CELEX: 62005CJ0062
Odvolanie
Nariadenie (EHS) č. 1430/79
Odpustenie dovozného cla
Zásielka cigariet určená do Španielska
Podvod spáchaný pri operácii tranzitu Spoločenstva

Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, v likvidácii, (ďalej len „Nordspedizionieri“), Livio Danielis a Domenico d’Alessandro v odvolaní navrhujú zrušiť rozsudok Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev zo 14. decembra 2004, Nordspedizionieri di Danielis Livio a i./Komisia (
T-332/02, Zb. s. II-4405
, ďalej len „napadnutý rozsudok“).
Právny rámec
Colnoprávna úprava Spoločenstva predpokladá možnosť čiastočného alebo úplného vrátenia uhradeného dovozného alebo vývozného cla alebo odpustenie sumy colného dlhu. Podmienky na vrátenie cla použiteľné v danom špecifickom prípade boli stanovené v článku 13 nariadenia Rady (EHS) č. 1430/79 z 2. júla 1979 o vrátení alebo odpustení dovozného alebo vývozného cla [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 175, s. 1
), zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 3069/86 zo 7. októbra 1986 (
Ú. v. ES L 286, s. 1
, ďalej len „nariadenie č. 1430/79“).
Článok 13 ods. 1 prvý pododsek nariadenia č. 1430/79 stanovoval:
„1.   Dovozné clo môže byť vrátené alebo odpustené aj v špeciálnych situáciách…, ktoré vyplývajú z okolností, ktoré nie je možné považovať za podvodné konanie alebo hrubú nedbanlivosť dotknutej osoby.“ [
neoficiálny preklad
]
V zmysle článku 36 nariadenia Rady (EHS) č. 222/77 z 13. decembra 1976 o tranzite Spoločenstva [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 38, s. 1
):
„1.   Ak sa v priebehu alebo v súvislosti s operáciou tranzitu Spoločenstva zistí, že v určitom členskom štáte došlo k priestupku alebo nezrovnalosti, vybranie cla a prípadných ostatných poplatkov uskutoční tento členský štát v súlade s vlastnými zákonmi, inými právnymi predpismi a správnymi opatreniami, čím nie je dotknutá možnosť trestného stíhania.
2.   Ak miesto spáchania priestupku alebo nezrovnalosti nemožno zistiť, priestupok alebo nezrovnalosť sa považujú za spáchané:
a)
ak priestupok alebo nezrovnalosť v priebehu operácie tranzitu zistí úrad tranzitu nachádzajúci sa na vnútornej hranici: v členskom štáte, ktorého územie práve opustil daný dopravný prostriedok alebo tovar,
b)
ak priestupok alebo nezrovnalosť v priebehu operácie tranzitu zistí úrad tranzitu v zmysle článku 11 písm. b) druhej zarážky: v členskom štáte, ku ktorému patrí tento úrad,
c)
ak je priestupok alebo nezrovnalosť v priebehu operácie tranzitu zistená na území členského štátu mimo úradu tranzitu: v členskom štáte, v ktorom boli priestupok alebo nezrovnalosť zistené,
d)
ak sa zásielka nedostavila na úrad určenia: v členskom štáte, na ktorého územie podľa avíza o tranzite naposledy preukázane vstúpil dopravný prostriedok alebo tovary,
e)
ak je priestupok alebo nezrovnalosť zistená po skončení operácie tranzitu Spoločenstva: v členskom štáte, kde boli zistené.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 1 Dohody o vzájomnej administratívnej pomoci pri predchádzaní a potláčaní colných podvodov, ktorú 10. novembra 1965 uzavreli Talianska republika a Socialistická federatívna republika Juhoslávie (ďalej len „dohoda o vzájomnej pomoci“), stanovuje:
„Colné úrady zmluvných strán si za podmienok stanovených v tejto dohode poskytujú vzájomnú pomoc s cieľom predchádzania, zisťovania a potláčania priestupkov voči ich príslušným colným režimom.“ [
neoficiálny preklad
]
V zmysle článku 4 dohody:
„Colná správa každej zo strán dohody vykonáva z vlastnej iniciatívy alebo na žiadosť colnej správy druhej strany dohody, zvláštny dohľad v rámci svojej pôsobnosti:
…
—
s cieľom zabezpečiť ochranu colných a fiškálnych záujmov oboch krajín obe colné správy vyvinú úsilie najmä na to, aby vylúčili, že tovar vyvezený z ich územia bude pašovaný na ujmu druhej strany dohody.
Na žiadosť sa vykoná zvláštny dohľad nad vývozom výrobkov, ktoré sú na území druhej strany dohody zaťažené osobitnými a vyššími daňami.“
Skutkové okolnosti
Spoločnosť Nordspedizionieri, založená colnými zástupcami, so sídlom v Terste, podala na colnom úrade Fernetti colné vyhlásenie k vonkajšiemu tranzitu Spoločenstva, ktoré sa týkali odoslania kartónových obalov pochádzajúcich zo Slovinska a určených do Španielska. V dňoch 5. a 16. novembra 1991 spoločnosť Nordspedizionieri podala ďalšie dve colné vyhlásenia k vonkajšiemu tranzitu Spoločenstva, podobné vyhláseniu z 30. októbra.
Krátko po splnení colných formalít zodpovedajúcich tretej operácii tranzitu riaditeľ colného úradu Fernetti požiadal Guardia di Finanza (finančná polícia), aby skontrolovala obsah zásielky. Predmetný kamión, ktorý už opustil colný priestor, bol prenasledovaný a po niekoľkých kilometroch zastavený a pod eskortou vrátený na colnicu. Kontrola ukázala, že kartónové obaly neboli prázdne, ako sa uvádzalo v tranzitnom colnom vyhlásení, ale boli naplnené cigaretami. Vodič kamióna bol zadržaný a nákladné motorové vozidlo a zásielka, rovnako ako doklady nájdené u vodiča boli zaistené.
Vyšetrovaním, ktoré vykonali talianske colné orgány v spolupráci so slovinskými orgánmi, sa dospelo k záveru, že vodič kamióna sa zúčastnil aj na ďalších troch podobných operáciách pašovania cigariet, pričom použil tranzitné colné vyhlásenia z 30. októbra a 5. novembra 1991, ktoré vyhotovila spoločnosť Nordspedizionieri. V rámci vyšetrovania predmetných operácií pašovania talianske orgány odhalili sklad, v ktorom bol uložený ilegálne dovezený tovar a v ktorom v rámci prehliadky 8. apríla 1992 zaistili 8010 kg cigariet.
Dňa 16. októbra 1992 žalobcovia ako hlavní zodpovední v tranzite Spoločenstva pre operácie z 30. októbra a 5. novembra 1991 dostali od finančného oddelenia hlavnej colnej správy v Terste príkaz na úhradu sumy 2951462300 talianskych lír (ITL) ako preclenie vzťahujúce sa na zahraničný spracovaný tabak nezákonne dovezený a uvoľnený na spotrebu na colnom území Spoločenstva. Keďže zásielka zo 16. novembra 1991 bola zaistená talianskymi colnými úradmi pred jej uvoľnením na spotrebu, nebolo na ňu žalobcom vyrubené žiadne clo.
Dňa 14. novembra 2000 odvolatelia predložili Komisii Európskych spoločenstiev žiadosť o odpustenie cla. Túto žiadosť podporili talianske orgány, ktoré v júni 2001 Komisii predložili žiadosť o vrátenie cla vo výške 497589687 ITL.
Dňa 28. júna 2002 Komisia prijala rozhodnutie REM 1401 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), ktorým túto žiadosť zamietla. Dospela k záveru, že v danom prípade nešlo o špeciálnu situáciu vyplývajúcu z okolností, za ktorých nemôže byť odvolateľom vytýkané ani podvodné konanie, ani hrubá nedbanlivosť v zmysle článku 13 nariadenia č. 1430/79, a že teda odpustenie dovozného cla nie je dôvodné.
Žaloba pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
Návrhom doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 30. októbra 2002 odvolatelia podali žalobu proti spornému rozhodnutiu.
Na podporu svojich návrhov na zrušenie tohto rozhodnutia odvolatelia uvádzali dva žalobné dôvody.
Prvý žalobný dôvod bol založený na viacerých skutkových omyloch obsiahnutých v napadnutom rozhodnutí a druhý na údajnej existencii špeciálnej situácie a absencii podvodného konania a hrubej nedbanlivosti v zmysle článku 13 nariadenia č. 1430/79. Odvolatelia subsidiárne navrhovali čiastočné odpustenie cla.
Pokiaľ ide o prvý žalobný dôvod, Súd prvého stupňa konštatoval, že sporné rozhodnutie nebolo poznačené nijakým skutkovým omylom v opise spôsobu, akým sa uskutočnila kontrola zásielky. Okrem toho vyhlásil za neprípustnú výhradu založenú na údajnej chybe v sume požadovaného odpustenia cla z dôvodu, že právomoc určiť výšku tejto sumy majú výlučne vnútroštátne orgány.
Pokiaľ ide o druhý žalobný dôvod, Súd prvého stupňa na úvod pripomenul, že Komisia disponuje voľnou úvahou pri aplikácii článku 13 ods. 1 nariadenia č. 1430/79, ktorý predstavuje všeobecné ustanovenie o spravodlivom zaobchádzaní. Tiež uviedol, že na jeho uplatnenie musia byť splnené dve kumulatívne podmienky, a to: a) existencia špeciálnej situácie a b) absencia podvodného konania a hrubej nedbanlivosti na strane dotknutého hospodárskeho subjektu.
Pokiaľ ide o existenciu špeciálnej situácie, Súd prvého stupňa dospel k názoru, že žalobcovia nepreukázali, že talianske orgány vedeli o operáciách pašovania cigariet už skôr. Zamietol tiež tvrdenie odvolateľov založené na tom, že pašovanie, ktorého obeťou sa stali, prekračuje hranice bežného podnikateľského rizika súvisiaceho s ich činnosťou. Skôr ako dospel k záveru, že colné orgány neboli zodpovedné za závažné porušenia povinností, Súd prvého stupňa konštatoval, jednak že tieto orgány nemajú povinnosť vykonať fyzickú kontrolu všetkých zásielok prekračujúcich hranice Spoločenstva a jednak že dohoda o vzájomnej pomoci neukladá slovinským colným orgánom povinnosť bezodkladne informovať talianske colné orgány o všetkých zásielkach tabaku opúšťajúcich ich územie smerom do Talianska.
Okrem toho Súd prvého stupňa usúdil, že skutočnosť, že odvolatelia údajne nemohli skontrolovať kamión, nemôže spôsobiť, že sa v porovnaní s inými hospodárskymi subjektmi budú nachádzať v špeciálnej situácii v zmysle článku 13 nariadenia č. 1430/79 (rozsudok Súdneho dvora zo 7. septembra 1999, De Haan,
C-61/98, Zb. s. I-5003
, bod 52). Pokiaľ ide o vyváženie prítomných záujmov, Súd prvého stupňa sa domnieval, že Komisia sa v napadnutom rozhodnutí neobmedzila na vylúčenie použiteľnosti článku 13 nariadenia č. 1430/79, ale skúmala, či okolnosti daného prípadu sú súčasťou podnikateľského rizika, ktoré colní zástupcovia obvykle podstupujú, a prijala záver, že neprekračujú obvyklé podnikateľské riziko súvisiace s touto činnosťou.
Súd prvého stupňa dospel k záveru, že žalobcovia nepreukázali, že Komisia posúdila vec zjavne nesprávne, keď sa domnievala, že okolnosti daného prípadu nepredstavujú špeciálnu situáciu. Vzhľadom na absenciu takejto situácie nebolo potrebné skúmať podmienku týkajúcu sa absencie podvodného konania a hrubej nedbanlivosti. Súd prvého stupňa preto zamietol druhý žalobný dôvod ako nedôvodný.
Napokon Súd prvého stupňa zamietol aj návrh na čiastočné odpustenie cla týkajúceho sa skonfiškovaného spracovaného tabaku, keďže usúdil, že zánik colného dlhu konfiškáciou časti tovaru podliehajúceho clu nepatrí do pôsobnosti článku 13 nariadenia č. 1430/79.
Keďže žaloba bola zamietnutá, odvolatelia podali 10. februára 2005 odvolanie.
Návrhy účastníkov konania
Odvolatelia navrhujú, aby Súdny dvor:
—
zrušil sporné rozhodnutie, v ktorom Komisia rozhodla, že nie je opodstatnené odpustiť dovozné clo vo výške 497589687 ITL,
—
naopak určil, že na základe článku 13 ods. 1 nariadenia č. 1430/79 je odpustenie cla v predmetnom prípade prípustné, keďže existujú isté osobitné okolnosti v prospech odvolateľov, ktoré nesúvisia s nijakým podvodným konaním ani s hrubou nedbanlivosťou,
—
zaviazal Komisiu na náhradu trov tak prvostupňového konania, ako aj konania pred Súdnym dvorom.
Odporkyňa navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zamietol odvolanie v celom rozsahu,
—
zaviazal odvolateľov znášať vlastné trovy konania a nahradiť trovy Komisie v prvostupňovom konaní aj v konaní pred Súdnym dvorom.
O odvolaní
Na podporu svojho odvolania odvolatelia uvádzajú štyri odvolacie dôvody.
O prvom odvolacom dôvode
Vychádzajúc z článku 36 ods. 3 nariadenia č. 222/71, odvolatelia namietajú existenciu colného dlhu, pretože podľa nich neboli splnené všetky podmienky na vznik dlhu, najmä podmienka vyplývajúca z judikatúry a súvisiaca s oznámením dlhu hlavnému zodpovednému (rozsudky Súdneho dvora z 21. októbra 1999, Lensing & Brockhausen,
C-233/98, Zb. s. I-7349
, bod 31, ako aj z 20. januára 2005, Honeywell Aerospace,
C-300/03, Zb. s. I-689
, bod 26). Podľa nich musí Súdny dvor na túto nevyhnutnú podmienku vybrania colného dlhu prihliadnuť
ex offo
, keďže Súd prvého stupňa tak neurobil.
Komisia tvrdí, že tento odvolací dôvod je neprípustný, pretože nebol uplatnený pred Súdom prvého stupňa.
Podľa ustálenej judikatúry, ak by sa účastníkovi konania v konaní pred Súdnym dvorom umožnilo po prvýkrát uviesť odvolací dôvod, ktorý neuviedol v konaní pred Súdom prvého stupňa, umožnilo by sa mu tým predložiť Súdnemu dvoru, ktorý má v konaní o odvolaní obmedzené právomoci, spor širšieho rozsahu, než o akom rozhodoval Súd prvého stupňa. V konaní o odvolaní je právomoc Súdneho dvora obmedzená na posúdenie zákonnosti rozhodnutia o žalobných dôvodoch prejednávaných pred Súdom prvého stupňa (pozri najmä rozsudky z 26. októbra 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun/Komisia, C-68/05 P, Zb. s. I-10367, bod 96, a z 27. februára 2007, Gestoras Pro Amnistía a i./Rada, C-354/04 P, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 30).
V prejednávanej veci je potrebné konštatovať, že hoci odvolatelia pred Súdom prvého stupňa namietali presnú sumu colného dlhu z príčin, ktoré nesúvisia s týmto odvolacím dôvodom, nikdy pred ním neuplatnili argument týkajúci sa samotnej existencie tohto dlhu.
Okrem toho, pokiaľ ide o kvalifikovanie tohto odvolacieho dôvodu ako dôvodu vo verejnom záujme, ako navrhujú odvolatelia, je namieste pripomenúť, že jediným cieľom ustanovení článku 13 nariadenia č. 1430/79 je umožniť, aby v prípade osobitných okolností a za absencie nedbanlivosti alebo podvodného konania boli hospodárske subjekty oslobodené od dlžného cla, a nie spochybniť samotnú zásadu vymáhateľnosti tohto dlhu [pozri najmä rozsudok zo 6. júla 1993, CT Control (Rotterdam) a JCT Benelux/Komisia, C-121/91 a C-122/91, Zb. s. I-3873, bod 43]. Z toho vyplýva, že odvolatelia môžu vo vzťahu k spornému rozhodnutiu účinne uplatňovať len odvolacie dôvody, ktorými chcú v danej veci preukázať existenciu osobitných okolností, ako aj absenciu nedbanlivosti alebo podvodného konania z ich strany, a nie dôvody, ktoré by preukazovali protiprávnosť rozhodnutí príslušných vnútroštátnych orgánov, ktorými im bola uložená povinnosť zaplatiť sporné clo [pozri rozsudok CT Control (Rotterdam) a JCT Benelux/Komisia, už citovaný, bod 44]. Súd prvého stupňa preto nemusel
ex offo
uplatniť ustanovenie, ktoré nemal právomoc aplikovať.
Z toho vyplýva, že prvý odvolací dôvod musí byť zamietnutý ako neprípustný.
O druhom odvolacom dôvode
Odvolatelia tvrdia, že Súd prvého stupňa tým, že nesprávne a neúplne zistil skutkové okolnosti súvisiace s odhalením zásielky cigariet, a tým, že skreslil dôkazy, nesprávne aplikoval článok 13 nariadenia č. 1430/79, pokiaľ ide o posúdenie existencie špeciálnej situácie. V bode 29 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa vychádzal z nepresnej rekonštrukcie skutkových okolností, keď potvrdil, že colný úrad Fernetti požiadal Guardia di Finanza o kontrolu zásielky zodpovedajúcej colnému vyhláseniu zo 16. novembra 1991, hoci v skutočnosti bola kontrola vykonaná mimo colného priestoru, po tom, ako boli splnené colné formality a kamión už prešiel niekoľko kilometrov na talianskom území. Presný časový sled udalostí a dôvody, ktoré boli skutočným podnetom na nariadenie kontroly zásielky, však vyplývajú z rozsudku, ktorý 4. novembra 1998 vyhlásil Tribunale penale di Trieste (Taliansko) a ktorým boli odsúdení páchatelia predmetných činov pašovania. Tento časový sled udalostí potvrdzuje aj písomné vyhlásenie pána Portaleho, riaditeľa colného úradu Fernetti v čase rozhodných skutkových okolností, ktoré pochádza z 15. januára 2005.
Komisia sa naopak domnieva, že Súd prvého stupňa sa nedopustil žiadneho omylu ani pri rekonštrukcii skutkových okolností, ani vtedy, keď usúdil, že sporné rozhodnutie nie je poznačené nijakým skutkovým omylom, a že mu bolo plne známe, kedy sa uskutočnila kontrola zásielky cigariet. Okrem toho sa Komisia domnieva, že vyhlásenie pána Portaleho je novým dôkazným prostriedkom v rámci tohto konania, a preto musí byť vyhlásené za neprípustné.
V tejto súvislosti stačí uviesť, že skutkové okolnosti týkajúce sa odhalenia zásielky cigariet, tak ako ich prezentoval Súd prvého stupňa, presne súhlasia s časovým sledom udalostí, ktorý uvádzajú odvolatelia. Bod 11 napadnutého rozsudku totiž znie takto: „Po splnení colných formalít… bolo nákladnému motorovému vozidlu povolené pokračovať vo svojej ceste. Krátko potom riaditeľ colného úradu Fernetti požiadal v regióne strážiacu finančnú políciu, aby skontrolovala náklad motorového vozidla. Nákladné motorové vozidlo, ktoré už opustilo colný priestor, bolo prenasledované a zastavené finančnou políciou niekoľko kilometrov za hranicou.“
Druhý odvolací dôvod založený na údajnej nepresnosti alebo skreslení skutkových zistení tak smeruje proti prezentácii skutkových okolností Súdom prvého stupňa, ktorá v skutočnosti súhlasí s prezentáciou, ktorou ju chcú odvolatelia nahradiť. Je preto potrebné ho zamietnuť.
O treťom odvolacom dôvode
Odvolatelia tvrdia, že Súd prvého stupňa nesprávne aplikoval článok 13 nariadenia č. 1430/79. Tento dôvod zakladajú na viacerých tvrdeniach, ktoré podľa nich umožňujú dospieť k záveru o existencii špeciálnej situácie v zmysle tohto ustanovenia, a síce že:
—
boli obeťami podvodu, ktorý presahoval podnikateľské riziko bežne spojené s ich činnosťou,
—
Guardia di Finanza vedela o pašovaní a nezakročila ihneď, aby rozložila pašerácku sieť,
—
boli dobromyseľní a mali legitímnu dôveru k získaným dokumentom,
—
colné orgány nekontrolovali zásielky,
—
nemohli dohliadať nad operáciami prepravy a
—
v rozhodnutí neboli vyvážené prítomné záujmy.
O prvej výhrade
– Argumentácia účastníkov konania
Hlavná výhrada, ktorú odvolatelia presne formulujú, sa týka nesprávneho právneho posúdenia, ktorého sa Súd prvého stupňa údajne dopustil pri výklade dohody o vzájomnej pomoci. V protiklade s tým, čo sa uvádza v bode 79 napadnutého rozsudku, totiž slovinské colné úrady mali na základe tejto dohody povinnosť predchádzať aktom pašovania tým, že talianskym orgánom oznámia prechod tovarov citlivých z daňového hľadiska, pretože ak by to tak nebolo, dohoda by nemala nijaký praktický význam.
Odvolatelia sa viackrát odvolali na dohodu o vzájomnej pomoci, ktorej nesprávny výklad mal mať vplyv na posúdenie viacerých ich tvrdení. Odvolávajú sa tak na svoju dobromyseľnosť vo vzťahu k dokumentom, ktoré im boli zaslané, a na legitímnu dôveru k ich správnosti. Absolútne sa spoliehali na plnenie medzinárodných záväzkov zo strany slovinských colných orgánov, ktoré mali oznamovať prechod citlivých zásielok. Pokiaľ ide o podnikateľské riziko na ich ťarchu, tvrdia, že ich situácia nebola porovnateľná so situáciou ktoréhokoľvek iného deklaranta, ale len so situáciou deklaranta, ktorý sa môže spoľahnúť na plnenie medzinárodného záväzku. Pokiaľ ide o tvrdenie, že skutočnosť, že pôsobia na hranici, a nemožnosť skontrolovať kamión ich nestavia do mimoriadnej situácie, lebo takéto okolnosti majú vplyv na neobmedzený počet hospodárskych subjektov, toto tvrdenie je podľa nich mylné vzhľadom na to, že Súd prvého stupňa mal pri posúdení zohľadniť abnormálnu situáciu súvisiacu s neplnením dohody o vzájomnej pomoci.
V kontexte svojich pripomienok k tomu, že Guardia di Finanza údajne vedela o pašovaní, odvolatelia okrem iného tvrdia, že zásada stanovená v rozsudku De Hahn, už citovanom v bode 19 tohto rozsudku, sa v každom prípade musí v tejto veci uplatniť, pretože slovinské orgány porušili dohodu o vzájomnej pomoci tým, že samy neinformovali svoje talianske náprotivky o prechode zásielok obsahujúcich cigarety.
Komisia tvrdí, že zo znenia dohody o vzájomnej pomoci, najmä z článku 4 poslednej zarážky vyplýva, že zvláštny dohľad nad citlivým tovarom sa môže vykonať len na základe žiadosti talianskych orgánov a že z nej nemožno vyvodiť nijakú informačnú povinnosť. Táto dohoda nezakladá žiadny všeobecný záväzok slovinských orgánov informovať talianske orgány o povahe zásielky. Komisia sa preto domnieva, že odvolatelia sa nemôžu odvolávať na legitímnu dôveru, ktorá si zasluhuje ochranu len vtedy, ak samotné príslušné orgány vytvorili základ, na ktorom spočívala dôvera osôb povinných zaplatiť clo, čo nemôže platiť v prípade, keď boli dané orgány uvedené do omylu nepresnými colnými vyhláseniami týchto osôb (rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. mája 2001, Kaufring a i.,
T-186/97, T-187/97, T-190/97 až T-192/97, T-210/97, T-211/97, T-216/97 až T-218/97, T-279/97, T-280/97, T-293/97 a T-147/99. Zb. s. II-1337
).
– Posúdenie Súdnym dvorom
Je potrebné pripomenúť, že článok 13 ods. 1 nariadenia č. 1430/79 obsahuje všeobecné ustanovenie o spravodlivom zaobchádzaní, ktoré má pokryť mimoriadnu situáciu, v ktorej sa nachádza deklarant v porovnaní s inými subjektmi vykonávajúcimi tú istú činnosť (rozsudok De Haan, už citovaný, bod 52). Odvolatelia pritom tvrdia, že existencia špeciálnej situácie v zmysle tejto judikatúry by mohla byť odôvodnená nedodržaním záväzkov vyplývajúcich z dohody o vzájomnej pomoci, ktorú však Súd prvého stupňa nesprávne vyložil. Aby bolo možné posúdiť dôvodnosť tohto odvolacieho dôvodu, je potrebné zistiť, či dohoda o vzájomnej pomoci colným orgánom skutočne ukladá povinnosť oznámiť každú prepravu fiškálne citlivého tovaru, predovšetkým cigariet.
Je pravda, že v článku 1 dohody o vzájomnej pomoci je všeobecne vyhlásená vôľa predchádzať, zisťovať a potláčať priestupky proti príslušným colným predpisom, ale znenie tohto článku spresňuje, že vzájomná pomoc sa bude realizovať spôsobom a v súlade s podmienkami stanovenými v dohode. Preto je potrebné pozrieť sa na špecifickejšie ustanovenia, ktoré po ňom nasledujú.
V zmysle článku 4 ods. 1 dohody o vzájomnej pomoci colné orgány vykonávajú zvláštny dohľad nad pohybom osôb, tovaru a dopravných prostriedkov, ktoré sa považujú za podozrivé, a to v rámci možností a buď z vlastnej iniciatívy, alebo na žiadosť colných orgánov druhej strany dohody. Z tohto dvojitého spresnenia implicitne vyplýva, že na strane colných orgánov neexistuje všeobecná povinnosť z vlastnej iniciatívy vykonávať zvláštny dohľad.
Ten istý článok odsek 2 druhý pododsek sa špecifickejšie zaoberá vývozom výrobkov, na ktoré sa na území druhej strany dohody vzťahujú osobitné a vyššie dane. Keďže to je prípad cigariet vyvážaných do Talianska, toto ustanovenie má v predmetnej veci význam. Stanovuje, že zvláštny dohľad nad týmito výrobkami sa vykoná na základe žiadosti. Nič však nenasvedčuje tomu, že takáto žiadosť bola predložená.
Navyše, ako uvádza generálny advokát v bode 103 svojich návrhov, uložiť signatárskemu štátu povinnosť, aby systematicky vykonával dohľad a bez špecifického vyžiadania oznamoval všetky informácie, ktoré súvisia s fiškálne citlivými tovarmi, by prekračovalo to, čo možno primerane očakávať od takejto dohody o vzájomnej pomoci. Obežník zo 14. januára 1985, ktorý uverejnilo talianske ministerstvo financií a ktoré sa týka uplatňovania tejto dohody, neobsahuje žiadny náznak toho, že by existovala takáto záväzná povinnosť.
Z toho vyplýva, že Súd prvého stupňa správne konštatoval, že dohoda o vzájomnej pomoci neukladá slovinským colným orgánom povinnosť oznamovať každú prepravu cigariet určených do Talianska. Prvú výhradu je preto potrebné zamietnuť ako nedôvodnú.
O druhej výhrade
– Argumentácia účastníkov konania
Odvolatelia tvrdia, že v protiklade s tým, čo potvrdil Súd prvého stupňa, kontrola zo 16. novembra 1991 vôbec nebola náhodná, ale bola cielená a vykonaná na základe získaných informácií o skutočnej povahe zásielky. Vyhlásenie pána Portaleho to napokon potvrdzuje. Takže podľa nich Guardia di Finanza vedela o pašovaní spracovaného tabaku a zámerne nechala spáchať predmetné operácie pašovania, aby mohla rozložiť sieť priekupníkov. To by vysvetľovalo, prečo veľmi krátko po odhalení zásielky cigariet talianske orgány už disponovali informáciami potrebnými na zadržanie ďalších osôb v súvislosti s touto operáciou, ako aj na prehliadku miesta, kde boli predmetné cigarety uskladnené. V už citovanom rozsudku De Haan Súdny dvor podobné skutkové okolnosti kvalifikoval tak, že zakladajú špeciálnu situáciu.
Podľa Komisie boli uvedené nezrovnalosti odhalené len po kontrole zo 16. novembra 1991 a po vyšetrovaní, ktoré po nej nasledovalo. Súd prvého stupňa preto právom usúdil, že podmienky na uplatnenie zásady zavedenej už citovaným rozsudkom De Haan neboli splnené.
– Posúdenie Súdnym dvorom
Je potrebné pripomenúť, že podľa článku 225 ods. 1 ES sa odvolanie obmedzuje len na právne otázky. Súd prvého stupňa je preto výlučne príslušný na zistenie a posúdenie relevantného skutkového stavu, ako aj na posúdenie dôkazných prostriedkov, s výnimkou prípadu ich skreslenia (pozri v tomto zmysle rozsudky z 1. júna 1994, Komisia/Brazzelli Lualdi a i., C-136/92 P, Zb. s. I-1981, body 49 a 66, ako aj z 10. decembra 2002, Komisia/Camar a Tico, C-312/00 P, Zb. s. I-11355, bod 69).
Je namieste zdôrazniť, že v predmetnom prípade argumentácia odvolateľov nesmeruje k tomu, aby sa preukázalo skreslenie skutkových okolností Súdom prvého stupňa, ale obmedzuje sa na spochybnenie skutkových okolností, tak ako ich Súd prvého stupňa zistil.
Navyše a v každom prípade treba zdôrazniť, že nezávisle od toho, či bolo vyhlásenie pána Portaleho prípustné, z jeho obsahu nevyplýva nič, čo by preukazovalo, že talianske orgány vedeli o pašovaní už skôr. Pán Portale naopak uvádza, že colné orgány vo Fernetti dali vykonať kontrolu daného kamióna okamžite po tom, ako on získal neformálnu informáciu od svojho slovinského kolegu. Toto vyhlásenie preto nemôže slúžiť ako dôkaz, že talianske orgány zámerne nechali spáchať predmetné operácie pašovania, aby mohli rozložiť sieť priekupníkov.
Preto je potrebné konštatovať, že druhá výhrada tretieho odvolacieho dôvodu musí byť v rozsahu, v akom je zameraná na kritiku skutkových zistení zo strany Súdu prvého stupňa, vyhlásená za neprípustnú.
– O ďalších tvrdeniach odvolateľov
Ďalej je potrebné zdôrazniť, že odvolatelia uviedli celú sériu ďalších tvrdení, ktoré sa týkali najmä absencie akejkoľvek kontroly zásielok zo strany colných orgánov, skutočnosti, že odvolatelia nemohli dohliadnuť na prepravné operácie, a vyváženia prítomných záujmov.
Je však nevyhnutné konštatovať, že vo svojej argumentácii odvolatelia neformulujú žiadnu výhradu voči napadnutému rozsudku a obmedzujú sa len na zopakovanie tvrdení, ktoré už uviedli pred Súdom prvého stupňa, a na nasmerovanie svojich úvah proti spornému rozhodnutiu. Vo svojej replike napríklad vytýkajú Komisii, že pri vyvažovaní záujmov, ktoré sú v hre, nezohľadnila svoju dohodu so spoločnosťou Philip Morris, ktorá sa zaviazala zaplatiť sumu 1,25 miliardy USD ako náhradu škody vzniknutej Spoločenstvu v dôsledku trestných činov pašeráctva, ktoré boli spáchané pred uzavretím tejto dohody, neuvádzajú však, čo vytýkajú Súdu prvého stupňa.
Podľa článku 225 ES, článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora a článku 112 ods. 1 písm. c) jeho rokovacieho poriadku odvolanie musí presne označovať napádané prvky rozsudku alebo uznesenia, ktorého zrušenie navrhuje, ako aj právne tvrdenia, o ktoré sa tento návrh osobitne opiera. Odvolanie, v ktorom sú iba zopakované žalobné dôvody a tvrdenia už raz uvedené pred Súdom prvého stupňa a ktoré neobsahuje argumentáciu osobitne smerujúcu k označeniu právnych vád, ktorými je poznačený napadnutý rozsudok, túto požiadavku nespĺňa. Takéto odvolanie totiž v skutočnosti sleduje iba opätovné posúdenie žaloby podanej na Súd prvého stupňa, čo nepatrí do právomocí Súdneho dvora (rozsudky zo 4. júla 2000, Bergaderm a Goupil/Komisia, body 34 a 35, ako aj z 30. septembra 2003, Eurocoton,
C-76/01, Zb. s. I-10091
, body 46 a 47).
Vzhľadom na to, že argumenty, ktoré odvolatelia uvádzajú v rámci tretieho odvolacieho dôvodu, neobsahujú konkrétne výhrady proti napadnutému rozsudku, treba tieto tvrdenia zamietnuť ako neprípustné. Prvá výhrada zase musí byť zamietnutá ako nedôvodná a druhá ako neprípustná.
O štvrtom odvolacom dôvode
Vo štvrtom odvolacom dôvode odvolatelia tvrdia, že ak Súdny dvor v súlade s ich návrhom dospeje k záveru, že v predmetnom prípade existuje špeciálna situácia v zmysle článku 13 nariadenia č. 1430/97, je splnená aj druhá podmienka na uplatnenie tohto ustanovenia, ktorá sa týka neexistencie akejkoľvek „nedbanlivosti alebo podvodného konania“ na strane daného hospodárskeho subjektu.
Je nutné konštatovať, že vzhľadom na to, že štvrtý odvolací dôvod bol zamietnutý, a teda že Súd prvého stupňa správne rozhodol, že v predmetnom prípade neexistovala špeciálna situácia v zmysle článku 13 nariadenia č. 1430/79, tento odvolací dôvod musí byť zamietnutý ako neúčinný.
Zo všetkých uvedených okolností vyplýva, že odvolanie je sčasti neprípustné, sčasti neúčinné a sčasti nedôvodné. Musí byť preto zamietnuté.
O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 118 tohto istého rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať odvolateľov na náhradu trov konania a tí nemali úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ich na náhradu trov konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, v likvidácii, ako aj pán L. Danielis a pán D. D’Alessandro sú povinní nahradiť trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.