CELEX: 62002TJ0309
Statsstøtte
de italienske myndigheders støtteordning til fordel for visse offentlige forsyningsværker i form af skattefritagelser og lån på lempelige vilkår
beslutning om, at støtten er uforenelig med fællesmarkedet
annullationssøgsmål
ikke individuelt berørt
afvisning

Sagens baggrund
Sagsøgeren, Acegas-APS SpA, tidligere Acqua, Elettricità, Gas e servizi SpA (Acegas), er et kapitalselskab, hvori byen Trieste (Italien) ejer majoriteten af kapitalen. Selskabet blev stiftet i 1997 på grundlag af omdannelsen af det kommunale værk Azienda Comunale Elettricità Gas e Acqua, i hvis rettigheder og forpligtelser sagsøgeren er indtrådt. Det følger af sagsøgerens stiftelsesdokument, at de offentlige tjenester, som tidligere blev ydet af det kommunale værk, er blevet tildelt sagsøgeren. I henhold til selskabets formål er sagsøgeren hovedsageligt aktiv inden for distribution af vand, elektricitet og methangas samt bortskaffelse, transport og behandling af affald i byen Trieste (Italien) og visse kommuner i provinsen Trieste. I henhold til selskabets vedtægter kan sagsøgeren ligeledes operere inden for yderligere områder eller på områder, som det får tildelt af byen Trieste eller — efter forudgående godkendelse af denne by — af andre offentlige eller private enheder.
Nationale retsforskrifter
Ved legge n
o
142 ordinamento delle autonomie locali (lov nr. 142 om lokalt selvstyre af 8.6.1990, GURI nr. 135 af , herefter »lov nr. 142/90«) indførtes en reform af de lovfæstede organer, der kan benyttes af kommunerne med henblik på forvaltning af offentlige tjenester, navnlig i sektorerne for distribution af vand, gas og el og transportsektoren. Nævnte lovs artikel 22, som senere ændret, omhandler muligheden for kommunerne for at stifte selskaber under forskellige retlige former for at levere offentlige tjenester. Blandt disse findes stiftelse af erhvervsdrivende selskaber eller selskaber med begrænset ansvar med offentlig majoritetsandel (herefter »aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90«). Sagsøgeren er et aktieselskab i henhold til lov nr. 142/90.
I denne sammenhæng blev der i medfør af artikel 9a i legge n
o
488 di conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 1
o
luglio 1986, n
o
318, recante provvedimenti urgenti per la finanza locale (lov nr. 488 om ophøjelse til lov med ændringer af lovdekret nr. 318 af , om hasteforanstaltninger for de lokale finanser, af , GURI nr. 190 af ), i perioden mellem 1994 og 1998 ydet lån til særlige rentesatser i Cassa Depositi e Prestiti (herefter »CDDPP«) til aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90, der ydede offentlige tjenester (herefter »lånene fra CDDPP«).
Endvidere blev der på grundlag af artikel 3, stk. 69 og 70, i legge n
o
549 (su) misure di razionalizzazione della finanza pubblica (lov nr. 549 om foranstaltninger til rationalisering af de offentlige finanser, af 28.12.1995, almindeligt supplement til GURI nr. 302 af , »herefter lov nr. 549/95«) og decreto-legge n
o
331 (su) armonizzazione delle disposizioni in materia di imposte sugli oli minerali, sull’alcole, sulle bevande alcoliche, sui tabacchi lavorati e in materia di IVA con quelle recate da direttive CEE e modificazioni conseguenti a detta armonizzazione, nonché disposizioni concernenti la disciplina dei centri autorizzati di assistenza fiscale, le procedure dei rimborsi di imposta, l’esclusione dall’ILOR dei redditi di impresa fino all’ammontare corrispondente al contributo diretto lavorativo, l’istituzione per il 1993 di un’imposta erariale straordinaria su taluni beni ed altre disposizioni tributarie (lovdekret nr. 331 om harmonisering af afgiftsbestemmelser inden for forskellige områder, af , GURI nr. 203 af , herefter »lovdekret nr. 331/93«), indført følgende foranstaltninger til fordel for aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90:
—
fritagelse for alle afgifter på overførsler af aktiver i forbindelse med omdannelse af særskilte virksomheder og kommunale værker til aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 (herefter »fritagelse for afgifter på overførsler«)
—
treårig fuld fritagelse for selskabsskat, dvs. indkomstskat for juridiske personer og kommunal indkomstskat, dog ikke ud over det skatteår, der udløber den 31. december 1999 (herefter »treårig fritagelse for selskabsskat«).
Den administrative procedure
Efter at have modtaget en klage over disse foranstaltninger anmodede Kommissionen ved skrivelser af 12. maj, og de italienske myndigheder om oplysninger i den henseende.
Ved skrivelse af 17. december 1997 gav de italienske myndigheder nogle af de udbedte oplysninger. Der blev i øvrigt afholdt et møde den efter anmodning fra de italienske myndigheder.
Ved skrivelse af 17. maj 1999 meddelte Kommissionen de italienske myndigheder sin beslutning om at indlede proceduren i henhold til artikel 88, stk. 2, EF. Denne beslutning blev offentliggjort i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
(
EFT 1999 C 220, s. 14
).
Efter at have modtaget bemærkninger fra interesserede tredjeparter og de italienske myndigheder anmodede Kommissionen flere gange de sidstnævnte om supplerende oplysninger. Der blev også afholdt møder mellem Kommissionen på den ene side og de italienske myndigheder og de intervenerende interesserede tredjeparter på den anden side.
Visse aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90, som f.eks. ACEA SpA, AEM SpA og Azienda Mediterranea Gas e Acqua SpA (AMGA), der i øvrigt har anlagt sag med påstand om annullation af den beslutning, der ligger til grund for nærværende søgsmål (henholdsvis sagerne T-297/02, T-301/02 og T-300/02), har bl.a. gjort gældende, at de tre omtvistede typer foranstaltninger ikke udgjorde statsstøtte.
De italienske myndigheder og Confederazione Nazionale dei Servizi (Confservizi), en sammenslutning af selskaber, som bl.a. omfatter aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 og særskilte kommunale virksomheder i Italien, har i det væsentlige tilsluttet sig denne opfattelse.
Derimod fandt Bundesverband der deutschen Industrie eV (BDI), en tysk sammenslutning for industri og hertil hørende tjenesteydere, at de pågældende foranstaltninger kunne fremkalde konkurrencefordrejninger ikke alene i Italien, men også i Tyskland.
Gas-it, en italiensk sammenslutning af private erhvervsdrivende i sektoren for distribution af gas, anførte ligeledes, at de pågældende foranstaltninger, især den treårige fritagelse for selskabsskat, udgjorde statsstøtte.
Den 5. juni 2002 vedtog Kommissionen beslutning 2003/193/EF af om skattefritagelser og lån på lempelige vilkår, som Italien har indrømmet til fordel for aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 (
EFT 2003 L 77, s. 21
, herefter »den anfægtede beslutning«).
Den anfægtede beslutning
Kommissionen har indledningsvis fremhævet, at dens undersøgelse kun vedrører de generelle støtteordninger, der er indført ved de omtvistede foranstaltninger, og ikke den individuelle støtte til forskellige virksomheder, således at dens undersøgelse i den anfægtede beslutning er generel og abstrakt. Kommissionen anfører, at Den Italienske Republik »ikke [har] givet skattelettelser på individuelt grundlag, og den har ikke til Kommissionen anmeldt noget enkelttilfælde af støtte sammen med alle de oplysninger, som er nødvendige for at kunne analysere det«. Kommissionen har anført, at den følgelig anser sig for forpligtet til at foretage en generel og abstrakt undersøgelse af ordningerne, såvel med hensyn til deres karakter af statsstøtte som med hensyn til deres forenelighed med fællesmarkedet (betragtning 42-45 til den anfægtede beslutning).
Ifølge Kommissionen udgør lånene fra CDDPP og den treårige fritagelse for selskabsskat (herefter samlet benævnt »de pågældende foranstaltninger«) statsstøtte. Tildelingen af sådanne fordele ved hjælp af statsmidler til aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 styrker således deres konkurrencemæssige stilling i forhold til andre virksomheder, der agter at levere samme tjenester (betragtning 48-75 til den anfægtede beslutning). De pågældende foranstaltninger er uforenelige med fællesmarkedet, idet de hverken opfylder betingelserne i artikel 87, stk. 2 og 3, EF eller betingelserne i artikel 86, stk. 2, EF, og de er endvidere i strid med artikel 43 EF (betragtning 94-122 til den anfægtede beslutning).
Ifølge Kommissionen udgør fritagelsen for afgifter på overførsler til gengæld ikke en statsstøtte i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 87, stk. 1, EF, da disse afgifter skal betales ved stiftelse af en ny økonomisk enhed eller på overførsel af aktiver mellem forskellige økonomiske enheder. Ud fra et materielt synspunkt er de kommunale værker på den ene side og aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 på den anden side imidlertid den samme økonomiske enhed. Fritagelsen for de pågældende afgifter til deres fordel er derfor berettiget som følge af ordningens karakter eller opbygning (betragtning 76-81 til den anfægtede beslutning).
Den anfægtede beslutnings konklusion lyder således:
»
Artikel 1
[…] [F]ritagelse[n] for afgifter på overførsler udgør ikke statsstøtte som omhandlet i […] artikel 87, stk. 1 [EF].
Artikel 2
Den […] treårige fritagelse for selskabsskat samt fordelene i forbindelse med [lånene fra CDDPP] udgør statsstøtte som omhandlet i […] artikel 87, stk. 1 [EF].
Nævnte støtteforanstaltninger er ikke forenelige med fællesmarkedet.
Artikel 3
Italien træffer alle de foranstaltninger, der er nødvendige for hos modtagerne at tilbagesøge den i henhold til de i artikel 2 omhandlede ordninger ydede støtte, der allerede ulovligt er stillet til deres rådighed.
Tilbagesøgningen skal ske uophørligt og i overensstemmelse med national lovgivning, hvis denne giver mulighed for at efterkomme [den anfægtede] beslutning […] hurtigt og effektivt.
Den støtte, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, den blev udbetalt til støttemodtagerne, og indtil den er tilbagebetalt, og renterne beregnes på grundlag af den referencesats, der anvendes ved beregningen af subventionsækvivalenten for støtte med regionalt sigte.
[…]«
Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 9. oktober 2002 anlagde sagsøgeren denne sag.
Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 6. januar 2003 har Kommissionen fremsat en formalitetsindsigelse i henhold til artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement.
Sagsøgeren fremkom med bemærkninger til denne formalitetsindsigelse den 28. februar 2003.
Den Italienske Republik anlagde også et annullationssøgsmål ved Domstolen mod den anfægtede beslutning den 8. august 2002, registreret under sagsnummer C-290/02. Domstolen udtalte, at dette søgsmål og søgsmålene i sagerne T-292/02, T-297/02, T-300/02, T-301/02 og T-309/02 havde samme genstand, dvs. en påstand om annullation af den anfægtede beslutning, og at de var forbundne, eftersom anbringenderne i hver af sagerne i meget vidt omfang overlappede hinanden. Ved kendelse af har Domstolen udsat sag C-290/02 i overensstemmelse med statuttens artikel 54, stk. 3, indtil Retten har truffet afgørelse i sagerne T-292/02, T-297/02, T-300/02, T-301/02 og T-309/02.
Ved kendelse af 8. juni 2004 besluttede Domstolen at hjemvise sag C-290/02 til Retten, som nu har fået kompetence til at træffe afgørelse i sager anlagt af medlemsstaterne mod Kommissionen, i overensstemmelse med artikel 2 i Rådets afgørelse 2004/407/EF, Euratom af om ændring af artikel 51 og 54 i protokollen vedrørende statutten for De Europæiske Fællesskabers Domstol (
EUT L 132, s. 5
). Sagen blev registreret på Rettens Justitskontor under nr. T-222/04.
Ved kendelse af 5. august 2004 besluttede Retten at behandle Kommissionens formalitetsindsigelse sammen med sagens realitet.
På grundlag af den refererende dommers rapport besluttede Retten (Ottende Udvidede Afdeling) at indlede den mundtlige forhandling og stillede i forbindelse med foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, jf. procesreglementets artikel 64, parterne nogle skriftlige spørgsmål, som de besvarede inden for den fastsatte frist.
Ved kendelse afsagt af formanden for Rettens Ottende Udvidede Afdeling den 13. marts 2008 blev sagerne T-292/02, T-297/02, T-300/02, T-301/02, T-309/02, T-189/03 og T-222/04 i henhold til procesreglements artikel 50 forenet med henblik på den mundtlige forhandling.
Parterne afgav mundtlige indlæg og besvarede spørgsmål fra Retten i retsmødet den 16. april 2008.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
—
Sagen antages til realitetsbehandling.
—
Den anfægtede beslutning annulleres.
—
Subsidiært annulleres artikel 3 i den anfægtede beslutning, i det omfang den pålægger Den Italienske Republik at tilbagesøge den pågældende støtte.
—
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
Sagen afvises.
—
Subsidiært frifindes Kommissionen, idet søgsmålet er ugrundet.
—
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Formaliteten
Parternes argumenter
Kommissionen har indledningsvis bestridt sagsøgerens søgsmålsinteresse, for så vidt som der er nedlagt påstand om annullation af den anfægtede beslutnings artikel 2 vedrørende lånene fra CDDPP til gunstig rente. Der er intet i sagens akter, der viser, at sagsøgeren har draget fordel af disse lån.
Kommissionen har endvidere bestridt sagsøgerens søgsmålskompetence. Sagsøgeren er ikke er individuelt berørt af den anfægtede beslutning som omhandlet i artikel 230, stk. 4, EF.
Kommissionen gør i det væsentlige gældende, at den anfægtede beslutning skal anses for en almengyldig retsakt, i det omfang den angår en støtteordning og derfor et ubestemt og ubestemmeligt antal virksomheder, defineret på baggrund af et generelt kriterium, såsom deres tilhørsforhold til en virksomhedskategori. Ifølge Kommissionen mister en retsakt ikke sin almengyldighed og dermed sin karakter af generel retsforskrift, fordi det er muligt mere eller mindre præcist at fastlægge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som den på et givet tidspunkt finder anvendelse på, når det er ubestridt, at den anvendes på grundlag af objektive faktiske og retlige omstændigheder, som er fastlagt i akten, og som er relevante i forhold til dens formål.
For at en person efter Kommissionens opfattelse kan anses for at være individuelt berørt af en almengyldig retsakt, skal retsakten have gjort indgreb i hans særlige rettigheder, eller den institution, der har udstedt retsakten, skal være forpligtet til at tage hensyn til konsekvenserne af denne retsakt for den pågældende person. Kommissionen mener imidlertid ikke, at dette er tilfældet her. Den anfægtede beslutning har således haft indvirkning på situationen for alle de virksomheder, der har haft fordel af de pågældende foranstaltninger. Der vil som følge heraf ikke foreligge nogen tilsidesættelse af visse virksomheders særlige rettigheder, som vil kunne være forskellige i forhold til enhver anden virksomhed, som har haft fordel af de pågældende foranstaltninger. I øvrigt hverken burde eller kunne Kommissionen have taget hensyn til konsekvenserne af dens beslutning for en enkelt virksomhed ved vedtagelsen af den anfægtede beslutning. Hverken erklæringen om uforenelighed eller pålægget om tilbagesøgning i den anfægtede beslutning henviser til de individuelle støttemodtageres situation.
Ifølge Kommissionen bekræftes dens opfattelse endvidere af den retspraksis, der foreligger vedrørende statsstøtte, hvorefter den omstændighed, at man er omfattet af en støtteordning, der er erklæret uforenelig med fællesmarkedet, ikke er tilstrækkelig til at godtgøre, at man er individuelt berørt i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 230, stk. 4, EF.
Visse nyere domme underkender ikke den faste retspraksis. Ifølge Kommissionen kan det resultat, der fremgår af Domstolens dom af 19. oktober 2000, Italien og Sardegna Lines mod Kommissionen (forenede sager C-15/98 og C-105/99, Sml. I, s. 8855, herefter »Sardegna Lines-dommen«), ikke anvendes på alle de sager, der anlægges af støttemodtagerne i henhold til en støtteordning, der er blevet erklæret for ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet, og hvori der er givet pålæg om tilbagesøgning af støtten. Denne konklusion gælder navnlig, når den pågældende støtteordning, som i det foreliggende tilfælde, er blevet undersøgt på abstrakt vis. I den sag, der gav anledning til Sardegna Lines-dommen, havde sagsøgeren endvidere faktisk modtaget individuel støtte, da der var tale om en fordel, som var blevet tildelt i henhold til en retsakt, der var vedtaget med hjemmel i en regionallov, som var karakteriseret ved en vid skønsbeføjelse. Denne situation blev desuden gennemgået omhyggeligt under den formelle undersøgelsesprocedure.
Omstændighederne i det foreliggende tilfælde er også forskellige fra dem, der førte til Domstolens dom af 29. april 2004, Italien mod Kommissionen (sag C-298/00 P, Sml. I, s. 4087, herefter »Alzetta-dommen«), for i den pågældende sag vidste Kommissionen ikke, nøjagtigt hvor mange eller hvem der modtog den pågældende støtte, den var ikke i besiddelse af alle relevante oplysninger, og den kendte ikke størrelsen af det støttebeløb, der var ydet i de enkelte tilfælde. Endvidere finder den treårige fritagelse for selskabsskat i denne sag automatisk anvendelse, hvorimod støtteforanstaltningerne i den sag, der gav anledning til Alzetta-dommen, var blevet ydet i kraft af en efterfølgende retsakt.
I modsætning til, hvad sagsøgeren har anført, er det ikke kendskabet til en virksomheds identitet, der har betydning ved undersøgelsen af formaliteten, men den omstændighed, at Kommissionens opmærksomhed bliver henledt på særlige omstændigheder ved den enkelte sag, som begrunder en individuel undersøgelse. Kommissionen anførte imidlertid i den anfægtede beslutning, at der ikke var blevet fremsendt oplysninger til den, som for sagsøgerens vedkommende godtgjorde, at de pågældende foranstaltninger ikke udgjorde statsstøtte, at de udgjorde eksisterende støtte eller statsstøtte, der er forenelig med fællesmarkedet.
Under alle omstændigheder er hverken det forhold at have deltaget i den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 88, stk. 2, EF eller pålægget om tilbagesøgning, der er indeholdt i den anfægtede beslutning, tilstrækkeligt til at individualisere sagsøgeren. Eftersom sager, der anlægges af potentielle støttemodtagere i henhold til en anmeldt støtteordning, ikke kan antages til realitetsbehandling i henhold til artikel 230 EF, bør det samme gælde for sager, der anlægges af støttemodtagerne i henhold til en ikke-anmeldt støtteordning.
Endelig udgør den omstændighed, at den af sagsøgeren anlagte sag i det foreliggende tilfælde afvises, ikke en tilsidesættelse af princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse, da retsmidlerne efter artikel 241 EF og 234 EF er tilstrækkelige (Domstolens dom af 25.7.2002, sag
C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, Sml. I, s. 6677
, herefter »UPA-dommen«).
Hvad angår sagsøgerens søgsmålsinteresse har selskabet anført, at det er et i hovedparten offentligt ejet selskab stiftet i henhold til lov nr. 142/90 og derfor en virksomhed, som er omfattet af den treårige fritagelse for selskabsskat. Hvad angår lånene fra CDDPP har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede beslutning ikke præciserer sit tidsmæssige anvendelsesområde. Det er således ikke præciseret, i hvilken periode lånene fra CDDPP skal være tildelt for at blive betragtet som uforenelige med fællesmarkedet. Det er således vanskeligt at vide, om sagsøgeren faktisk har draget fordel heraf. Den anfægtede beslutning skaber således stor retsusikkerhed for sagsøgeren. De italienske myndigheder har endvidere fremsendt en anmodning om oplysninger til sagsøgeren med henblik på tilbagesøgning af støtten i forbindelse med lånene fra CDDPP. Sagsøgeren er derfor af den opfattelse, at selskabet har søgsmålsinteresse. Sagsøgeren har i replikken anført, at selskabet er rede til at afstå fra sit søgsmål for så vidt det angår lånene fra CDDPP under forudsætning af, at Kommissionen udtrykkeligt bekræfter, at den anfægtede beslutning alene vedrører de lån fra CDDPP, som er tildelt mellem 1994 og 1998. I tilfælde heraf har sagsøgeren gjort gældende, at der med henblik på fordelingen af sagsomkostningerne tages hensyn til den usikkerhed vedrørende lånene fra CDDPP, som følger af den anfægtede beslutning.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt selskabet er individuelt berørt, har sagsøgeren anfægtet den omstændighed, at den anfægtede beslutning er kvalificeret som en almengyldig retsakt.
Sagsøgeren har anført, at den omstændighed, at selskabet er individuelt berørt, klart fremgår af praksis vedrørende spørgsmålet, om sager anlagt af en støtteordnings reelle støttemodtagere kan antages til realitetsbehandling (Sardegna Lines-dommen og Alzetta-dommen). Det fremgår af denne retspraksis, at den omstændighed, at man reelt modtager støtte fra en støtteordning og er underkastet forpligtelsen til at tilbagebetale allerede udbetalt støtte, er de to betingelser, som skal være opfyldt, for at man kan være individuelt berørt. Disse betingelser er opfyldt i nærværende sag.
Kommissionen kan ikke begrænse rækkevidden af Sardegna Lines-dommen ved at gøre gældende, at den vedrører en individuel støtte. Den omstændighed, at sagsøgeren i den sag, der gav anledning til den nævnte dom, var genstand for en individuel foranstaltning til gennemførelse af støtteordningen, var en uadskillelig del af selve ordningen. Sagen drejede sig reelt om en støtteordning.
Sagsøgeren har anført, at Kommissionens synspunkt om, at den anfægtede beslutning angår et ubestemt og ubestemmeligt antal virksomheder, er fejlagtig. Virksomheden er således af den opfattelse, at der derimod er tale om en afgrænset gruppe, nemlig af kommunale værker omdannet til aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90, som har påbegyndt deres aktiviteter før den 31. december 1999 og/eller optaget lån i CDDPP mellem 1994 og 1998. Kommissionen havde i øvrigt fuldstændigt kendskab til navnene på disse selskaber.
Sagsøgeren har endelig til støtte for sin påstand henvist til retten til domstolsbeskyttelse. Ved at antage nærværende sag til realitetsbehandling vil borgernes fulde og effektive beskyttelse ved domstolene i henhold til artikel 6 og 13 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (EMRK), som blev undertegnet den 4. november 1950 i Rom, og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som blev proklameret i Nice den (
EFT 2000 C 364, s. 1
), blive sikret.
Rettens bemærkninger
Det følger af artikel 230, stk. 4, EF, at en fysisk eller juridisk person kun kan anlægge sag til prøvelse af en beslutning, som er rettet til en anden person, såfremt beslutningen berører ham umiddelbart og individuelt.
Hvad angår den individuelle forbindelse, som den nævnte bestemmelse kræver, fremgår det af fast retspraksis, at andre personer end en beslutnings adressat kun kan gøre gældende, at de berøres individuelt, hvis beslutningen rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten for en sådan beslutning (Domstolens dom af 15.7.1963, sag
25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, på s. 414, org.ref.: Rec. s. 197
, på s. 223, og af , sag
C-321/95, Greenpeace Council m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1651
, præmis 7 og 28).
Domstolen har således fastslået, at en virksomhed i princippet ikke kan anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af en beslutning fra Kommissionen, der forbyder en støtteordning til fordel for en sektor, hvis virksomheden alene er berørt af denne beslutning på grund af, at den tilhører den pågældende sektor, og den potentielt kan drage fordel af støtten. En sådan beslutning fremtræder følgelig over for den sagsøgende virksomhed som en generel foranstaltning, der finder anvendelse på objektivt afgrænsede situationer og har retsvirkninger for en gruppe personer, der er bestemt generelt og abstrakt (jf. Domstolens dom af 2.2.1988, forenede sager 67/85, 68/85 og 70/85, Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 219, præmis 15, og Alzetta-dommen, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
Domstolen fastslog dog også i præmis 34 og 35 i Sardegna Lines-dommen, at eftersom virksomheden Sardegna Lines ikke alene var berørt af den anfægtede beslutning i den pågældende sag som en virksomhed inden for søfartssektoren på Sardinien, der potentielt kunne drage fordel af støtteordningen for rederier på Sardinien, men ligeledes som faktisk modtager af en individuel støtte i henhold til denne ordning, som Kommissionen havde krævet tilbagesøgt, var virksomheden individuelt berørt af beslutningen, og dens søgsmål kunne antages til realitetsbehandling (jf. også i denne retning Alzetta-dommen, præmis 39).
Det skal således undersøges, om sagsøgeren kan betragtes som en faktisk modtager af en individuel støtte, der er ydet i henhold til en støtteordning til fordel for en sektor, og som Kommissionen har krævet tilbagesøgt (jf. i denne retning Rettens dom af 20.9.2007, sag
T-136/05, Salvat père & fils m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 4063
, præmis 70).
Hvad for det første angår den treårige fritagelse fra selskabsskat har sagsøgeren gjort gældende, at da det er et selskab som omhandlet af den pågældende ordning, er det reel støttemodtager i forhold til ordningen, skønt det ikke er i stand til at angive størrelsen af den støtte, det har modtaget.
Det fremgår imidlertid af Den Italienske Republiks svar på Rettens skriftlige spørgsmål herom, at sagsøgeren har opgivet et negativt skatteregnskab for den pågældende periode, og at selskabet følgelig har haft en skatteopkrævning på nul.
Det fremgår imidlertid ligeledes af denne besvarelse, at skattemyndighederne har gennemført en undersøgelse, som viste visse uregelmæssigheder i sagsøgerens skatteangivelser. Som følge af denne undersøgelse har sagsøgeren anmodet om og fået tilladelse til at anvende den ordning, der er omhandlet i artikel 9 i lov nr. 289 vedrørende bestemmelser for statens årlige og flerårlige budget (legge n
o
289, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato, af 27.9.2002 (almindeligt supplement nr. 240/L i GURI nr. 305, af , herefter »skatteeftergivelsen«)), for perioden fra 1997 til 2002. Denne eftergivelsesordning gjorde det muligt ved hjælp af en engangsbetaling at bringe alle undersøgelser og igangværende sager til ophør. Det fremgår endvidere af de oplysninger, som Kommissionen har fremført under retsmødet, og som Den Italienske Republik ikke har anfægtet, at en skatteeftergivelse er endelig, hvorfor ethvert beløb indbetalt med henblik herpå ikke kan gøres til genstand for tilbagebetaling.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at sagsøgeren ikke har redegjort for, hvordan det beløb, som selskabet har indbetalt eller vil indbetale, forholder sig til perioden fra 1997 til 1999, idet den skatteeftergivelse, som selskabet har draget fordel af, vedrører perioden fra 1997 til 2002, eller hvorledes denne gældseftergivelse til gengæld for betaling af et engangsbeløb forholder sig til den omhandlede støtteordning.
Idet sagsøgeren ikke har fremført beviser, der godtgør, at selskabet har draget fordel af den omhandlede støtteordning, kan det ikke betragtes som individuelt berørt af den anfægtede beslutning.
Hvad angår sagsøgerens argument om, at selskabet var del af en afgrænset gruppe virksomheder, og at Kommissionen var fuldstændig bekendt med navnene på de virksomheder, som var del af denne gruppe, bemærkes, at muligheden for med større eller mindre nøjagtighed at fastlægge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som en foranstaltning finder anvendelse på, ikke indebærer, at de pågældende retssubjekter må anses for individuelt berørt af foranstaltningen, når det som i det foreliggende tilfælde kan fastslås, at denne retsvirkning som grundlag har objektive retlige eller faktiske kriterier, som er opstillet i den pågældende retsakt (Domstolens dom af 22.11.2001, sag
C-451/98, Antillean Rice Mills mod Rådet, Sml. I, s. 8949
, præmis 52, og Rettens kendelse af , sag
T-108/03, von Pezold mod Kommissionen, Sml. II, s. 655
, præmis 46).
Sagsøgerens argument, der støttes på kravet om en effektiv domstolsbeskyttelse, kan ikke indebære, at denne konklusion drages i tvivl. Dels har Domstolen stadfæstet sin faste retspraksis vedrørende fortolkningen af artikel 230, stk. 4, EF i dom af 1. april 2004, Kommissionen mod Jégo-Quéré (sag C-263/02 P, Sml. I, s. 3425), og i UPA-dommen, og dels gælder det, at selv om betingelsen om at være individuelt berørt i artikel 230, stk. 4, EF skal fortolkes i lyset af princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse under hensyntagen til de forskellige omstændigheder, som kan individualisere en sagsøger, kan en sådan fortolkning ikke føre til, at der ses bort fra den omhandlede betingelse (UPA-dommen, præmis 44).
Hvad endelig angår lånene fra CDDPP fremgår det af den skriftlige forhandling, at efter at Kommissionen i duplikken bekræftede, at den anfægtede beslutning alene vedrørte de lån fra CDDPP, der var tildelt mellem 1994 og 1998, har sagsøgeren trukket sin stævning tilbage, for så vidt som den angik de pågældende lån.
Da det i øvrigt klart fremgår af den anfægtede beslutning, at den berørte periode alene omfatter årene 1994 til 1998, skal sagsøgerens påstand om fordeling af omkostningerne endvidere forkastes.
Det fremgår af de ovenstående bemærkninger, at sagsøgeren ikke kan betragtes som værende individuelt berørt af den anfægtede beslutning i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 230, stk. 4, EF, og at sagen således i det hele skal afvises.
Sagens omkostninger
I henhold til artikel 87, stk. 2, i procesreglementet pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgeren har tabt sagen, bør det pålægges denne at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer
RETTEN (Ottende Udvidede Afdeling):

1)
Sagen afvises.

2)
Acegas-APS SpA betaler sagens omkostninger.

Martins Ribeiro
Šváby
Papasavvas
Wahl
Dittrich
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 11. juni 2009.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.