CELEX: 62007CJ0071
Appel
tjenestemænd
vederlag
pension
anvendelse af justeringskoefficienten beregnet efter de gennemsnitlige leveomkostninger i bopælsstaten
overgangsordning indført ved den forordning, hvorved tjenestemandsvedtægten blev ændret
ulovlighedsindsigelse

I appelskriftet har Franco Campoli nedlagt påstand om ophævelse af den dom, der blev afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 29. november 2006, Campoli mod Kommissionen (sag
T-135/05, Sml.Pers. I-A-2, s. 297
, og
II-A-2, s. 1527
, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten til dels afviste og til dels forkastede appellantens søgsmål, der i det væsentlige vedrørte en påstand om annullation af appellantens pensionsopgørelser fra månederne maj til juli 2004, for så vidt som der heri for første gang anvendtes en justeringskoefficient, der med urette beregnedes på grundlag af de gennemsnitlige leveomkostninger i appellantens bopælsland og ikke på grundlag af leveomkostningerne i dette lands hovedstad.
I —

Retsforskrifter
I artikel 82, stk. 1, andet afsnit, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber i den udgave, der gjaldt før den 1. maj 2004 (herefter »den tidligere vedtægt«), var det bestemt, at pensionerne korrigeredes med den justeringskoefficient, der var fastsat for det land inden for Fællesskaberne, hvor den pensionsberettigede godtgjorde at være bosiddende.
Da den tidligere vedtægt ikke indeholdt nogen specifik bestemmelse om beregningsmåden for de justeringskoefficienter, der finder anvendelse på pensioner, blev pensionerne i praksis beregnet efter de justeringskoefficienter, der blev anvendt til beregningen af vederlaget til tjenestemænd i aktiv tjeneste i medfør af artikel 64, stk. 1, i bilag XI til denne vedtægt, dvs. efter en metode, der tog sigte på at sikre tjenestemændene samme købekraft, uanset hvor de gjorde tjeneste. Denne metode skulle afspejle den gennemsnitlige forskel for en standardtjenestemand mellem leveomkostningerne i hovedstaden i det land, hvor han gjorde tjeneste, og leveomkostningerne i Bruxelles (Belgien) (herefter »hovedstadsmetoden«). Hvad pensionisterne angår bestod referencegrundlaget i leveomkostningerne i bopælslandets hovedstad sammenlignet med leveomkostningerne i Bruxelles.
Ved Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 723/2004 af 22. marts 2004 om ændring af vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne (
EUT L 124, s. 1
) blev der gennemført en gennemgribende reform af den tidligere vedtægt. Et af de nye punkter, der blev gennemført ved forordningen, var afskaffelsen med virkning fra den 1. maj 2004 af justeringskoefficienterne på pensionerne.
Som begrundelse for ændringen anføres følgende i 30. betragtning til forordning nr. 723/2004:
»Udvidet integration af Den Europæiske Union og pensionisternes frie valg af bopæl inden for Den Europæiske Union har bevirket, at systemet med anvendelse af justeringskoefficienter på pensionerne er blevet forældet. Systemet har desuden medført, at der er opstået problemer med at kontrollere pensionisternes bopæl, hvilket der bør findes en løsning på. Systemet bør derfor afskaffes, dog med en passende overgangsordning for pensionister og tjenestemænd, som er ansat før denne forordning træder i kraft.«
Vedtægtens artikel 82, stk. 1, andet afsnit, og artikel 82, stk. 3, i den affattelse, der har været gældende fra den 1. maj 2004 (herefter »den nye vedtægt«), bestemmer, at der ikke anvendes nogen justeringskoefficienter for pensioner og invaliditetsydelse.
Afskaffelsen af justeringskoefficienterne berører ikke tjenestemænd, der blev pensioneret før den 1. maj 2004. Det fremgår således af artikel 20, stk. 1, første afsnit, i bilag XIII til den nye vedtægt, at pensionerne for disse tjenestemænd fortsat beregnes under anvendelse af den justeringskoefficient, der er fastsat for den medlemsstat, hvor de dokumenterer at have taget fast bopæl.
Samtidig er der ved artikel 20, stk. 1, andet afsnit, i bilag XIII til den nye vedtægt indført en regel om, at den justeringskoefficient, hvormed pensioner tilpasses, mindst er 100%.
Det fremgår af artikel 20, stk. 4, i bilag XIII til den nye vedtægt, at overgangsordningen vedrørende justeringskoefficienterne ligeledes finder anvendelse på invaliditetsydelser.
De justeringskoefficienter, der finder anvendelse i medfør af overgangsordningen, beregnes i henhold til artikel 1, stk. 3, litra a), og artikel 3, stk. 5, litra b), i bilag XI til den nye vedtægt som forskellen mellem leveomkostningerne i den berørte pensionists bopælsmedlemsstat og leveomkostningerne i Belgien (herefter »landemetoden«), hvorimod »hovedstadsmetoden« stadig finder anvendelse på vederlaget til tjenestemænd i aktiv tjeneste.
Med henblik på at lette overgangen fra »hovedstadsmetoden« til den nye »landemetode« for de berørte pensionister indføres sidstnævnte gradvist over en periode på 4 år. I artikel 20, stk. 2, i bilag XIII til den nye vedtægt fordeles den forholdsmæssige sammensætning af pensionernes størrelse således efter følgende tidsplan:
—
fra den 1. maj 2004: 80% efter »hovedstadsmetoden« og 20% efter »landemetoden«
—
fra den 1. maj 2005: 60% efter »hovedstadsmetoden« og 40% efter »landemetoden«
—
fra den 1. maj 2006: 40% efter »hovedstadsmetoden« og 60% efter »landemetoden«
—
fra den 1. maj 2007: 20% efter »hovedstadsmetoden« og 80% efter »landemetoden«
—
fra den 1. maj 2008: 100% efter »landemetoden«.
Desuden indeholder artikel 24, stk. 2, andet afsnit, i bilag XIII til den nye vedtægt en garanti for den nominelle værdi af den nettopension, der blev oppebåret før den 1. maj 2004.
II —

Tvistens baggrund
Appellanten har siden sin pensionering i februar 2003 oppebåret invalidepension i medfør af den tidligere vedtægts artikel 53 og 78, der i henhold til dennes artikel 82 blev beregnet under anvendelse af den justeringskoefficient, der var fastsat for det land, hvor den pågældende dokumenterede at have fast bopæl, i dette tilfælde Det Forenede Kongerige, idet appellanten havde bosat sig i London, hvor han havde købt et hus. Med virkning fra den 1. januar 2004 blev appellantens invalidepension således beregnet under anvendelse af den justeringskoefficient, der var fastsat til 139,6% for Det Forenede Kongerige. Denne justeringskoefficient blev beregnet efter »hovedstadsmetoden« med henblik på at afspejle forskellen i leveomkostninger mellem London og Bruxelles.
Ved skrivelse af 13. maj 2004 orienterede kontoret »Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder« ved Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber appellanten om konsekvensen af den nye vedtægts ikrafttræden for hans pensionsrettigheder. I denne skrivelse anførtes bl.a., at appellantens pensionsrettigheder ikke blev ændret, såfremt hans pension var blevet fastsat før maj 2004.
Appellanten blev imidlertid klar over, at hans udbetalinger blev nedsat i kraft af den nye vedtægt, idet den justeringskoefficient, der blev anvendt på pensioner til tidligere tjenestemænd bosat i London, gradvist blev afskaffet og erstattet af en ny justeringskoefficient, der var lavere end den tidligere.
Appellanten indgav derfor den 20. august 2004 en klage i medfør af vedtægtens artikel 90 til ansættelsesmyndigheden over Kommissionens afgørelse i form af pensionsopgørelserne for maj til juli 2004. Han gjorde heri gældende, at den efter hans opfattelse uberettigede nedsættelse af hans pensionsrettigheder, og navnlig af justeringskoefficienten, var i strid med flere almindelige retsprincipper. Kommissionen afslog klagen ved afgørelse af 13. december 2004 (herefter »den omtvistede afgørelse«).
III —

Den appellerede dom
I den appellerede dom forkastede Retten appellantens søgsmål med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse samt annullation dels af ansættelsesmyndighedens afgørelse, som blev anfægtet i den pågældendes klage, og som pr. 1. maj 2004 ændrede den justeringskoefficient, det husstandstillæg og det faste uddannelsestillæg, der gælder for hans pension, dels af hans pensionsopgørelser, for så vidt som disse fra maj 2004 gennemfører denne afgørelse.
Retten afviste først klagepunktet vedrørende husstands- og uddannelsestillægget, idet det ikke var blevet fremsat i den administrative klage, samt påstanden om annullation af den afgørelse, der var indeholdt i pensionsopgørelserne for maj og juni 2004, på grund af manglende søgsmålsinteresse. Til gengæld anerkendte Retten, at appellanten havde en sådan interesse med hensyn til pensionsopgørelsen for juli 2004, eftersom justeringskoefficienten for vederlag til tjenestemænd i aktiv tjeneste i Storbritannien var blevet fastsat efter »hovedstadsmetoden« til 142,7% med tilbagevirkende kraft fra denne måned, hvorimod størrelsen af appellantens pension som følge af garantien for den nominelle værdi var fastfrosset på et niveau, der svarede til det, der var opnået ved anvendelse af en justeringskoefficient på 139,6% på samme dato.
Retten forkastede derefter de syv led i ulovlighedsindsigelsen for så vidt angår artikel 20 i bilag XIII til den nye vedtægt, der udgjorde det eneste anbringende, appellanten havde fremsat, og som vedrørte henholdsvis en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, af retssikkerhedsprincippet, af forbuddet mod at tillægge nye retsforskrifter tilbagevirkende kraft, af princippet om velerhvervede rettigheder, af ligebehandlingsprincippet, af proportionalitetsprincippet og af princippet om god forvaltningsskik samt om magtfordrejning og utilstrækkelig begrundelse.
Der var fremført fire argumenter til støtte for det led i det nævnte anbringende, der vedrørte en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, og det er Rettens bedømmelse af dette led, der anfægtes inden for rammerne af denne appel.
I den appellerede doms præmis 99-109 forkastede Retten således appellantens første argument, hvorefter anvendelsen af »landemetoden« på beregningen af overgangsjusteringskoefficienterne, der berørte pensionerne for tjenestemænd, der gik på pension før den 1. maj 2004, er i strid med ligebehandlingsprincippet, eftersom de justeringskoefficienter, der beregnes efter denne nye metode, ikke garanterer alle pensionister samme købekraft. Retten henviste først til sin konklusion i dom af 26. februar 2003, Drouvis mod Kommissionen (sag
T-184/00, Sml. Pers. I-A, s. 51, og II, s. 297
, præmis 60), hvorefter én enkelt justeringskoefficient for hvert land kan udgøre en passende indikator for de nødvendigvis omtrentlige leveomkostninger i en medlemsstat og på hensigtsmæssig måde kan tjene til opfyldelse af formålet om at sikre ligebehandling af pensionister.
Retten fandt ligeledes, at lovgiver ved at erstatte »hovedstadsmetoden« med »landemetoden« ikke havde overskredet grænserne for sin skønsbeføjelse på området. I den anfægtede doms præmis 105 udtalte Retten bl.a., at det står lovgiver frit for at vedtage bestemmelser, der er mindre gunstige for de berørte tjenestemænd end de tidligere gældende, på betingelse af at der fastsættes en overgangsordning af en passende længde. Denne ret kan heller ikke begrænses under påberåbelse af princippet om lighed for så vidt angår købekraft, så meget desto mere som overgangsordningen garanterer pensionisterne opretholdelse af den nominelle værdi af den nettopension, der blev oppebåret, før den nye vedtægt trådte i kraft.
I den anfægtede doms præmis 110-115 forkastede Retten appellantens andet argument om, at de nye koefficienter medfører forskelsbehandling mellem tjenestemænd i aktiv tjeneste, for hvilke »hovedstadsmetoden« fortsat finder anvendelse, og pensionerede tjenestemænd, idet Retten udtalte, at disse to kategorier af tjenestemænd befinder sig i situationer, der er objektivt forskellige.
Appellantens tredje argument, hvorved han søgte at påvise, at der foreligger forskelsbehandling i forhold til pensionister bosat i Belgien som følge af den omstændighed, at deres pensioner fastsættes under hensyntagen til leveomkostningerne i Bruxelles i byens egenskab af hovedstad, blev forkastet i den appellerede doms præmis 116-130. I denne forbindelse fastslog Retten for det første, at de justeringskoefficienter, som anvendes på pensioner, der udbetales i andre medlemsstater end Kongeriget Belgien i overensstemmelse med artikel 1, stk. 3, litra a), nr. ii), sammenholdt med artikel 3, stk. 5, litra b), i bilag XI til den nye vedtægt, fastsættes, »idet Belgien anvendes som reference«, og at intet i den nye pensionsordning gør det muligt at konkludere, at lovgiver har haft til hensigt at lade pensionister bosat i Belgien drage fordel af en justeringskoefficient, der tager hensyn til leveomkostningerne i Bruxelles i byens egenskab af hovedstad.
Retten tilføjede i den anfægtede doms præmis 120-123, at det er korrekt, at der ved overgangen fra »hovedstadsmetoden« til »landemetoden« hverken foretoges en nedsættelse af beløbet for de »belgiske« basispensioner eller af den justeringskoefficient på 100%, der anvendes på dette beløb, der har taget hensyn til den nye metode. I denne forbindelse anførte Kommissionen under retsmødet, at statistikerne i praksis var nået frem til den konklusion, at den metode, der består i at måle forskellen mellem priserne i Bruxelles og priserne i en anden hovedstad, såsom London, giver et fuldstændigt retvisende skøn over forskellen mellem prisniveauet i Belgien og prisniveauet i Det Forenede Kongerige med hensyn til alle varer bortset fra huslejer. Kommissionen præciserede, at statistikerne sammenligner de gennemsnitlige huslejer i det pågældende land med de gennemsnitlige huslejer i Belgien for at fastsætte de justeringskoefficienter, der skal anvendes på pensionerne. På dette grundlag må det antages, at »forskellen mellem Bruxelles og gennemsnittet i Belgien ligger på 2%«. Man har dog ikke valgt at fastsætte en justeringskoefficient på 98% for Belgien.
Retten fastslog herved i den appellerede doms præmis 124, at Kommissionens forklaringer vedrører iværksættelsen af den nye pensionsordning, som gennemført af De Europæiske Fællesskabers Statistiske Kontor (Eurostat) og fuldført i forordningerne om tilpasning af de justeringskoefficienter, der anvendes på pensionerne, hvorimod appellantens ulovlighedsindsigelse kun vedrører artikel 20 i bilag XIII til den nye vedtægt. Lovligheden af en fællesskabsretsakt kan imidlertid ikke afhænge af den måde, hvorpå denne retsakt anvendes i praksis. Retten bemærkede endvidere i den appellerede doms præmis 125, at i det omfang den af Kommissionen beskrevne praksis favoriserer pensionister bosat i Belgien, idet den nye »landemetode« fraviges, skal overholdelsen af ligebehandlingsprincippet under alle omstændigheder forenes med overholdelsen af legalitetsprincippet, hvorefter ingen til egen fordel kan påberåbe sig en ulovlighed, der er begået til fordel for andre.
Retten forkastede endelig i den appellerede doms præmis 131-140 appellantens fjerde argument, hvorefter der var tale om forskelsbehandling i forhold til pensionister bosat i »mindre dyre« medlemsstater, for hvilke der før den 1. maj 2004 gjaldt en justeringskoefficient, der var mindre end 100%, og for hvilke den nye pensionsordning indførte en justeringskoefficient på mindst 100% med den virkning, at disse pensionister nyder godt af en justeringskoefficient, der klart ligger over de faktiske leveomkostninger på deres bopæl.
Retten lagde således i den appellerede doms præmis 132-135 til grund, at dette argument måtte afvises, eftersom appellanten ikke havde godtgjort, at han kunne have økonomisk fordel af en dom, der fastslog, at det var retsstridigt at anvende en justeringskoefficient på mindst 100% på pensioner udbetalt til personer, der er bosat i de »mindre dyre« medlemsstater. Appellanten har navnlig ikke påvist, at den såkaldte »pengegave« til pensionister bosat i en sådan medlemsstat nødvendigvis medfører et tilsvarende tab for de pensionister, der er bosat i en »dyr« medlemsstat. Da Fællesskabernes pensionsordning desuden ikke hviler på en pensionsfond, men på solidaritetsprincippet, er retsvirkningen af den regel, hvorved der indføres en justeringskoefficient på mindst 100%, ikke, at de berørte pensionister beriges til skade for den kategori af pensionister, som appellanten tilhører.
Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 136, at indførelsen af en justeringskoefficient på mindst 100% under alle omstændigheder ikke kan anses for at være åbenlyst vilkårlig eller uhensigtsmæssig, eftersom denne regel blev indført for i videst mulig omfang at tilnærme overgangsordningen, der opretholder de justeringskoefficienter, der finder anvendelse på pensionerne, til den endelige ordning, hvorved de afskaffes. I denne forstand foregriber reglen kun — for en lang række medlemsstater og i forhold til de berørte pensionister — afskaffelsen af de justeringskoefficienter, der finder anvendelse på pensionerne.
IV —

Appellen
Franco Campoli har i appelskriftet nedlagt følgende påstande:
—
Den appellerede dom ophæves.
—
Appellanten gives medhold i de for Retten nedlagte påstande, som ændret for så vidt angår formaliteten vedrørende appellantens påstand om husstands- og uddannelsestillæg, og følgelig annulleres ansættelsesmyndighedens afgørelse af 13. december 2004 om afslag på appellantens klage samt dels ansættelsesmyndighedens afgørelse, som blev anfægtet i nævnte klage, og som pr. 1. maj 2004 ændrede den justeringskvotient, der finder anvendelse på hans pension, dels hans pensionsopgørelser, for så vidt som de anvender denne afgørelse med virkning for maj måned 2004.
—
Kommissionen tilpligtes at betale alle sagens omkostninger.
Kommissionen, der ligeledes har indgivet kontraappel, har nedlagt følgende påstande:
—
Principalt: Appellen afvises.
—
Subsidiært: Appellen forkastes i sin helhed som værende ugrundet
—
Franco Campoli tilpligtes at betale alle sagens omkostninger.
Rådet for Den Europæiske Union har nedlagt følgende påstande:
—
Appellen forkastes som værende ugrundet
—
Franco Campoli tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Med sin appel har appellanten anfægtet Rettens bedømmelse af det første, det tredje og det fjerde argument, som han fremsatte til støtte for det led af sit anbringende, der vedrører en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet. Appellanten har kun fremsat ét anbringende til støtte for sin appel og har gjort gældende, at Retten herved har tilsidesat ligebehandlingsprincippet, princippet om retten til forsvar, princippet om parternes ligestilling for Fællesskabets retsinstanser, den begrundelsespligt, der påhviler institutionerne, begrebet søgsmålsinteresse i forbindelse med en ulovlighedsindsigelse og sin egen begrundelsespligt.
Før dette anbringende prøves i realiteten, skal Kommissionens kontraappel påkendes, idet Kommissionen har nedlagt påstand om afvisning af appellen.
A —
Kontraappellen
1. Parternes argumenter
Kommissionen er af den opfattelse, at Retten af egen drift burde have afvist første, tredje og fjerde argument, som appellanten havde fremført til støtte for første led af sit anbringende om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, idet de ikke blev fremført under den administrative procedure. Kommissionen har i denne forbindelse gjort gældende, at appellanten i den administrative klage i relation til dette led kun anførte det andet argument vedrørende forskelsbehandling mellem tjenestemænd og pensionister, og at dette argument adskiller sig fra de tre øvrige argumenter, han fremsatte senere.
Kommissionen har i sin duplik præciseret, at kontraappellen har til formål at få sagen afvist, da appellen udelukkende vedrører de tre argumenter, der ikke kan antages til realitetsbehandling. Kommissionen har medgivet, at genstanden for kontraappellen, selv i den foreliggende formulering, ikke fuldt ud svarer til ordlyden af artikel 56 i statutten for Domstolen, men den er af den opfattelse, at Domstolen alligevel af egen drift skal prøve spørgsmålet om, hvorvidt Retten har begået en retlig fejl ved ikke ex officio at have erklæret, at de tre omhandlede argumenter ikke kan antages til realitetsbehandling.
Efter appellantens opfattelse må kontraappellen afvises, da statuttens artikel 56 forudsætter, at Kommissionen ikke har fået medhold i sine påstande for førsteinstansen. Kommissionen har navnlig ikke nedlagt påstand om afvisning af søgsmålet, og Retten har fuldt ud taget Kommissionens påstande til følge, idet den har forkastet søgsmålet som ugrundet. Selv om Kommissionen har iværksat en kontraappel, har den desuden ikke nedlagt påstand om hel eller delvis ophævelse af den appellerede dom.
Appellanten har subsidiært gjort gældende, at kontraappellen er ugrundet. Første, tredje og fjerde argument er nemlig forbundet med tilsidesættelsen af ligebehandlingsprincippet, som appellanten havde fremført i sin klage. I den appellerede afgørelse har Kommissionen selv klart betegnet appellantens argumentation som en kritik af den omstændighed, at »beboerne i en »dyr« region således berøves en købekraft svarende til den, der gælder for dem, der har bosat sig i »mindre dyre« regioner«, og at »pensionisterne ikke længere har samme købekraft uafhængigt af deres bopæl«. I retsmøderapporten fra Retten er der redegjort klart for de fire argumenter, sagsøgeren har fremført til støtte for sin argumentation vedrørende tilsidesættelsen af forbuddet mod forskelsbehandling, uden at Kommissionen har anfægtet denne rapport eller bestridt, at disse argumenter kunne fremmes til realitetsbehandling.
2. Domstolens bemærkninger
I henhold til artikel 56, stk. 2, i statutten for Domstolen kan appel iværksættes af enhver part, som helt eller delvis ikke har fået medhold.
Som Kommissionen selv har anført i sin duplik, fik den imidlertid fuldt ud medhold i de påstande, den havde nedlagt for Retten. Det skal navnlig bemærkes, at Kommissionen ud over at gøre gældende, at appellantens påstande i relation til husstandstillægget og uddannelsestillægget måtte afvises, da de ikke var nævnt i klagen, har Kommissionen på ingen måde påberåbt sig, at det led, der vedrører tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, ikke kunne antages til realitetsbehandling.
Som det bl.a. fremgår af artikel 61 i statutten for Domstolen skal enhver appel desuden have til formål at opnå en hel eller delvis ophævelse af en dom afsagt af Retten, idet Domstolen, når den giver appellanten medhold, enten selv kan træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse.
Kommissionens kontraappel i den foreliggende sag tilsigter imidlertid ikke at opnå en annullation af den appellerede dom, men at hovedappellen iværksat af appellanten ikke antages til realitetsbehandling.
Det følger heraf, at kontraappellen skal afvises.
B —
Hovedappellen
1. Rettens bedømmelse af det første argument vedrørende en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet som følge af, at »landemetoden« ikke sikrer samme købekraft for alle pensionister
a) Parternes argumenter
Appellanten har gjort gældende, at Retten ved at forkaste det første argument har tilsidesat ligebehandlingsprincippet og den begrundelsespligt, der påhviler Fællesskabets retsinstanser. I den appellerede dom sættes lovgivers vide skønsbeføjelse nemlig over dette princip. Dommens præmis 105 er afgørende i denne henseende. Spørgsmålet, om der foreligger en tilstrækkelig lang overgangsordning, hvilket Retten lagde vægt på, er relevant ved prøvelsen af, om retssikkerhedsprincippet, forbuddet mod at tillægge nye retsforskrifter tilbagevirkende kraft og princippet om velerhvervede rettigheder er overholdt, men er irrelevant i forhold til prøvelsen af lovligheden af en foranstaltning i relation til ligebehandlingsprincippet.
Appellanten har desuden fremhævet, at en justeringskoefficient, der er fastsat efter »landemetoden«, er i strid med ligebehandlingsprincippet for så vidt som den end ikke tilnærmelsesvis gør det muligt at afspejle leveomkostningerne i et land og således tjene til opfyldelse af formålet om at sikre, at pensionerede tjenestemænd har samme købekraft. Den nye metode forfordeler nemlig pensionister, der er bosat i hovedstaden eller i andre »dyre« byer eller regioner, og som er ude af stand til at afholde de udgifter, der er forbundet med deres bopæl.
Efter Kommissionens opfattelse drog Retten i præmis 105 blot konsekvenserne af den skønsbeføjelse, som lovgiver råder over på det pågældende område. Retten fastslog deri bl.a., at den lige købekraft som et særligt udtryk for ligebehandlingsprincippet ikke tilsidesættes ved ændring af den omhandlede metode, idet der ikke foreligger en vilkårlig eller åbenbar uhensigtsmæssig sondring, der overskrider lovgivers skønsbeføjelse, så meget desto mere som overgangsordningen garanterer opretholdelse af den nominelle værdi af nettopensionen.
Rådet har gjort gældende, at appellanten forveksler ligebehandlingsprincippet med »princippet om lighed for så vidt angår købekraft«. I den appellerede doms præmis 105 refereres nemlig ikke til ligebehandlingsprincippet i almindelighed, men »til princippet om lighed for så vidt angår købekraft«, der blot udgør én af de måder, hvorpå man kan sikre ligebehandling. Desuden opfylder »landemetoden« i lige så høj grad som »hovedstadsmetoden« ligebehandlingsprincippet, og den indskrænker ikke i videre omfang pensionisternes frie bevægelighed. Den tidligere ordning favoriserede nemlig i samme omfang som den nugældende ordning det sted, hvor leveomkostningerne er lavest inden for en stat, og den havde således betydning for valget af bopæl.
b) Domstolens bemærkninger
Appellanten tilsigter med sin kritik af Rettens bedømmelse af argumentet om, at der foreligger en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, fordi den nye »landemetode« ikke sikrer samme købekraft for alle pensionister, i det væsentlige at få fastslået, at det var med urette, at Retten fastslog, at fællesskabslovgiver ved at erstatte »hovedstadsmetoden« med »landemetoden« med henblik på fastsættelsen af justeringskoefficienter inden for rammerne af overgangspensionsordningen ikke overskred grænserne for sin skønsbeføjelse på området.
Ved vurdering af, om denne argumentation er begrundet, skal det først afgøres, om anvendelsen på pensionerne af én enkelt justeringskoefficient for hvert land beregnet efter »landemetoden« er forenelig med ligebehandlingsprincippet.
Herved bemærkes, at ligebehandlingsprincippet eller princippet om forbud mod forskelsbehandling indebærer, at ensartede situationer ikke må behandles forskelligt, og forskellige situationer ikke behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet (dom af 10.1.2006, sag
C-344/04, IATA og ELFAA, Sml. I, s. 403
, præmis 95, og af 11.9.2007, sag
C-227/04 P, Lindorfer mod Rådet, Sml. I, s. 6767
, præmis 63).
For så vidt angår bestemmelserne i den tidligere vedtægt om anvendelse af en justeringskoefficient på tjenestemændenes vederlag og pensioner har Domstolen allerede fastslået, at det ikke med føje kan hævdes, at en bestemmelse, der har til formål at opretholde samme købekraft for alle pensionerede tjenestemænd uanset deres bopæl, er i strid med ligebehandlingsprincippet (jf. kendelse af 29.4.2004, sag C-187/03 P, Drouvis mod Kommissionen, præmis 25 og 26 og den deri nævnte retspraksis).
Som Retten med rette har anført i den appellerede doms præmis 99-101, kan en ordning med justeringskoefficienter imidlertid ikke i sig selv sikre fuldstændig ligebehandling af tidligere tjenestemænd, idet det er åbenbart umuligt at tage hensyn til leveomkostningerne og variationerne i disse i alle områder af de forskellige medlemsstater, hvor pensionisterne kunne tænkes at slå sig ned, og at anvende en særlig justeringskoefficient for hvert af disse områder. Under disse omstændigheder kan én enkelt justeringskoefficient for hvert land udgøre en passende indikator for de nødvendigvis omtrentlige leveomkostninger i en medlemsstat.
Hvad angår den metode, der skal anvendes til at beregne en sådan enkel justeringskoefficient for hvert land, er det, som generaladvokaten har anført i punkt 69 og 70 i sit forslag til afgørelse, et faktum, at uanset hvilken ordning der vælges, kan den højest udgøre en rimelig ansættelse af de faktiske leveomkostninger, som hver enkelt tidligere tjenestemand må afholde, og at såvel »hovedstadsmetoden« som »landemetoden« har fordele og ulemper i denne sammenhæng.
Henset til den omstændighed, at én enkelt justeringskoefficient for hvert land nødvendigvis må være af omtrentlig karakter, må formålet, der består i at sikre en vis lighed i købekraft for tidligere tjenestemænd, der er bosat i forskellige medlemsstater, nemlig anses for at være opfyldt, i det omfang denne ensartede justeringskoefficient fastsættes efter kriterier, der garanterer dens repræsentativitet. Det er imidlertid uomtvisteligt, at »landemetoden« afspejler leveomkostningerne i en medlemsstat på en måde, der er mindst lige så repræsentativ som »hovedstadsmetoden«.
Da »landemetoden« således udgør en beregningsmåde, der er egnet til så vidt muligt at sikre pensionisterne samme købekraft, har Retten ikke begået en retlig fejl, da den fastslog, at fællesskabslovgiver ikke har tilsidesat ligebehandlingsprincippet ved at erstatte »hovedstadsmetoden« med »landemetoden« med henblik på fastsættelsen af justeringskoefficienter inden for rammerne af overgangspensionsordningen.
Hvad angår den kritik, som appellanten har rettet mod den appellerede doms præmis 105, må det fastslås, at denne kritik er ugrundet. Det følger af ræsonnementet i den appellerede doms præmis 99-104, at Retten i modsætning til det af appellanten hævdede rent faktisk svarede benægtende på spørgsmålet, om den nye metode til fastsættelse af justeringskoefficienterne udgør en vilkårlig eller åbenbar uhensigtsmæssig sondring i forhold til det formål, der forfølges dermed. Retten lagde derved på ingen måde til grund, at den eneste grænse for lovgivers skønsbeføjelse udgøres af eksistensen af en tilstrækkelig overgangsordning, således som appellanten har hævdet. Retten fulgte derimod et ræsonnement svarende til det, der er beskrevet i denne doms præmis 51-54, da den prøvede spørgsmålet, om fællesskabslovgiver har tilsidesat ligebehandlingsprincippet ved at erstatte »hovedstadsmetoden« med »landemetoden«. Læses denne præmis i sin rette sammenhæng, er det åbenbart, at Rettens ræsonnement ikke er støttet på en forudsætning om, at fællesskabslovgiver i forbindelse med en reform af pensionsordningen er bundet af retssikkerhedsprincippet og princippet om velerhvervede rettigheder, men ikke af ligebehandlingsprincippet.
Det følger af det foranstående, at det første led af anbringendet vedrørende en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og af den begrundelsespligt, der påhviler Fællesskabets retsinstanser, skal forkastes som grundløst.
2. Rettens bedømmelse af appellantens fjerde argument vedrørende forskelsbehandling i forhold til pensionister, der er bosat i en af de »mindre dyre« medlemsstater, som følge af indførelsen af en justeringskoefficient på mindst 100%
a) Parternes argumenter
Appellanten har i modsætning til det, Retten fastslog i den anfægtede doms præmis 132-135, gjort gældende, at han har søgsmålsinteresse. Han har bestridt den omstændighed, at en sådan interesse kun kan opstå som følge af en berigelse af pensionister, der er bosat i en »mindre dyr« medlemsstat, på bekostning af pensionister, der er bosat i en »dyr« medlemsstat, idet han har fremhævet, at hans kritik støttes på, at der foreligger en tilsidesættelse af »princippet om lighed for så vidt angår købekraft«. Selv hvis det antages, at man skulle inddrage de gældende forhold mellem de ydelser, der betales til en gruppe pensionister, og de ydelser, der udbetales til en anden gruppe, må det konstateres, at indførelsen af »landemetoden« kompenserer for de omkostninger, der opstår ved anvendelsen af en justeringskoefficient på mindst 100%.
Hvad angår Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 136 af, at indførelsen af en justeringskoefficient på mindst 100% under alle omstændigheder ikke kan anses for at være åbenlyst vilkårlig eller uhensigtsmæssig, har appellanten gjort gældende, at den blotte henvisning til lovgivers vide beføjelser og til formålet om at tilnærme overgangsordningen til den endelige ordning ikke kan berettige denne konklusion. Desuden er der ikke indført nogen overgangsordning for pensionister, der er bosat i »mindre dyre« lande. Den forskel, der opstår som følge af, at den bestemmelse, hvorved der indføres en minimumsjusteringskoefficient, giver disse pensionister ret til ydelser, der væsentligt overstiger leveomkostningerne på deres bopæl, er ikke objektiv berettiget ved overgangsordningens art og kendetegn.
Kommissionen og Rådet er af den opfattelse, at det var med rette, at Retten afviste appellantens argument. De har i denne forbindelse gjort gældende, at selv hvis Retten havde tiltrådt dette argument, ville følgen have været, at pensionen til pensionister boende i »mindre dyre« medlemsstater ville være blevet nedsat, hvilket på ingen måde ville have ændret appellantens situation. Subsidiært har de gjort gældende, at lovgiver ved at foretage en tilpasning af overgangsordningen til den endelige ordning for en lang række medlemsstaters vedkommende til fordel for pensionister, som er bosat i »mindre dyre« medlemsstater, har foretaget et sammenhængende og hensigtsmæssigt valg. Rådet har tilføjet, at for disse sidstnævnte pensionisters vedkommende var der ingen berettigede forventninger at beskytte, hvilket efter Rådets opfattelse forklarer, hvorfor det ikke var nødvendigt med overgangsforanstaltninger i forhold til dem.
b) Domstolens bemærkninger
Kritikken af de motiver i den appellerede dom, hvorved Retten afviste appellantens argument om, at der foreligger forskelsbehandling i forhold til pensionister bosat i en af de »mindre dyre« medlemsstater som følge af indførelsen af en justeringskoefficient på mindst 100%, vedrører såvel Rettens formelle afvisning af argumentet som prøvelsen af argumentet i realiteten. Appellanten forsøger nemlig at godtgøre, at dette argument i modsætning til det af Retten fastslåede skal antages til realitetsbehandling og er begrundet.
Før der tages stilling til denne kritik, skal Kommissionens afvisningspåstand behandles. Kommissionen har gjort gældende, at Retten af egen drift skulle have afvist argumentet, eftersom appellanten først fremførte det i replikken i første instans, og der dermed er tale om et nyt argument.
Hertil skal i overensstemmelse med punkt 103 og 104 i generaladvokatens forslag til afgørelse blot bemærkes, at det omhandlede argument var indeholdt (om end det ikke var udviklet) i den del af stævningen, hvori det gjordes gældende, at der foreligger magtfordrejning samt en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og af begrundelsespligten. Det fremgår imidlertid af retspraksis, at et anbringende, som udgør en uddybning af et anbringende, der tidligere er fremført direkte eller indirekte i stævningen, bør admitteres (jf. i denne retning dom af 19.5.1983, sag
306/81, Verros mod Parlamentet, Sml. s. 1755
, præmis 9, og af 26.4.2007, sag
C-412/05 P, Alcon mod KHIM, Sml. I, s. 3569
, præmis 38-40).
Hvad angår realiteten af appellantens kritik skal der først foretages en gennemgang af den del af kritikken, der retter sig mod den appellerede doms præmis 136, hvori Retten nåede frem til, at argumentet måtte afvises som følge af appellantens manglende søgsmålsinteresse, og derefter fastslog, at indførelsen af en justeringskoefficient på mindst 100% under alle omstændigheder ikke kan anses for at være åbenlyst vilkårlig eller uhensigtsmæssig, eftersom denne regel blev indført for i videst mulig omfang at tilnærme overgangsordningen, der opretholder de justeringskoefficienter, der finder anvendelse på pensionerne, til den endelige ordning, hvorved de afskaffes. Det er nemlig kun under forudsætning af, at denne konstatering er behæftet med en retlig fejl, at det foreliggende led i det anbringende, appellanten har fremsat, kan tages til følge. Dette er imidlertid ikke tilfældet.
Som Retten med rette bemærkede, foregriber indførelsen af en justeringskoefficient inden for rammerne af overgangsordningen på mindst 100% blot afskaffelsen — for en del af pensionisternes vedkommende — af de justeringskoefficienter, der er indeholdt i den endelige ordning. Det er således i dette perspektiv, at overgangsordningens forenelighed med ligebehandlingsprincippet skal vurderes.
Det må imidlertid konstateres, at fællesskabslovgivers beslutning om at reformere pensionsordningen ved at afskaffe de justeringskoefficienter, der finder anvendelse på pensionerne, ikke er uforenelig med ligebehandlingsprincippet. Selv om det er korrekt, at den tidligere pensionsordning, der hvilede på en ordning med justeringskoefficienter og følgelig på en vis kompensation for købekraften i pensionistens bopælsmedlemsstat, udgjorde et egnet middel til at gennemføre det pågældende princip, kan det ikke udledes deraf, at enhver anden ordning er uforenelig med samme princip.
Som Rådet med rette har anført, er en pensionsordning, hvormed der tilsigtes samme købekraft, nemlig kun én af de måder, hvorpå ligebehandlingsprincippet kan sikres. Dette princip overholdes i lige så høj grad inden for rammerne af en ordning, hvorefter pensionister med samme bidragsindbetaling oppebærer samme nominelle pension, hvilket i øvrigt, som anført af Kommissionen, generelt er tilfældet efter de gældende pensionsordninger i medlemsstaterne og i andre internationale organisationer.
Eftersom den endelige pensionsordning, der følger af den nye vedtægt, for så vidt som den ikke længere forfølger det formål, der består i at sikre en vis lighed i købekraft mellem pensionisterne uanset deres bopæl, derfor er i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet, kan overgangsordningen, der blot foregriber princippet om et »enkelt« pensionsbeløb til fordel for de pensionister, for hvilke dette princip er gunstigt, ikke udgøre forskelsbehandling.
Det må således konstateres, at det var med rette, at Retten fastslog, at appellantens argument om, at der foreligger forskelsbehandling i forhold til pensionister bosat i en af de »mindre dyre« medlemsstater som følge af, at der ved overgangsordningen indføres en justeringskoefficient på mindst 100%, var ugrundet. Under disse omstændigheder er det ikke længere fornødent, at Domstolen tager stilling til indsigelsen om, at dette argument må afvises som følge af, at appellanten ikke har søgsmålsinteresse.
Det følger af det ovenstående, at dette led af anbringendet vedrørende en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og af begrebet søgsmålsinteresse må forkastes.
3. Rettens bedømmelse af det tredje argument vedrørende forskelsbehandling i forhold til pensionister bosat i Belgien.
a) Parternes argumenter
Appellanten har i denne forbindelse gjort gældende, at den nye pensionsordning i modsætning til det af Retten fastslåede indebærer en tilknytning til leveomkostningerne i Bruxelles. Det præciseres således i artikel 3 i bilag XI til den nye vedtægt, at tilpasningen af vederlagene og af pensionerne hviler på en række elementer, der er anført i bilagets artikel 1, hvorunder indgår udviklingen i leveomkostningerne i Bruxelles (internationalt indeks for Bruxelles). Den omstændighed, at der som bestemt i artikel 3, stk. 5, i bilag XI til den nye vedtægt ikke fastsættes nogen justeringskoefficient for Belgien, betyder, at pensionerne de facto beregnes efter en justeringskoefficient på 100%. Indkomsten for pensionister bosat i Belgien fastsættes følgelig udelukkende under hensyntagen til leveomkostningerne i hovedstaden Bruxelles.
Appellanten har yderligere kritiseret grunde, der er anført i den appellerede doms præmis 124, hvorefter »lovligheden af en fællesskabsretsakt […] imidlertid ikke [kan] afhænge af den måde, hvorpå denne retsakt anvendes i praksis«, og i præmis 125, hvor der henvises til retspraksis, hvorefter overholdelsen af ligebehandlingsprincippet under alle omstændigheder skal forenes med overholdelsen af legalitetsprincippet, hvorefter ingen til egen fordel kan påberåbe sig en ulovlighed, der er begået til fordel for andre. Appellanten har i denne forbindelse gjort gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, af princippet om parternes ligestilling for Fællesskabets retsinstanser, princippet om retten til forsvar samt af den begrundelsespligt, der påhviler Fællesskabets retsinstanser og institutionerne.
Kommissionen og Rådet har henvist til ordlyden af artikel 1, stk. 3, litra a), og artikel 3, stk. 5, andet afsnit, litra b), i vedtægtens bilag XI, idet de har fremhævet, at den første af disse artikler bestemmer, at Eurostat beregner købekraftspariteterne, »idet Belgien anvendes som reference«. Den nye ordning indeholder således ingen tilknytning til leveomkostningerne i Bruxelles. Den praktiske anvendelse af overgangsordningen er en følge af Rådets gennemførelsesforordninger, som Eurostat blot iværksætter. Appellanten har afskåret sig fra at anfægte disse gennemførelsesforordninger, da han kun har påstået, at forordning nr. 723/2004 er ugyldig.
b) Domstolens bemærkninger
Som anført ovenfor i denne doms præmis 68 og 69 samt i den appellerede doms præmis 136 indebærer indførelsen af en justeringskoefficient på mindst 100% ikke en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet. Under disse omstændigheder må det konstateres, at den retlige eller faktiske anvendelse af en justeringskoefficient på 100% på pensionister bosat i Belgien ikke kan udgøre en sådan tilsidesættelse.
Selv hvis det antages, at leveomkostningerne i Belgien beregnet efter »landemetoden« var lavere end dem, der tages i betragtning ved beregningen af grundlønnen med det resultat, at man under anvendelse af selve logikken i den tidligere pensionsordning skulle have fastsat en justeringskoefficient under 100%, udgør den omstændighed, at pensionister bosat i Belgien i lighed med resten af de pensionister, der bor i »mindre dyre« medlemsstater som omhandlet i denne doms præmis 69, har ret til grundpensionens fulde beløb og således til en købekraft, der er større end appellantens, nemlig ikke forskelsbehandling henset til overgangsordningen.
Det følger af det ovenstående, at selv hvis begrundelsen i den appellerede dom, bl.a. i dennes præmis 124 og 125, skulle være behæftet med en retlig fejl, således som appellanten har hævdet, ville en konstatering af en sådan fejl ikke kunne medføre en ophævelse af dommen, da appellantens argument om, at der foreligger forskelsbehandling i forhold til pensionister bosat i Belgien, under alle omstændigheder må forkastes af de grunde, der er anført i nærværende doms præmis 74 og 75, hvilke grunde Retten desuden også har redegjort for i den appellerede dom.
Under disse omstændigheder skal dette led af anbringendet vedrørende en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, af princippet om parternes ligestilling for Fællesskabets retsinstanser, princippet om retten til forsvar samt af den begrundelsespligt, der påhviler Fællesskabets retsinstanser og institutionerne, forkastes.
Da ingen af leddene i det eneste anbringende, som appellanten har fremsat til støtte for sin appel, er begrundede, skal appellen indgivet af Franco Campoli forkastes.
V —

Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 122, stk. 1, træffer Domstolen afgørelse om sagens omkostninger, såfremt appellen forkastes.
I medfør af procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i henhold til dets artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 3, kan Domstolen fordele sagens omkostninger eller bestemme, at hver part skal bære sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter, eller hvor der foreligger ganske særlige grunde. Begge parter har delvist tabt sagen, og hver part bør derfor pålægges at bære sine egne omkostninger.
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 4, der ligeledes finder anvendelse i henhold til dets artikel 118, bærer institutioner, der er indtrådt i en sag, deres egne omkostninger. Rådet, der har interveneret i sagen, bærer derfor sine egne omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Anden Afdeling):

1)
Appellen og kontraappellen forkastes.

2)
Franco Campoli, Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber og Rådet for Den Europæiske Union bærer deres egne omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.