifiera bedragare och säkerställa eller stärka bevisningen (domen i det ovannämnda målet De Haan, punkt 53),
kan de nämligen lagenligt inleda undersökningar avseende oegentligheter som upptäckts inom ramen för en gemenskapstransitering
utan att dessförinnan upplysa den huvudansvarige härom, bland annat i syfte att fastställa karaktären på de identifierade
oegentligheterna och deras omfattning och för att bedöma vilket ansvar de olika aktörer har som deltar i den ifrågavarande
transiteringen, däribland den huvudansvarige själv. Att dessförinnan underrätta de medverkande i det aktuella tullärendet
om förekomsten av ett bedrägeri skulle kunna skada undersökningen och försvåra inhämtandet av relevant bevisning.
60     Även om tull- eller polismyndigheternas utövande av sina undersökningsbefogenheter är legitimt, utgör emellertid, såsom domstolen
har påpekat i domen i det ovannämnda målet De Haan, behovet av att tullmyndigheterna eller polisen gör en skyndsam undersökning,
när varken bedrägeri eller försumlighet kan tillskrivas gäldenären och denne inte har underrättats om undersökningens genomförande,
en särskild situation (domen i det ovannämnda målet De Haan, punkt 53). Såsom kommissionen medgett under förhandlingen utgör
nämligen underlåtenheten att upplysa den huvudansvarige som är utsatt för ett bedrägeri om uppkomsten av detta bedrägeri,
från och med en tidpunkt som skall fastställas beroende på omständigheterna i fallet, en omständighet som gör att denne försätts
i en särskild situation i fråga om den tullskuld som hänför sig till det bedrägeri som ägt rum efter det att detta bedrägeri
upptäckts, och som har ett samband med detta bedrägeri, men innan den huvudansvarige blivit upplyst om detsamma.
61     Att låta gäldenären, som är i god tro, betala den tullskuld som är resultatet av att de nationella myndigheterna underlåter
att underrätta gäldenären om förekomsten av ett bedrägeri som berör denne, eller av att de underrättar denne för sent, skulle
strida mot syftet med skälighetsklausulen, eftersom gäldenären försätts i en undantagssituation jämfört med övriga aktörer
som bedriver samma verksamhet. Det skulle följaktligen vara oskäligt att påföra aktören en kostnad som denne normalt inte
skulle drabbas av (domen i det ovannämnda målet Coopérative agricole d’approvisionnement des Avirons, punkt 22, och domen
i det ovannämnda målet British American Tobacco, punkt 63) och som skulle överstiga den normala affärsrisk som är förenad
med dess ekonomiska verksamhet (domen i det ovannämnda målet Hyper mot kommissionen, punkt 95).
62     I förevarande fall skall det fastställas från vilken tidpunkt de nederländska myndigheterna hade kunnat upplysa sökanden om
de ifrågavarande oegentligheterna. Den 23 mars 1995 upptäckte DIC i Rotterdam det första fallet av bedrägeri som påverkade
sökanden, vilket avsåg dokument T 1 nr 5100508 av den 16 januari 1995. FIOD i Haarlem fick kännedom om bedrägeriet den 31
mars 1995 och FIOD i Rotterdam upplystes om det den 18 april 1995. Det är ostridigt mellan parterna att FIOD var behörig myndighet
för att genomföra undersökningar avseende de ifrågavarande oegentligheterna och för att upplysa sökanden om dem. Den 18 april
1995 inledde FIOD i Rotterdam sin undersökning avseende det upptäckta bedrägeriet. FIOD upplyste emellertid inte sökanden
om den oegentlighet som konstaterats förrän den 9 augusti 1995.
63     Mot bakgrund av det anförda anser förstainstansrätten att även om de nederländska myndigheterna inte var försumliga vid sina
undersökningar, gör den omständigheten att dessa myndigheter för undersökningarnas skull under en viss period inte underrättat
sökanden om det bedrägeri som påverkade denna att sökanden försatts i en särskild situation i fråga om en del av tullskulden
som hänför sig till de omtvistade externa gemenskapstransiteringarna. Om sökanden hade informerats av tullmyndigheterna om
oegentligheterna i deklarationerna inom en skälig tidsfrist från och med den 18 april 1995, vilket var den dag då FIOD i Rotterdam
hade blivit upplyst härom, hade den kunnat vidta nödvändiga åtgärder efter det att de ifrågavarande sändningarna bedrägligen
hade omdirigerats, för att undvika uppkomsten av en tullskuld för honom till följd av de sändningar som ägt rum från och med
den 12 juni 1995. Förstainstansrätten anser således att villkoren för att det skall anses föreligga en särskild situation
är uppfyllda i förevarande fall i fråga om den tullskuld som följer av de deklarationer som sökanden upprättat från och med
den 12 juni 1995.
64     Följaktligen skall den slutsatsen dras att kommissionen har gjort sig skyldig till en uppenbart oriktig bedömning genom att
anse att sökanden, vad beträffar den tullskuld som följer av de transiteringar som skett från och med den 12 juni 1995, inte
befann sig i en särskild situation i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen och artikel 905 i tillämpningsföreskrifterna.
65     Talan skall således bifallas på grundens första del, utan att det är nödvändigt att pröva de övriga omständigheter som åberopats
av sökanden.

Grundens andra del: Sökanden kan inte tillskrivas bedrägeri eller klar försumlighet
Parternas argument
66     Sökanden har gjort gällande att det inte har bestritts att den handlade i god tro och att den inte var delaktig i bedrägeriet.
Kommissionen har emellertid felaktigt kritiserat den för att ha varit klart försumlig.
67     Sökanden har påpekat att de nederländska myndigheterna i sin ansökan om eftergift av tullar påpekade för kommissionen att
man inte kunde tillskriva sökanden någon klar försumlighet. De bekräftade denna uppfattning under det administrativa förfarandet,
bland annat i sina svar på två förfrågningar från kommissionen om kompletterande upplysningar, vilka var daterade den 8 augusti 2001
respektive den 2 augusti 2002. Sökanden har gjort gällande att kommissionens bedömning av huruvida sådan försumlighet har
förekommit skall göras på grundval av alla relevanta upplysningar, inklusive deklarationer från de nationella myndigheterna
(domen i det ovannämnda målet France-aviation mot kommissionen, punkt 36), över vilka den berörda personen har rätt att yttra
sig (förstainstansrättens dom av den 18 januari 2000 i mål T-290/97, Mehibas Dordtselaan mot kommissionen, REG 2000, s. II-15,
punkterna 27–29). Kommissionen har emellertid bortsett från de nederländska myndigheternas ståndpunkt utan att ange tillräckliga
skäl för detta.
68     Sökanden har på samma sätt påpekat att för att fastställa huruvida sökanden har varit klart försumlig, skall det, såsom följer
av såväl kommissionens praxis (kommissionens beslut REM 21/00, 22/00, 23/00 och 24/00 av den 23 juli 2001, punkt 42) som av
rättspraxis (förstainstansrättens dom av den 19 februari 1998 i mål T-42/96, Eyckeler & Malt mot kommissionen, REG 1998, s.
II-401, punkterna 159 och 160), undersökas huruvida sökandens uppträdande har stridit mot normal affärspraxis. I förevarande
fall har sökandens uppträdande emellertid varit förenligt med denna praxis. Vad bland annat beträffar kritiken av att den
inte tecknat någon försäkring för transporten av varor, har sökanden påpekat att de nederländska myndigheterna i sitt svar
av den 2 augusti 2002 på kommissionens begäran om upplysningar angett att det vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna
inte var lätt att teckna försäkringar och att det inte heller var brukligt. Dessutom har den vidhållit att frågan huruvida
den hade tecknat en försäkring inte har någon betydelse för huruvida det föreligger klar försumlighet. Slutligen har sökanden
påpekat att även om kommissionen angav att tecknandet av en försäkring endast utgjorde ett av kriterierna för bedömningen
av huruvida sökanden varit uppenbart försumlig, har den emellertid varken identifierat eller närmare angett de andra kriterier
som tillämpades i förevarande fall. Sökanden har dragit slutsatsen att den således inte kunnat reagera på lämpligt sätt.
69     Sökanden har vidare påpekat att den inte var försumlig i sina handelsförbindelser med Hector International. Den har påpekat
att sistnämnda bolag sedan mars 1993 utförde transporter för LEP International UK, ett systerbolag till sökanden, till den
senares fulla belåtenhet. På begäran av Hector International satte LEP International UK detta bolag i kontakt med sökanden.
Sökanden började inte upprätta T 1-dokument för Hector International förrän efter det att den hade försäkrat sig om att det
senare bolaget var solvent och efter det att den hade mottagit en deklaration avseende Hector Internationals ansvar och säkerheter
för det fall att tulldokument felaktigt skulle godkännas. Dessutom försäkrade sig sökanden om att endast ett begränsat antal
T 1-dokument upprättades varje gång och att nya dokument inte upprättades förrän de tidigare dokumenten skäligen kunde anses
godkända. Den hade alltid krävt av Hector International att få tillbaka talongen på exemplar nr 5 av  T 1-dokumentet, på vilken
det alltid fanns en stämpel från den spanska tullen och en underskrift från en tjänsteman vid de spanska tullmyndigheterna,
vilka emellertid senare visade sig vara förfalskade. Sökanden fick vidare för varje försändelse tillbaka ”CMR”-följesedlar,
som var undertecknade och stämplade som mottagna och som visade att köttet hade kommit fram till sin bestämmelseort. Sökanden
hade följaktligen gjort allt som den skäligen kunnat göra för att förhindra varje skada som kunnat uppkomma till följd av
att tulldokument inte godkänts, och den hade således inte varit försumlig.
70     Kommissionen anser att den i det ifrågasatta beslutet har styrkt att sökanden var klart försumlig.
71     Den har påpekat att frågan huruvida sökanden var klart försumlig inte har något samband med frågan huruvida den varit i god
tro. Kommissionen har medgett att de nederländska tullmyndigheterna upplyste den om att sökanden varken gjort sig skyldig
till bedrägeri eller varit klart försumlig. Den har emellertid erinrat om att den två gånger begärde att de skulle precisera
sitt ställningstagande, först i sin begäran om upplysningar av den 24 november 2000 och därefter i sin begäran om upplysningar
av den 22 november 2001. Svaren från de nederländska myndigheterna hade emellertid inte kunnat användas för att fastställa
om sökanden förfarit klart försumligt i förevarande fall eftersom nämnda myndigheter, enligt meddelandena, endast hade tillämpat
principen om oskyldighetspresumtion genom att anse att sökanden var i god tro till dess att motsatsen bevisas.
72     Kommissionen har påpekat att det särskilda ansvar som den huvudansvarige har enligt förfarandet för gemenskapstransitering
skall beaktas vid fastställandet av huruvida han varit klart försumlig. Den har påpekat att den, såsom anges i skäl 46 i det
ifrågasatta beslutet, skall beakta den berörda personens erfarenhet, den omsorg som han visat och hur komplicerade bestämmelserna
är (förstainstansrättens dom av den 5 juni 1996 i mål T-75/95, Günzler Aluminium mot kommissionen, REG 1996, s. II-497). Sökanden
var emellertid i sin egenskap av tullspeditör en erfaren ekonomisk aktör som borde känna till de affärsrisker som var förenade
med dess verksamhet (skäl 47 i det ifrågasatta beslutet). Dessutom angavs det tydligt i bestämmelserna om transiteringar vilka
skyldigheter den huvudansvarige har och vilket ansvar som följer därav (skäl 48 i det ifrågasatta beslutet). Slutligen borde
deklaranten ha vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att skydda sig mot affärsrisken, vilket den inte gjort (skälen 49 och
50 i det ifrågasatta beslutet).
73     Vad särskilt beträffar frågan huruvida sökanden visade prov på aktsamhet har kommissionen påpekat att den omständigheten att
en försäkring har tecknats endast är ett bedömningskriterium. Kommissionen anser att det, med hänsyn till uppgifterna i förevarande
fall, var med rätta som den kom fram till att sökanden inte vidtagit nödvändiga försiktighetsåtgärder för att skydda sig mot
eventuella risker.
74     Vad beträffar de åtgärder som sökanden vidtagit för att försäkra sig om att Hector International var pålitligt har kommissionen
påpekat att sökanden endast åberopat dessa faktiska omständigheter i repliken. Den har erinrat om att sökanden undertecknade
en deklaration i vilken den försäkrade att den inte hade något att tillägga till de handlingar som översänts av de nederländska
myndigheterna och att den haft möjlighet att yttra sig över kommissionens skrivelse av den 11 oktober 2001, i vilken den senare
uttryckligen angav att sökanden varit klart försumlig. Kommissionen anser således att sökanden inte är berättigad att stödja
sig på dessa nya omständigheter i detta skede av förfarandet för att kritisera kommissionen för att otillräckligt ha motiverat
det ifrågasatta beslutet.
Förstainstansrättens bedömning
75     För att bedöma om sökanden har varit klart försumlig i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen och artikel 905 i
tillämpningsföreskrifterna skall särskild hänsyn tas till hur komplicerade de bestämmelser är som inte har iakttagits och
som har gett upphov till tullskulden, samt den ekonomiska aktörens yrkeserfarenhet och den omsorg som denne har visat (domen
i det ovannämnda målet Söhl & Söhlke, punkt 56).
76     I förevarande fall har kommissionen i det ifrågasatta beslutet för det första angett att sökanden i egenskap av erfaren ekonomisk
aktör borde känna till tullbestämmelserna och de affärsrisker som är förenade med dess verksamhet (skäl 47), för det andra
att det av bestämmelserna om transitering tydligt framgår vilka skyldigheter den huvudansvarige har och vilket ansvar som
följer därav (skäl 48) och, för det tredje, att det med hänsyn till sökandens ansvar i egenskap av huvudansvarig åligger denna
att vidta alla åtgärder som är nödvändiga för att skydda sig mot affärsrisken (skäl 49).
77     De tre ovannämnda kriterierna, nämligen att bestämmelserna är komplicerade, aktörens yrkeserfarenhet och den omsorg som denne
visat, utgör emellertid endast bedömningskriterier på grundval av vilka kommissionen
in concreto
skall bedöma om den ekonomiska aktören har förfarit klart försumligt (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda
målet Söhl & Söhlke, punkt 59). Kommissionen är nämligen inom ramen för sin analys skyldig att identifiera de konkreta handlingar
eller den konkreta underlåtenhet som kan tillskrivas den som ansökt om eftergift, vilka enskilt eller tillsammans, mot bakgrund
av bland annat nämnda kriterier, utgör klar försumlighet.
78     Det skall härvid noteras att de nederländska myndigheterna både i sin ansökan om eftergift och därefter två gånger under det
administrativa förfarandet vid kommissionen kom fram till att man inte kunde fastställa att sökanden förfarit bedrägligt eller
klart försumligt. Kommissionen ansåg emellertid i det ifrågasatta beslutet att sökandens uppträdande borde anses som en följd
av klar försumlighet från dennas sida (skäl 51). Även om kommissionen kunde bortse från de nationella myndigheternas ställningstagande
(se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet France-aviation mot kommissionen, punkt 36), ankom det emellertid
på den att på grundval av relevanta faktiska omständigheter visa att sökanden förfarit klart försumligt.
79     Såsom kommissionen medgett under förhandlingen fastställs emellertid i det ifrågasatta beslutet endast två specifika uppträdanden
från sökandens sida som skulle kunna visa att den förfarit klart försumligt. Det rör sig för det första om den omständigheten
att den inte övervakat de medverkande och för det andra om att den inte tecknat lämpliga försäkringar (skäl 49).
80     Vad beträffar den första anmärkningen, avseende sökandens påstådda underlåtenhet att övervaka de medverkande, anges absolut
inte i det ifrågasatta beslutet närmare på vilket sätt sökanden härvid varit försumlig. Eftersom denna kritik inte har utvecklats
över huvud taget, anser förstainstansrätten att den inte kan anses styrkt. Att godta denna anmärkning skulle innebära att
den ansåg att varje aktör som råkar ut för bedrägliga handlingar från tredje parter med vilka aktören har affärsförbindelser
nödvändigtvis har förfarit klart försumligt.
81     Det skall vidare noteras att sökanden har anfört att den vidtog en hel rad försiktighetsåtgärder avseende Hector International.
Den upprättade inte några T 1-dokument för Hector International förrän den försäkrat sig om att detta bolag var solvent och
efter att ha erhållit en deklaration avseende detta bolags ansvar och säkerhet för det fall att tulldokument felaktigt skulle
godkännas. Dessutom hade den försäkrat sig om att endast ett begränsat antal T 1-dokument upprättades varje gång och att nya
dokument inte upprättades förrän de tidigare dokumenten skäligen kunde anses godkända. Vidare hade den alltid krävt att få
tillbaka talongen från exemplar 5 av T 1-dokumenten, på vilken det alltid fanns en stämpel från den spanska tullen och en
underskrift från en tjänsteman vid de spanska tullmyndigheterna, samt två ”CMR”-följesedlar som var undertecknade och stämplade
som mottagna. Dessa försiktighetsåtgärder, vilka kommissionen inte bestritt att sökanden vidtagit, visar att sökanden handlat
försiktigt och lämpligt vid övervakningen av de medverkande i tullärendena i fråga.
82     Förstainstansrätten kan inte godta kommissionens argument att sökanden inte kan grunda sig på dessa faktiska omständigheter,
eftersom de inte åberopats förrän i replikskedet. Det skall nämligen erinras om att det ankommer på kommissionen att bevisa
att sökanden i förevarande fall varit klart försumlig. Kommissionen angav inte närmare i sin skrivelse av den 11 oktober 2001,
i vilken den underrättade sökanden om sina invändningar, varför den ansåg att sökanden hade varit försumlig vid övervakningen
av de medverkande. Sökanden anförde i sin svarsskrivelse av den 9 november 2001 att den inte hade förfarit försumligt och
angav särskilt att den varit noggrann i fråga om transporten och att den inte haft möjlighet att kontrollera om det begåtts
oegentligheter vid godkännandet. Kommissionen vidhöll därefter i det ifrågasatta beslutet sin anmärkning avseende de påstådda
bristerna vid övervakningen av de medverkande utan att för den skull närmare precisera den. I sin ansökan genom vilken talan
anhängiggjordes i förevarande mål upprepade sökanden att den över huvud taget inte kunde klandras för de konstaterade överträdelserna
och vidhöll att dess uppträdande i förevarande fall stod i överensstämmelse med normalt handelsbruk. I sitt svaromål upprepade
kommissionen sin uppfattning och bestred sökandens konstateranden. Mot bakgrund av det anförda kan inte sökanden klandras
för att den i sin replik kompletterat de argument och relevanta faktiska omständigheter som talar mot den uppfattning som
anges i det ifrågasatta beslutet och i svaromålet.
83     Vad beträffar den andra anmärkningen, nämligen att sökanden inte tecknat lämpliga försäkringar, skall det noteras att även
om det ankommer på de ekonomiska aktörerna att skydda sig mot normala affärsrisker, och endast den omständigheten att lida
en ekonomisk skada följaktligen inte utgör en särskild situation i den mening som avses i gemenskapens tullbestämmelser (se,
för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Hyper mot kommissionen, punkterna 113 och 114), kan det emellertid,
såsom en allmän regel, inte godtas att den omständigheten att ingen försäkring tecknats i sig skulle innebära att den ekonomiska
aktören har förfarit klart försumligt. Kommissionen har inte i det ifrågasatta beslutet angett några skäl, med hänsyn till
omständigheterna i målet, för att den omständigheten att sökanden inte försäkrat sig mot de risker som följde av de omtvistade
tullärendena innebär att sökanden förfarit klart försumligt. Det skall i detta hänseende påpekas att frågan huruvida en lämplig
försäkring tecknats är avgörande för vem som tar ansvar för tullskulden och de skador som följer av de omtvistade tullärendena,
nämligen antingen tullombudet eller dess försäkringsgivare. Den omständigheten att sökanden inte kan vända sig till ett försäkringsbolag
för att återfå beloppet av denna tullskuld som den är skyldig och således själv måste betala, påverkar emellertid inte de
villkor som ger rätt till eftergift av denna skuld av billighetsskäl och, följaktligen, inte heller kommissionens skyldighet
att bevilja denna eftergift om nämnda villkor är uppfyllda. Dessutom kan försäkringsgivaren antingen sätta sig i kommissionärens
ställning gentemot tullmyndigheterna eller vänta på resultatet av tullombudets agerande vid kommissionen. Den omständigheten
att sökanden inte tecknat någon försäkring innebär emellertid inte att den förfarit försumligt.
84     Det skall vidare påpekas att enligt artikel 239 i tullkodexen kan tullskulden återbetalas eller efterges i situationer som
följer av omständigheter vid vilka varken oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet kan tillskrivas den person det gäller. I
artikel 905 i tillämpningsföreskrifterna föreskrivs på samma sätt att ansökan skall vara bestyrkt med bevis som kan ge upphov
till en särskild situation till följd av omständigheter under vilka inget bedrägeri eller försumlighet kan tillskrivas personen
i fråga. Av själva ordalydelsen av dessa bestämmelser följer att det skall finnas ett samband mellan den försumlighet som
aktören klandras för och den konstaterade särskilda situationen. Om det inte finns något sådant samband är det oskäligt att
avslå ansökan om eftergift eller återbetalning. I förevarande fall skall det emellertid noteras att den omständigheten att
sökanden inte hade tecknat någon försäkring vare sig bidragit till bedrägeriet eller komplicerat upptäckten av detsamma. Denna
omständighet har,
a fortiori
, inte något som helst samband med den omständigheten att de nederländska myndigheterna inom en viss period inte meddelade
sökanden att det förekom bedrägeri avseende en av sökandens deklarationer.
85     Förstainstansrätten anser således att kommissionen har gjort sig skyldig till en uppenbart oriktig bedömning genom att anse
att sökanden förfarit klart försumligt.
86     Talan skall därför bifallas på grundens andra del.
87     Talan skall således bifallas i sin helhet.

Rättegångskostnader
88     Enligt artikel 87.2 i förstainstansrättens rättegångsregler skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna,
om detta har yrkats. Sökanden har yrkat att kommissionen skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom kommissionen
har tappat målet, skall sökandens yrkande bifallas.
89     I enlighet med artikel 87.4 i rättegångsreglerna skall Konungariket Spanien, som intervenerat i målet, bära sina rättegångskostnader.
På dessa grunder beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (första avdelningen)
följande dom:
1)
Kommissionens beslut REM 08/00 av den 7 oktober 2002 ogiltigförklaras i den mån det innebär avslag på ansökan om eftergift
av importtullar som sökanden ålagts att betala avseende tullärenden som sökanden utfört från och med den 12 juni 1995.
2)
Kommissionen skall bära sina egna och ersätta sökandens rättegångskostnader.
3)
Konungariket Spanien skall bära sina rättegångskostnader.
Cooke
García-Valdecasas
Labucka
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 27 september 2005.
H. Jung

J.D. Cooke
Justitiesekreterare

Ordförande
Innehållsförteckning
Tillämpliga bestämmelser
Bestämmelser om extern gemenskapstransitering
Bestämmelser om återbetalning eller eftergift av import- eller exporttullar
Bakgrund till tvisten
De ifrågavarande externa gemenskapstransiteringarna
Det administrativa förfarandet avseende ansökan om eftergift av importtullar
Förfarandet och parternas yrkanden
Rättslig bedömning
Grundens första del: En särskild situation föreligger
Inledning
– Parternas argument
– Förstainstansrättens bedömning
Påståendena att de nederländska myndigheterna var försumliga vid upptäckten av bedrägeriet och att de för sent upplyste sökanden
om oegentligheterna avseende de tulldokument som utfärdats av denna
– Parternas argument
– Förstainstansrättens bedömning
Grundens andra del: Sökanden kan inte tillskrivas bedrägeri eller klar försumlighet
Parternas argument
Förstainstansrättens bedömning
Rättegångskostnader
*
Rättegångsspråk: nederländska.