CELEX: 62002CJ0010
Arstide vaba liikumine
Direktiivid 86/457/EMÜ ja 93/16/EMÜ
Diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide tunnustamine
Liikmesriikide kohustus seada oma siseriiklike sotsiaalkindlustussüsteemide raames üldarstina praktiseerimise tingimuseks vastava tunnistuse omamine
Omandatud õigused
Enne 1. jaanuari 1995 omandatud praktiseerimisõiguse võrdsustamine vastava koolituse läbimise tunnistusega
Teatud piirkonnas vabade ametikohtade täitmiseks üldarstide nimekirja koostamine lähtudes kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide omamisest

Eelotsusetaotlused puudutavad nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/16/EMÜ arstide vaba liikumise hõlbustamise ning
nende diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide vastastikuse tunnustamise kohta (EÜT L 165,
lk 1), viimati muudetud komisjoni 21. mai 1999. aasta direktiiviga 1999/46/EÜ (EÜT L 139, lk 25; edaspidi „direktiiv 93/16”)
artikli 36 lõike 2, mis asendas nõukogu 15. septembri 1986. aasta direktiivi 86/457/EMÜ üldarsti erikoolituse kohta (EÜT L
267, lk 26) artikli 7 lõike 2, tõlgendamist.
Need kaks taotlust on esitatud rea vastandlike kohtuasjade raames, ühelt poolt kohtuasjades G. Berardi jt ning L. Vaira jt
versus
Azienda Unità Sanitaria Locale BA/4 jt (C‑11/02), teiselt poolt kohtuasjades A. Fascicolo jt ning E. De Benedictis jt
versus
Regione Puglia jt (C‑10/02), mille esemeks on selle maakonna erinevate ametiasutuste poolt vastavalt aastaks 1998 ja aastaks
1999 vastu võetud otsused, mis puudutavad siseriiklikus sotsiaalkindlustussüsteemis üldarstide ametikohtade täitmist tööjõupuudusega
maakondades.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Direktiiv 93/16 kodifitseerib arstide kvalifikatsiooni puudutavad erinevad direktiivid, sealhulgas direktiivi 86/457.
Direktiivi 93/16 artikli 2 kohaselt tunnustab liikmesriik sama direktiivi artiklis 3 loetletud diplomeid, tunnistusi ja muid
kvalifikatsiooni tõendavaid dokumente, mis on liikmesriikide kodanikele kõnealuse direktiivi artikli 23 kohaselt välja antud
teises liikmesriigis, nii et need dokumendid annavad liikmesriigi territooriumil samad õigused tegevuse alustamiseks ja tegutsemiseks
arstina kui liikmesriigi enda väljaantud dokumendid.
Direktiivi 93/16 artikli 9 lõikes 1 on sätestatud üldreegel, mille kohaselt tunnistavad kõik liikmesriigid nende liikmesriikide
kodanike puhul, kelle meditsiinialased diplomid, tunnistused ja muud kvalifikatsiooni tõendavad dokumendid ei vasta kõikidele
sama direktiivi artiklis 23 sätestatud koolituse miinimumnõuetele, piisava tõendina meditsiinialaseid diplomeid, tunnistusi
ja muid kvalifikatsiooni tõendavaid dokumente, mille need liikmesriigid on välja andnud koolituse suhtes, mis on alanud enne
kõnealuses artikli 9 lõikes 1 nimetatud kuupäevi, ja millega kaasneb tunnistus selle kohta, et kõnealused kodanikud on nimetatud
tegevusalal tulemuslikult ja seadusekohaselt tegutsenud vähemalt kolmel järjestikusel aastal tunnistuse väljaandmisele eelnenud
viie aasta jooksul.
Direktiivi 93/16 artiklis 30 on sätestatud, et iga liikmesriik, kes rakendab oma territooriumil täielikku koolitust, kehtestades
sama direktiivi artikli 23 kohaselt nõuded arstina tegutsemist alustada või tegutseda soovivale isikule, on kohustatud kehtestama
üldarsti erikoolituse, mis vastab vähemalt sama rangetele nõuetele kui need, mis on sätestatud kõnealuse direktiivi artiklites
31 ja 32, selliselt, et kursuse lõpetamisel antavad esimesed diplomid, tunnistused või muud kvalifikatsiooni tõendavad dokumendid
antakse välja hiljemalt 1. jaanuaril 1990.
Direktiivi 93/16 artikli 36 lõike 1 esimene lõik, st säte, mis asendas direktiivi 86/457 artikli 7 lõike 1, on sõnastatud
järgmiselt:
„Alates 1. jaanuarist 1995 seavad liikmesriigid oma siseriiklike sotsiaalkindlustussüsteemide raames üldarstina praktiseerimise
tingimuseks artiklis 30 sätestatud diplomi, tunnistuse või muu kvalifikatsiooni tõendava dokumendi omamise, kui liikmesriigi
poolt tunnustatud omandatud õigustest ei tulene teisiti.”
Osundatud artikli 36 lõige 2, mis asendas direktiivi 86/457 artikli 7 lõike 2, on sõnastatud järgmiselt:
„Iga liikmesriik täpsustab omandatud õigusi, mida ta tunnustab. Ta tunnustab siiski nende arstide õigust praktiseerida oma
siseriikliku sotsiaalkindlustusskeemi alusel ilma artiklis 30 nimetatud diplomi, tunnistuse või muu kvalifikatsiooni tõendava
dokumendita üldarstina, kellel on selline õigus 31. detsembril 1994 artiklite 1–20 kohaselt ja kes asuvad kõnealusel kuupäeval
selle liikmesriigi territooriumil artikli 2 või artikli 9 lõike 1 kohaselt.”

Siseriiklikud õigusnormid
Direktiiv 86/457 võeti Itaalia siseriiklikku õigusesse üle 8. augusti 1991. aasta seadusandliku dekreediga nr 256 (
Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana
; edaspidi
GURI
nr 191, 16.8.1991; edaspidi „seadusandlik dekreet nr 256/91”). Selle artikli 2 esimeses lõigus on sätestatud üldreegel, mille
kohaselt alates 1. jaanuarist 1995 on siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemi raames üldarstina praktiseerimise tingimuseks
üldarsti erikoolituse läbimise tunnistuse omamine.
Seadusandliku dekreedi nr 256/91 artikli 6 kohaselt on üldarstina praktiseerimise õigus siiski ka arstidel, kellel 31. detsembril
1994 on siseriiklikus sotsiaalkindlustussüsteemis õigus praktiseerida üldarstina, st praktiseerimisõigus, mis on võrdsustatud
nimetatud tunnistuse omamisega (edaspidi „võrdsustatud praktiseerimisõigus”).
30. detsembri 1992. aasta seadusandliku dekreedi nr 502 (
GURI
nr 305, 30.12.1992), muudetud 7. detsembri 1993. aasta seadusandliku dekreediga nr 517 (
GURI
nr 293, 15.12.1993), artikli 8 lõike 1 kohaselt reguleerivad Itaalia territooriumil siseriiklikus sotsiaalkindlustussüsteemis
üldarstina praktiseerimist siseriiklikud kollektiivlepingud, mis vaadatakse üle iga kolme aasta tagant.
Põhikohtuasjas käsitletavate faktide toimumise ajal kehtinud siseriiklik kollektiivleping (edaspidi „kollektiivleping”) jõustus
vabariigi presidendi 22. juuli 1996. aasta dekreedi nr 484 alusel (
GURI
nr 220, 19.9.1996, lk 1). See leping näeb ette, et:
–        vabade ametikohtade täitmise menetlus algab maakondade kaupa ühtse maakondliku nimekirja avaldamisega, milles arstid on jaotatud
klassidesse kõnealuse lepingu artikli 3 alusel arvestatud punktisüsteemi järgi (lepingu artikkel 2);
–        nimekirjade koostamise ja arstide klassidesse jaotamise tarbeks on üldarsti koolituse läbimise tunnistusele ja akadeemilisele
kraadile omistatud 12 punkti. Lisaks antakse 0,20 punkti iga kuu eest esimese etapi arstiabi osutava arstina praktiseerimisel.
Üldarsti teatud erilise tegevuse eest võib omandada lisapunkte (kollektiivlepingu artikli 3 lõige 1).
Piirkondades, kus esmaabi ja vältimatu arstiabiga seotud ametikohtade täitmisel esineb tööjõupuudus, näeb kollektiivleping
ühtlasi ette, et:
–        Aziende Sanitarie Locali (kohalikud avalik-õiguslikud tervishoiuasutused) reserveerivad 20–40% ametikohtadest seadusandliku
dekreedi nr 256/91 artiklis 2 nimetatud üldarsti koolituse läbimise tunnistust omavatele arstidele ja vastavalt 60–80% võrdsustatud
praktiseerimisõigust omavatele arstidele (kollektiivlepingu artikli 3 lõige 6). Juhul kui kõnealust lepingut õigel ajal ei
ajakohastata, on järgmisel aastal mõlema kategooria arstidele ette nähtud eraldada 50% vabadest ametikohtadest (nimetatud
lepingu lõppsäte nr 5);
–        vabade ametikohtade loetelu asutuste kaupa koostatakse arvestades kokku punktid, mis kandidaat on saanud seadusandliku dekreedi
nr 256/91 artiklis 2 nimetatud maakondliku nimekirja alusel, antud maakonnas elamise eest ettenähtud punktid ja punktid, mis
antakse selle eest, et kandidaadi elukoht asub tööjõupuudusega piirkonnas (kollektiivlepingu artikli 20 lõige 6).
Regione Puglia (Apuulia maakond) otsustas maakondliku nõukogu 29. aprilli 1998. aasta otsusega nr 1245 (
BURP
nr 46, 15.5.1998), et aastal 1998 antakse tööjõupuudusega piirkondade tarbeks mõeldud ja taotlusteta jäänud ametikohtadest
40% üldarsti koolituse läbimise tunnistust omavatele arstidele ja 60% võrdsustatud praktiseerimisõigusega arstidele. Aastal
1999 muudetakse nende kahe kategooria arstidele reserveeritud ametikohtade protsenti selliselt, et mõlemad kategooriad saavad
50% ametikohtadest.

Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
Vaidlused põhikohtuasjades on tekkinud seetõttu, et ametikohtade täitmisel tööjõupuudusega piirkondades on mõned arstid, kes
omasid seadusandliku dekreedi nr 256/91 artiklis 2 nimetatud üldarsti erikoolituse läbimise tunnistust, ja lisaks sellele
31. detsembril 1994 õigust praktiseerida siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemi raames, proovisid kandideerida nii ametikohtadele,
mis olid reserveeritud nimetatud tunnistust omavatele arstidele, kui ka võrdsustatud praktiseerimisõigusega arstidele mõeldud
ametikohtadele. Kõnealused arstid püüdsid ära kasutada need 12 punkti, mis antakse nimetatud tunnistuse omanikele, isegi siis,
kui nad konkureerisid võrdsustatud praktiseerimisõigusega arstidele mõeldud ametikohtadele.
Esialgu otsustas Regione Puglia, et kuigi arstid, kellel oli ühtaegu üldarsti erikoolituse läbimise tunnistus ja õigus 31. detsembril
1994 praktiseerida siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemi raames, võivad kandideerida mõlema kvoodi piires, ei ole neil siiski
õigust kasutada nimetatud tunnistuse omamise eest antavat 12 punkti, kui nad konkureerisid ametikohtade kvoodi piires, mis
oli reserveeritud võrdsustatud praktiseerimisõigust omavatele arstidele. Sellega andis ta kohalikele avalik-õiguslikele tervishoiuasutustele
korralduse 1998. aasta menetluste raames võtta ära need 12 punkti, mis kõnealustele arstidele varem olid antud.
Nimetatud asutused tegutsesid kooskõlas Regione Puglia juhistega ja keeldusid võrdsustatud praktiseerimisõigusega arstidele
mõeldud kvoodi osas ülalnimetatud kahte kvalifikatsioonitunnust omavatele kandidaatidele andmast tunnistuse omanikule ette
nähtud 12 punkti.
G. Berardi jt ning L. Vaira jt esitasid Tribunale amministrativo regionale per la Puglia’le kaebused mõnede ülalnimetatud
asutuste, nende hulgas Azienda Unità Sanitaria Locale BA/4, otsuste peale, väites, et need otsused on ebaseaduslikud, kuna
nad on vastu võetud kollektiivlepingu artikleid 2, 3 ja 20 vääralt kohaldades.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtult taotleti otsust Regione Puglia seisukohtade seaduslikkuse küsimuses ja esmalt leidis kohus,
et kahte kvalifikatsioonitunnust omavatel arstidel oli õigus konkureerida kõigile reserveeritud ametikohtadele, kuid neile
ei anta koolituse läbimise tunnistuse omamise eest 12 punkti, kui nad konkureerivad võrdsustatud praktiseerimisõigusega arstidele
mõeldud ametikohtadele.
Vahepeal leidis Consiglio di Stato (Itaalia) 15. märtsi 2000. aasta otsuses nr 1407 (edaspidi „Consiglio di Stato otsus”)
ühe teise maakonna halduskohtu otsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse asjas, et arstid, kes määratakse ametisse tööjõupuudusega
piirkondades ametikohtade täitmiseks, tuleb valida ühtsest maakondlikust nimekirjast, kuigi kõnealuste ametikohtade täitmiseks
on ette nähtud kaks eri kvooti vastavalt üldarsti koolituse läbimise tunnistust omavatele arstidele ja võrdsustatud praktiseerimisõigust
omavatele arstidele, ning lisaks võivad esimesena nimetatud kategooriasse kuuluvad arstid, kellel oli ühtlasi õigus 31. detsembril
1994 praktiseerida arstina siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemi raames, konkureerida ametikohtadele mõlema kvoodi piires
selliselt, et neil juhtudel antakse neile kõik kollektiivlepingu artikli 3 lõikes 1 ette nähtud 12 punkti, kuna kehtivad õigusaktid
ei näe ette õiguste diferentseerimist selles osas.
Kui Regione Puglia sellest otsusest teada sai, otsustas ta muuta oma varasemat seisukohta ja enam mitte keelduda üldarsti
koolituse läbimise tunnistuse omanikele antava 12 punkti arvessevõtmisest 1999. aasta menetlustes. Nimetatud maakonna avalik-õiguslikud
tervishoiuasutused võtsid seega täitmiseks uue juhise arstide ametikohtade täitmisel tööjõupuudusega piirkondades. 1998. aasta
menetlus jäi siiski muutmata.
Arstid A. Fascicolo jt ning E. De Benedictis jt, kes omasid ainult võrdsustatud praktiseerimisõigust, pöördusid omakorda eelotsusetaotluse
esitanud kohtusse kaebusega Regione Puglia heakskiidetud uue seisukoha ja selle alusel kohalike avalik-õiguslike tervishoiuasutuste
võetud meetmete peale. Nad rõhutavad, et kui enne 1. jaanuari 1995 kvalifikatsiooni omandanud arstid, kes omavad üldarsti
erikoolituse läbimise tunnistust, osalevad arsti ametikohtade jagamisel kahe kvoodi raames ning lisaks kasutavad ka nimetatud
tunnistuse omamise eest ette nähtud punkte, muudab see täiesti tühiseks võimaluse kohaldada direktiividega 86/457 ja 93/16
kehtestatud võrdsustamise põhimõtet.
Talle lahendamiseks esitatud kohtuvaidluste kahe rühma osas jagab eelotsusetaotluse esitanud kohus Consiglio di Stato seisukohta,
mille kohaselt üldarsti koolituse tunnistust omavad arstid võivad kandideerida kõigile tööjõupuudusega piirkondade jaoks reserveeritud
ametikohtadele. Siiski ei nõustu ta Consiglio di Stato seisukohaga selles osas, mis puudutab neile arstidele 12 punkti andmist,
kui nad konkureerivad võrdsustatud praktiseerimisõigust omavate arstide jaoks reserveeritud ametikohtade kvoodi raames. Selles
küsimuses ta leiab, et Consiglio di Stato otsus tundub olevat vastuolus asjaoluga, et ühenduse seadusandja on direktiivides
86/457 ja 93/16 pidanud vajalikuks kaitsta nende arstide üldarstina praktiseerimise õigust, kellel ei ole üldarsti diplomit,
tunnistust ega muud üldarsti kvalifikatsiooni tõendavat dokumenti, kuid kes on selle õiguse omandanud ja kasutasid seda 31. detsembril
1994, ning sellega on seadusandja välistanud võimaluse teha hierarhilist vahet nende kahe arstidekategooria vahel.
Neil asjaoludel otsustas Tribunale amministrativo regionale per la Puglia menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule kolm
eelotsuse küsimust, mis mõlemas eelotsusetaotluse otsuses on sõnastatud identselt:
„1.      Kas kuni 31. detsembrini 1994 omandatud praktiseerimisõigust tuleb direktiivi 86/457/EMÜ artikli 7 lõike 2 ja direktiivi 93/16/EMÜ
artikli 36 lõike 2 alusel pidada üldarstina praktiseerimise suhtes võrdseks üldarsti erikoolituse läbimise tunnistuse omandamisega?
2.      Kas ühenduse osutatud sätete alusel on liikmesriikidel lubatud üldarsti koolituse läbimise tunnistuse omandamise korral võimaldada
alates 1. jaanuarist 1995 arstidele, kes ühtlasi omavad kuni 31. detsembrini 1994 omandatud praktiseerimisõigust, soodustusi,
millega neile on reserveeritud suuremal hulgal ametikohti kui arstidele, kes omavad vaid üht nendest kvalifikatsioonitunnustest?
3.      Kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav, kas siis omandatud õiguste kaitset arvestades on liikmesriikidel lubatud ülalnimetatud
tingimuse alusel kohelda kõnealuseid arste veelgi soodsamalt, andes neile kõikidel juhtudel teatud arvu lisapunkte üldarsti
koolituse läbimise tunnistuse omandamise eest?”
Euroopa Kohtu presidendi 12. veebruari 2002. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑10/02 ja C‑11/02 kirjalikuks ja suuliseks
menetlemiseks ning kohtuotsuse tegemiseks.

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
Esimese küsimusega on eelotsusetaotluse esitanud kohus pärinud, kas enne 1. jaanuari 1995 omandatud õigust praktiseerida oma
siseriikliku sotsiaalkindlustusskeemi alusel üldarstina tuleb direktiivi 93/16 artikli 36 lõike 2 alusel pidada selle tegevuse
suhtes võrdseks üldarsti erikoolituse läbimise tunnistuse omandamisega.
Vaidlust ei ole selles, et üldarstina praktiseerimise minimaalseks eeltingimuseks on eelmises punktis nimetatud kahest kvalifikatsioonitunnusest
vähemalt ühe või teise omamine. Eelotsusetaotluse otsustest nähtub, et selle küsimuse eesmärk on välja selgitada, kas siseriiklik
kord, mida käesolevas asjas kohaldatakse siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemi raames arstide ametikohtade täitmiseks, on
kooskõlas ülalnimetatud artikli 36 lõikega 2, kui arvestada asjaolu, et selle korra kohaselt ei ole üldarsti erikoolituse
läbimise tunnistust omavatele kandidaatidele ja üksnes võrdsustatud praktiseerimisõigust omavatele kandidaatidele tagatud
võrdseid võimalusi kõnealuste ametikohtade täitmisel.
Esmalt tuleb tõdeda, et direktiivi 93/16 artiklite 30–41 eesmärk on ühtlustada üldarsti kvalifikatsiooni tõendavate diplomite,
tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide väljaandmise miinimumnõuded, et lihtsustada arstide vaba liikumist
(vt selle direktiivi kahekümnes kuni kahekümne kolmas põhjendus). Kooskõlas selle eesmärgiga nõuab direktiivi artikli 36 lõike
1 esimene lõik, et siseriiklike sotsiaalkindlustussüsteemide raames üldarstina praktiseerimise tingimuseks oleks seatud diplomi,
tunnistuse või muu kvalifikatsiooni tõendava dokumendi omamine, kui liikmesriigi poolt tunnustatud omandatud õigustest ei
tulene teisiti.
Seoses sellega täpsustab direktiivi 93/16 artikli 36 lõige 2, et „[i]ga liikmesriik täpsustab omandatud õigusi, mida ta tunnustab.
Ta tunnustab siiski nende arstide õigust praktiseerida oma siseriikliku sotsiaalkindlustusskeemi alusel üldarstina […], kellel
on selline õigus 31. detsembril 1994 artiklite 1–20 kohaselt ja kes asuvad kõnealusel kuupäeval selle liikmesriigid territooriumil
artikli 2 või artikli 9 lõike 1 kohaselt.”
Kõnealune säte tunnustab iga liikmesriigi kaalutlusõigust omandatud õiguste määratlemisel, seades üheainsa tingimuse, mille
kohaselt tuleb kõigil liikmesriikidel tunnustada nende arstide omandatud õigusi, kellel ei ole üldarsti diplomit, kuid kellele
teises liikmesriigis välja antud diplomeid, tunnistusi või muid kvalifikatsiooni tõendavaid dokumente on enne 1. jaanuari
1995 selles liikmesriigis tunnustatud ja kes enne seda tähtaega on omandanud õiguse praktiseerida üldarstina siseriiklikus
sotsiaalkindlustussüsteemis (vt 16. oktoobri 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑69/96–C‑79/96: Garofalo jt, EKL 1997,
lk I-5603, punktid 29 ja 30).
Esimesele küsimusele vastamiseks tuleb esmalt tõdeda, et direktiivi 93/16 artikli 36 lõike 2 sõnastus otseselt ei nõua, et
liikmesriigid tunnustaksid omandatud õigusi ja üldarsti erikoolituse läbimise tunnistuse omandamist samaväärsena. Kõnealuses
sättes ette nähtud miinimumnõue puudutab arstide kategooriat, kelle omandatud õigusi tuleb tunnustada, kuid ei täpsusta, millise
ulatusega kaitse peab liikmesriik kõnealuste õiguste osas tagama.
Teiseks on selle nõude eesmärk vältida olukorda, kus arstid, kes on kasutanud ühenduse direktiividega tagatud asutamisvabadust
ja enne 1. jaanuari 1995 omandanud õiguse üldarstina praktiseerida vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemi raames,
kaotaksid selle õiguse seetõttu, et neil ei ole uusi diplomeid, tunnistusi või muid kvalifikatsiooni tõendavaid dokumente,
mida nõuab direktiiv 93/16 (vt eespool viidatud Garofalo jt kohtuotsus, punkt 31).
Seega piisab tõdemusest, et isegi kui kõnealune nõue võib piiriülese aspekti olemasolul nõuda omandatud õiguste ulatuslikumat
kaitset, siis käesolevas asjas, nagu kohtuistungil kinnitust leidis, puudutavad siseriikliku kohtu menetluses olevad asjad
ainult siseriiklikke olukordi.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et ainuüksi fakt, et tööjõupuudusega piirkondades arsti ametikohtade täitmist reguleeriva siseriikliku
korra eripära tõttu ei olnud ühelt poolt üldarsti erikoolituse läbimise tunnistuse omanikel ja teiselt poolt võrdsustatud
praktiseerimisõigusega arstidel võrdseid võimalusi nimetatud ametikohtade täitmisel, ei riku direktiivi 93/16 artikli 36 lõiget
2.
Eeltoodut arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 93/16 artikli 36 lõige 2 ei pane liikmesriikidele kohustust
üldarsti ametikohtade täitmisel tunnustada siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemi raames enne 1. jaanuari 1995 omandatud
üldarstina praktiseerimise õigust võrdväärselt üldarsti erikoolituse läbimise tunnistuse omandamisega.

Teine ja kolmas küsimus
Teise ja kolmanda küsimusega, mida tuleb uurida koos, pärib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas direktiivi 93/16
artikli 36 lõikega 2 on vastuolus see, et liikmesriigid annavad arstidele, kellel on ühtaegu üldarsti koolituse läbimise tunnistus
ja siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemi raames kuni 31. detsembrini 1994 omandatud üldarstina praktiseerimise õigus:
–        suuremal hulgal ametikohti kui arstidele, kellel on ainult kas nimetatud tunnistus või omandatud praktiseerimisõigus, lubades
neil üheaegselt konkureerida mõlema kategooria jaoks reserveeritud ametikohtadele;
–        veelgi soodsama kohtlemise, lubades neil kandideerimisel kuni 31. detsembrini 1994 praktiseerimisõiguse omandanud arstidele
reserveeritud ametikohtadele kasutada lisapunkte, mis antakse ülalnimetatud tunnistuse omandamise eest.
G. Berardi jt ning L. Vaira jt hinnangul ei ole ametikohtade täitmise kord vastuolus direktiivi 93/16 artikli 36 lõikes 2
sätestatud kohustusega, mille kohaselt tuleb üldarstina praktiseerimise õigus tagada teistest liikmesriikidest pärit arstidele,
kes on vastuvõtvasse liikmesriiki elama asunud ja omandanud seal enne 1. jaanuari 1995 üldarstina praktiseerimise õiguse.
Lisaks väidavad nimetatud hagejad, et „topeltkvalifikatsiooniga” kandidaatidele suurema ametikohtade kvoodi reserveerimine
on seaduslik. Nimetatud tunnistuse saamiseks tehtud jõupingutused õigustavad sellele suurema väärtuse omistamist kui sama
kestusega arstipraksisele. Lisaks sellele, kui tunnistuse omandamise eest 12 lisapunkti ei antaks, oleksid tunnistuse omanikud
seatud ebasoodsamasse seisu võrreldes nendega, kes nõutud kaheaastase koolituse läbimise asemel tegelesid arstipraksisega
ja kogusid sellega lisapunkte töökogemuse eest.
Selles osas leiab ka Euroopa Ühenduste Komisjon, et kui arvestada liikmesriikide kaalutlusõigust omandatud õiguste määratlemisel,
jäävad direktiivi 93/16 rakendusalast väljapoole ainult enne 1. jaanuari 1995 omandatud praktiseerimisõigust omavate arstide
sotsiaalkindlustussüsteemis ametikohtade täitmise avalikel konkurssidel osalemise üksikasjaline kord, neile reserveeritud
võimalikud kvoodid ja neile konkursi käigus antud punktid.
Seevastu leiavad E. De Benedictis jt, et alates 1. jaanuarist 1995 ei ole liikmesriikidel lubatud pakkuda arstidele, kes omavad
üldarsti koolituse läbimise tunnistust ja ühtlasi on kuni 31. detsembrini 1994 omandanud üldarstina praktiseerimise õiguse,
sooduskorda, mida iseloomustab neile reserveeritud ametikohtade suurem hulk võrreldes isikutega, kes omavad ainult üht neist
pädevustunnustest.
Nagu käesoleva otsuse punktis 30 sedastatud, on direktiivi 93/16 artikli 36 lõikega 2 liikmesriikidele omandatud õiguste määratlemisel
antud pädevus piiratud üheainsa tingimusega, mis puudutab ainult neid arste, kes on kasutanud vaba liikumise õigust ja omandanud
õiguse praktiseerida üldarstina vastuvõtva liikmesriigi siseriiklikus sotsiaalkindlustussüsteemis. Kooskõlas ühenduse seadusandja
seatud eesmärgiga (vt käesoleva otsuse punkt 28), ei saa see tingimus seega puudutada juhtumeid, kus puudub piiriülene aspekt.
Järelikult sellistes puhtalt siseriiklikes olukordades, nagu käesoleval juhul põhikohtuasjas, jääb liikmesriigile õigus vabalt
määratleda omandatud õiguste ulatus.
Selles osas vastab tõele, et kui siseriiklikud õigustused ametikohtade kahe eraldatud kvoodi loomiseks – üks üldarsti koolituse
läbimise tunnistuse omanikele ja teine võrdsustatud praktiseerimisõiguse omanikele – seisneksid soovis kaitsta viimati nimetatud
kategooria arstide omandatud õigusi, siis kui lubada ühe kategooria arstidel kandideerida üheaegselt kahe ametikohtade kvoodi
raames, on selle tagajärjeks võrdsustatud praktiseerimisõiguse omanikele pakutava kaitse ulatuse vähenemine. Selline regulatsioon
ei saa iseenesest rikkuda direktiivi 93/16 artikli 36 lõiget 2, sest see säte jätab puhtalt siseriiklikes olukordades liikmesriikidele
võimaluse omandatud õiguste vabaks määratlemiseks.
Lisaks tuleb täpsustada, et direktiivi 93/16 artikli 36 lõiget 2 ei riku ka üldarsti koolituse läbimise tunnistuse omandamise
eest lisapunktide andmine arstidele, kes konkureerivad ametikohtadele, mis on reserveeritud neile, kes on siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemi
raames kuni 31. detsembrini 1994 omandanud üldarstina praktiseerimise õiguse.
Eeltoodut arvestades tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 93/16 artikli 36 lõikega 2 ei ole vastuolus
see, et liikmesriigid annavad arstidele, kes omavad ühtaegu üldarsti koolituse läbimise tunnistust ja siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemi
raames kuni 31. detsembrini 1994 omandatud üldarstina praktiseerimise õigust:
–        suuremal hulgal ametikohti kui arstidele, kellel on ainult kas nimetatud tunnistus või omandatud praktiseerimisõigus, lubades
neil ühel ajal konkureerida mõlema kategooria jaoks reserveeritud ametikohtadele;
–        veelgi soodsama kohtlemise, lubades neil kandideerimisel kuni 31. detsembrini 1994 praktiseerimisõiguse omandanud arstidele
reserveeritud ametikohtadele kasutada lisapunkte, mis antakse ülalnimetatud tunnistuse omandamise eest.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/16/EMÜ arstide vaba liikumise hõlbustamise ning nende diplomite, tunnistuste
ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide vastastikuse tunnustamise kohta artikli 36 lõige 2 ei pane liikmesriikidele
kohustust üldarsti ametikohtade täitmisel tunnustada siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemi raames enne 1. jaanuari 1995
omandatud üldarstina praktiseerimise õigust võrdväärselt üldarsti erikoolituse läbimise tunnistuse omandamisega.
2.
Direktiivi 93/16 artikli 36 lõikega 2 ei ole vastuolus see, et liikmesriigid annavad arstidele, kes omavad ühtaegu üldarsti
koolituse läbimise tunnistust ja siseriikliku sotsiaalkindlustussüsteemi raames kuni 31. detsembrini 1994 omandatud üldarstina
praktiseerimise õigust:
–
suuremal hulgal ametikohti kui arstidele, kellel on ainult kas nimetatud tunnistus või omandatud praktiseerimisõigus, lubades
neil ühel ajal konkureerida mõlema kategooria jaoks reserveeritud ametikohtadele;
–
veelgi soodsama kohtlemise, lubades neil kandideerimisel kuni 31. detsembrini 1994 praktiseerimisõiguse omandanud arstidele
reserveeritud ametikohtadele kasutada lisapunkte, mis antakse ülalnimetatud tunnistuse omandamise eest.
Allkirjad.
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.