CELEX: 62002TJ0022
Konkurencija
Karteliai vitaminų sektoriuje
Komisijos sprendimas, konstatuojantis pasibaigusį pažeidimą ir neskiriantis baudų
Reglamentas (EEB) Nr. 2988/74
Komisijos teisės skirti baudas ar sankcijas senatis
Teisinio tikrumo principas
Nekaltumo prezumpcija
Teisėtas interesas konstatuoti pažeidimus

Masterfoods ir HB
, (C‑344/98, Rink. p. I‑11369, 49–52 punktai). Jos pastebi, kad pati atsakovė savo atsiliepimuose į ieškinius sutinka, nors
aiškiai to ir nepareikšdama, su tokia galimybe, nes  atsakydama į antrą ieškinio pagrindą ji pamini „interesą leisti nukentėjusioms
šalims kreiptis į nacionalinius civilinius teismus“ kaip teisėtą interesą, leidžiantį jai priimti pažeidimą konstatuojantį
sprendimą (žr. toliau esantį 122 punktą).
32     Ieškovės priduria, kad Reglamento Nr. 2988/74 taikymas pažeidimą konstatuojantiems sprendimams taip pat nepaneigia teisės
akto priėmimo aplinkybės. Jos nurodo, kad sąvokos „sankcija“ vartojimas šio reglamento 1 straipsnyje nėra paaiškinamas, kaip
tai tvirtina atsakovė, būtinybe kitaip pavadintoms piniginėms sankcijoms taikyti tokią pačią senaties tvarką. Iš tikrųjų sąvoka
„vienkartinės baudos“ taip pat aiškiai apima piniginę sankciją, kurią numato 1960 m. birželio 27 d. Tarybos reglamentas Nr. 11
dėl transporto įkainių ir sąlygų diskriminavimo panaikinimo, įgyvendinant Europos ekonominės bendrijos steigimo sutarties
79 straipsnio 3 dalį (OL 52, 1960, p. 1121).
33     Savo triplike atsakovė ginčija argumentą, kurią ieškovės grindžia minėtu sprendimu
GVL prieš Komisiją
, be kita ko, pažymėdama, kad šiame sprendime Teisingumo Teismas nepaskelbė, jog implicitinė teisė priimti pažeidimus konstatuojančius
sprendimus tiesiogiai išplaukia iš teisės nurodyti juos užbaigti ir teisės skirti teisės aktuose aiškiai nustatytas vienkartines
baudas; tačiau visos šios teisės turi bendrą pagrindą – EB 83 ir 85 straipsnius. Be to, atsakovė nesutinka su ieškovių pateikiamu
minėto sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
aiškinimu.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
34     Visų pirma reikia pabrėžti, kad Komisija yra atsakinga už Bendrijos konkurencijos politikos įgyvendinimą ir orientavimą. EB 85 straipsnio
1 dalis, kuri šioje srityje yra specifinė EB 211 straipsnyje Komisijai nustatytos bendrosios priežiūros užduoties išraiška,
įpareigojo ją prižūrėti EB 81 ir 82 straipsniuose įtvirtintų principų taikymą, o nuostatos, priimtos remiantis EB 83 straipsniu,
jai suteikė plačius įgaliojimus (1991 m. vasario 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Delimitis
, C‑234/89, Rink. p. I‑935, 44 punktas ir minėto sprendimo
Masterfoods ir HB
46 punktas; 1992 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Automec prieš Komisiją
, T‑24/90, Rink. p. II‑2223, 73 ir 74 punktai).
35     Teisių, kurias Komisijai suteikė šioje byloje
ratione temporis
taikomas 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamentas Nr. 17, Pirmasis reglamentas, įgyvendinantis Sutarties (81) ir (82) straipsnius
(OL 13, 1962, p. 204), tikslas yra leisti jai įgyvendinti savo užduotį, kurią nustatė EB 85 straipsnis, – prižiūrėti konkurencijos
taisyklių laikymąsi bendrojoje rinkoje (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 54 punktas ir 2001 m. vasario
20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mannesmannröhren‑Werke prieš Komisiją
, T‑112/98, Rink. p. II‑729, 61 ir 66 punktai). Iš tikrųjų bendrąjį interesą atitinka antikonkurencinės praktikos ir susitarimų
vengimas, jų atskleidimas ir sankcijų skyrimas už juos (minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
54 punktas).
36     Reglamentas Nr. 17 leido Komisiją įpareigoti įmones nutraukti konstatuotą pažeidimą, taip pat, esant pažeidimui, skirti joms
vienkartines ir periodines baudas. Teisė priimti sprendimus šiuo atžvilgiu būtinai apima ir teisę konstatuoti pažeidimą (minėto
sprendimo
GVL prieš Komisiją
23 punktas).
37     Pažeidimo nutraukimas prieš Komisijai priimant sprendimą nėra kliūtis jai įgyvendinti savo teisę konstatuoti konkurencijos
taisyklių pažeidimus ir skirti sankcijas už juos. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, pirma, kad Komisijos
teisės paskirti sankcijas niekaip nepaveikia tai, jog pažeidimą sudarantys veiksmai buvo nutraukti ir panaikintos jų žalingos
pasekmės (minėto sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
175 punktas), ir, antra, jog Komisija gali priimti pažeidimą konstatuojantį sprendimą, kurio įmonė jau nebedaro, tačiau su
sąlyga, kad institucija turi teisėtą interesą tai daryti (minėto sprendimo
GVL prieš Komisiją
24 punktas).
38     Šioje byloje Komisija toje sprendimo dalyje, kuri yra skirta ieškovėms, tik konstatavo, kad dalyvaudamos susitarimuose, susijusiuose
su Bendrijos ir EEE atitinkamai vitamino H (dėl
Sumitomo
– nuo 1991 m. spalio mėn. iki 1994 m. balandžio mėn.) ir folinės rūgšties (dėl
Sumika
– nuo 1991 m. sausio mėn. iki 1994 m. birželio mėn.) rinkomis, jos pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir EEE sutarties 53 straipsnio
1 dalį, bei nurodė pakartotinai nebedaryti pažeidimų dalyvaujant tokiuose veiksmuose ar imtis bet kokių priemonių, turinčių
tokį ar lygiavertį tikslą arba poveikį. Tačiau Komisija ieškovėms nepaskyrė vienkartinių baudų, motyvuodama tuo, kad jos nebedalyvavo
šiuose susitarimuose daugiau nei penkerius metus iki Komisijos tyrimo pradžios, o tai pagal Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnį
reiškia, kad suėjo institucijos teisės paskirti baudas senaties terminas.
39     Pirmoje savo pirmojo ieškinio pagrindo dalyje ieškovės iš esmės kaltina Komisiją pažeidus šį straipsnį, nes jame numatyta
senatis, jų nuomone, taip pat apima teisę konstatuoti nagrinėjamą pažeidimą. Jos pabrėžia, pirma, kad pažeidimą konstatuojantis
sprendimas įeina į „sankcijų“, kurių Komisija negali taikyti pasibaigus nagrinėjamoje nuostatoje nurodytam senaties terminui,
sąvoką ir, antra, kad teisės skirti baudas išnykimas, suėjus senaties terminui, būtinai reiškia, jog taip pat išnyksta ir
implicitinė teisė konstatuoti pažeidimą.
40     Todėl, visų pirma, svarbu nustatyti, ar, kaip tvirtina ieškovės, Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta senatis
taikoma Komisijos teisei konstatuoti EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą.
41     Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnio 1 dalis numato, kad „Komisijos teisei skirti vienkartines baudas ar sankcijas už Europos
ekonominės bendrijos taisyklių dėl transporto ir konkurencijos pažeidimus nustatomi tokie senaties terminai:
a)       treji metai - kai pažeidžiamos nuostatos, susijusios su įmonių arba jų asociacijų paraiškomis bei pranešimais, informacijos
prašymu arba tyrimų vykdymu;
b)      penkeri metai – kai padaromi visi kiti pažeidimai“. (Pataisytas vertimas)
42     Aiškinant minėtą nuostatą pažodžiui, reikia atsižvelgti į tai, kad Bendrijos teisės aktai surašomi daugeliu kalbų ir kad įvairios
kalbinės versijos yra vienodai privalomos; todėl Bendrijos teisės nuostatos aiškinimas reikalauja palyginti jos kalbines versijas
(1982 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
CILFIT
, 283/81, Rink. p. 3415, 18 punktas).
43     Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad visos Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnio 1 dalies formuluotės beveik visomis kalbinėmis
versijomis nurodo, jog senatis nustatoma būtent Komisijos teisei paskirti vienkartines baudas ar sankcijas. Jokioje kalbinėje
versijoje nekalbama apie faktų arba pažeidimų, arba Komisijos teisės konstatuoti pažeidimus senatį. Dėl to reikia išnagrinėti
sąvokos „sankcijos“, esančios šioje nuostatoje greta sąvokos „vienkartinės baudos“, reikšmę, siekiant išsiaiškinti, ar, kaip
tvirtina ieškovės, į šią sąvoką taip pat patenka pažeidimą konstatuojantis sprendimas.
44     Nors daugumoje kalbinių versijų ši sąvoka pati savaime gali turėti platesnę reikšmę nei sąvoka „vienkartinės baudos“, kuri
apima tik piniginio pobūdžio sankcijas, yra tokių kalbinių versijų (suomių ir švedų), kur ši sąvoka, lygiai taip pat kaip
ir prieš ją einanti „vienkartinės baudos“, apima tik pinigines sankcijas.
45     Gana prieštaringas aiškinimas taip pat išplaukia iš 1 straipsnio pavadinimo. Iš tikrųjų kai kuriose kalbinėse Reglamento Nr. 2988/74
versijose šiame pavadinime minima veiksmų ar procedūrų senatis; šios sąvokos leidžia manyti, kad nagrinėjamoje nuostatoje
esanti senatis yra kur kas daugiau nei vien teisė bausti už pažeidimus ir netgi apima pačią galimybę imtis veiksmų ar procedūrų,
siekiant paprasčiausiai nustatyti pažeidimus. Kitose kalbinėse versijose šiame pavadinime yra tokie žodžiai, kaip antai „poursuites“
(versija prancūzų kalba) ar „vervolging“ (versija olandų kalba), nes sąvoka „persekiojimas", kitaip nei sąvokos „veiksmas“
ar „procedūros“, aiškiai reiškia represinio pobūdžio veiksmą. Versijoje danų kalba pavadinime minima teisės nustatyti „ekonomines
sankcijas“ senatis.
46     Taigi pagal nusistovėjusią teismų praktiką, nors būtinybė vienodai aiškinti Bendrijos reglamentus neleidžia atskirai vertinti
konkretaus teksto, o esant abejonėms reikalauja, kad jis būtų aiškinamas ir taikomas atsižvelgiant į kitas kalbines versijas,
jeigu tarp jų yra neatitikimų, nagrinėjama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į bendrą teisės akto, kurio dalimi ji
yra, struktūrą ir tikslą (1979 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Koschniske
, 9/79, Rink. p. 2717, 6 punktas; 1985 m. kovo 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
, 100/84, Rink. p. 1169, 17 punktas ir 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimo
Kyocera Electronics Europe
, C‑152/01, Rink. p. I‑13821, 33 punktas; 2000 m. spalio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Starway prieš Tarybą
, T‑80/97, Rink. p. II‑3099, 81 punktas).
47     Be to, daugeliu atvejų, aiškinant Bendrijos teisės nuostatą, reikia atsižvelgti ne tik į jos sąvokas, bet ir į kontekstą bei
teisės akto, kuriame ji yra, siekiamus tikslus (1983 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Merck
, 292/82, Rink. p. 3781, 12 punktas), taip pat ir į Bendrijos teisės nuostatų visumą (minėto sprendimo
CILFIT
20 punktas).
48     Dėl aiškinimo pagal kontekstą ir teleologinio aiškinimo reikia priminti, kad, kaip matyti iš 1971 m. gruodžio 23 d. Komisijos
pasiūlymo COM(71) 1514 galutinis, kurį prie bylos medžiagos pridėjo atsakovė, Reglamento Nr. 2988/74 priėmimas buvo Bendrijos
teisės aktų leidėjo reakcija į pastebėjimus 1970 m. Teisingumo Teismo priimtuose sprendimuose bylose dėl kartelio chinino
rinkoje (žr., be kita ko, minėto sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
18–20 punktus), pakartotus 1972 m. bylose dėl kartelio dažiklių rinkoje (žr., be kita ko, 1972 m. liepos 14 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Geigy prieš Komisiją
, 52/69, Rink. p. 787, 21 punktą), kuriuose Teisingumo Teismas, pastebėjęs, kad Komisijos teisę paskirti baudas konkurencijos
taisyklių pažeidimo atveju reglamentuojantys dokumentai nenumatė jokios senaties, pabrėžė, jog tam, kad senaties terminas
atliktų teisinio saugumo užtikrinimo funkciją, jis turi būti nustatytas iš anksto, ir kad trukmės bei jo taikymo tvarkos nustatymas
priklauso Bendrijos teisės aktų leidėjo kompetencijai.
49     Reikia pastebėti, jog Reglamento Nr. 2988/74 1 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „pagal Europos ekonominės bendrijos
taisykles dėl transporto ir konkurencijos Komisija turi teisę skirti vienkartines baudas, sankcijas ir periodines baudas įmonėms
arba jų asociacijoms, pažeidžiančioms Bendrijos teisę, susijusią su informacija, tyrimais arba su draudimu diskriminuoti,
vykdyti ribojančią veiklą arba piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi“; ten taip pat pažymėta, kad „tos taisyklės nenumato
jokios senaties“. (Pataisytas vertimas)
50     Be to, to paties reglamento 2 konstatuojamojoje dalyje taip pat nurodyta, kad „siekiant teisinio aiškumo, būtina numatyti
terminų taikymo principą ir patvirtinti jo įgyvendinimo taisykles (ir) tam, kad šis klausimas būtų visapusiškai išspręstas,
būtina, kad terminai būtų taikomi ne tik teisei skirti vienkartines baudas ar sankcijas, bet taip pat sprendimų vykdymo užtikrinimo,
skiriant vienkartines baudas, sankcijas ir periodines baudas, teisei“. (Pataisytas vertimas)
51     Šio reglamento 3 konstatuojamojoje dalyje pažymima, kad reglamentas „turi būti taikomas atitinkamoms Reglamento Nr. 11 <...>, Reglamento
Nr. 17 <...> ir 1968 m. liepos 19 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1017/68 dėl konkurencijos taisyklių taikymo geležinkelių,
kelių ir vidaus vandenų transportui (OL L 175, p. 1) nuostatoms“.
52     Šiuo klausimu, kaip teisingai pažymėjo atsakovė, nors Reglamentai Nr. 17 ir Nr. 1017/68 numato Komisijos teisę skirti „vienkartines
baudas“ (žr. Reglamento Nr. 17 15 straipsnį ir Reglamento Nr. 1017/68 22 straipsnį), Reglamentas Nr. 11 leidžia Komisijai
skirti „sankcijas“ (žr. Reglamento Nr. 11 17 ir 18 straipsnius). Pastarajame reglamente numatytos „sankcijos“ yra išimtinai
piniginio pobūdžio, ir tai išplaukia, pirma, iš to, jog visada nustatoma maksimali sankcija, išreikšta apskaitos vienetais
ar transportavimo kainos, kurią gavo ar reikalavo pažeidėjas, kartotiniu, ir, antra, iš to, kad yra numatyta, jog šios sankcijos
„yra vykdomos pagal sąlygas, numatytas Sutarties 192 straipsnyje (dabar – EB 256 straipsnis) dėl „Tarybos ar Komisijos sprendimų,
kuriais asmenims, išskyrus valstybes, skiriama piniginė prievolė“ ir kad, remiantis šiuo straipsniu, jos yra vykdomos „privaloma
tvarka“ (žr. Reglamento Nr. 11 17, 18 ir 23 straipsnius).
53     Tokiomis sąlygomis sąvokos „sankcijos“ pavartojimą Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnio 1 dalyje greta sąvokos „vienkartinės
baudos“ galima pagrįsti būtinumu aiškiai nustatyti, kad senatis, kurią numato ši nuostata, taip pat apima teisę skirti pinigines
sankcijas, kurios nėra laikomos vienkartinėmis baudomis, kaip antai numatytos Reglamente Nr. 11.
54     Nėra įtikinamas ieškovių argumentas, jog šis paaiškinimas nebuvo reikalingas, nes į sąvoką „vienkartinės baudos“ taip pat
gali patekti Reglamento Nr. 11 sankcijos, o dėl Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnio 1 dalyje esančios sąvokos „sankcijos“
aiškinimo, kurį pateikia Komisija, ji netenka veiksmingumo.
55     Iš tikrųjų reikia pažymėti, kad aiškinant pagal kontekstą Reglamento Nr. 2988/74 nuostatos, skirtos „sankcijų taikymo“, t. y.
„Komisijos teisės užtikrinti sprendimų vykdymą, skirti vienkartines baudas, sankcijas ar periodines baudas už Europos ekonominės
bendrijos transporto ir konkurencijos taisyklių pažeidimus“ (4 straipsnis, pataisytas vertimas), senačiai, paaiškėja, kad
rengdamas šį reglamentą Bendrijos teisės aktų leidėjas nenaudojo sąvokos „vienkartinės baudos“ bet kuriai piniginio pobūdžio
sankcijai žymėti. Būtent pagal 5 straipsnį sankcijų taikymo senatis yra sustabdoma, arba kai pranešama apie sprendimą pakeisti
anksčiau nustatytą vienkartinės baudos, sankcijos ar periodinės baudos dydį arba atsisakoma jį pakeisti, arba tuomet, kai
Komisija ar Komisijos prašymu valstybė narė atlieka veiksmus vienkartinės baudos, sankcijos arba periodinės baudos mokėjimui
užtikrinti. Nuorodos į sumas ir į priverstinį sankcijos taikymą rodo, kad Bendrijos įstatymų leidėjas nenaudojo sąvokos „sankcijos“
žymėti kitokias nei piniginio pobūdžio sankcijas.
56     Šiuo klausimu iš Reglamento Nr. 2988/74 3 konstatuojamosios dalies, kuri pabrėžia, kad reglamentas „taip pat turi būti taikomas
reglamentų, kurie ateityje bus priimti Europos ekonominės bendrijos teisės srityse, susijusiose su transportu ir konkurencija,
atitinkamoms nuostatoms“, negalima daryti išvados, jog Bendrijos teisės aktų leidėjas, Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnio
1 dalyje greta „vienkartinių baudų“ paminėdamas „sankcijas“, senatį ketino taikyti teisei skirti sankcijas, įskaitant nepiniginio
pobūdžio sankcijas, kuri Komisijai bus suteikta transporto ir konkurencijos teisės aktais.
57     Sistemiškai aiškinant šį straipsnį tokia išvada kliudytų atsižvelgti į kitas Bendrijos teisės nuostatas. Šiuo atžvilgiu reikia
išnagrinėti 1978 m. balandžio 6 d. Komisijos sprendimo Nr. 715/78/EAPB dėl bylų nagrinėjimo senaties terminų ir sankcijų įgyvendinimo
pagal Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutartį (OL L 94, p. 22) konstatuojamąsias dalis ir nuostatas.
58     Šio sprendimo, kuris buvo priimtas praėjusius vos ketveriems metams po Reglamento Nr. 2988/74 priėmimo, konstatuojamosios
dalys ir nuostatos yra akivaizdžiai perkeltos iš reglamento. Taigi reikia pastebėti, kad persekiojimo senatis, numatyta šio
sprendimo 1 straipsnio 1 dalyje, yra susijusi tik su „Komisijos įgaliojimais reikalauti baudų“, nes sąvokos „sankcijos“ nėra
šioje nuostatoje. Daugeliu atveju ten, kur Reglamento Nr. 2988/74 konstatuojamoji dalis ar nuostata mini „vienkartines baudas
ar sankcijas“, atitinkama Sprendimo Nr. 715/78 konstatuojamoji dalis ar nuostata mini tik „vienkartines baudas“, nes šiame
sprendime niekur nėra sąvokos „sankcija“. Reikia pridurti, kad šio sprendimo konstatuojamosiose dalyse minimi EAPB sutarties
straipsniai, suteikiantys Komisijai teisę paskirti vienkartines ar periodines baudas, kuriuose nėra sąvokos „sankcija“. Tačiau
kaip ir Reglamento Nr. 2988/74 atveju teisės aktų leidėjas nenorėjo susiaurinti teisės aktų dėl persekiojimo senaties taikymo
srities vien „nuostatoms, susijusioms su vienkartinėmis ir periodinėmis baudomis, nustatytomis Sutartyje, ir pagal ją priimtose
įgyvendinimo priemonėse“ (pataisytas vertimas), bet taip pat aiškiai nurodė „atitinkamas būsimų įgyvendinimo priemonių nuostatas“.
Vis dėlto jis taip pat nenaudojo sąvokos „sankcijos“, todėl į nagrinėjamų teisės aktų taikymo sritį iš esmės nepatenka kitos
nei vienkartinės baudos sankcijos (žr. 1 ir 5 konstatuojamąsias dalis).
59     Taigi, jei Reglamente Nr. 2988/74 vartojamą sąvoką „sankcijos“ aiškintume kaip susijusią su pažeidimus konstatuojančiais sprendimais,
reikėtų pripažinti, kad tokiems sprendimams taikoma senaties tvarka pagal EB, o ne pagal EAPB sutartį, nors EAPB sutartyje
esanti senaties tvarka akivaizdžiai iki mažiausios smulkmenos remiasi šiek tiek anksčiau nustatyta tvarka EB sutartyje. Toks
skirtumas būtų nepateisinamas.
60     Atsižvelgiant į pirmiau pateiktus samprotavimus reikia daryti išvadą, kad Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnio 1 dalyje esančia
sąvoka „sankcijos“ tik siekiama, kaip tvirtina atsakovė, jog Komisijos teisei skirti pinigines baudas už Europos Bendrijų
transporto ir konkurencijos teisės pažeidimus būtų taikoma viena ir ta pati senaties tvarka, kad ir kaip būtų pavadintos šios
sankcijos jas įtvirtinančiuose dokumentuose.
61     Pažeidimą konstatuojantis sprendimas nėra sankcija Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnio 1 dalies prasme, todėl šioje nuostatoje
numatyta senatis jam nėra taikoma.
62     Antra, nėra tinkami ieškovių argumentai, jog teisės paskirti vienkartines ir periodines baudas senatis bet kuriuo atveju apima
ir implicitinės teisės konstatuoti pažeidimą senatį (žr. pirmiau esantį 28 punktą).
63     Iš tikrųjų, nors pagal Reglamentu Nr. 17 įtvirtintą tvarką Komisijos teisė konstatuoti pažeidimą yra tik implicitinė, t. y.
ji egzistuoja tik tiek, kiek to reikalauja eksplicitinės teisės nurodyti užbaigti pažeidimą ir paskirti vienkartines baudas
(minėto sprendimo
GVL prieš Komisiją
23 punktas), tokia implicitinė teisė nėra susijusi tik su institucijos šių eksplicitinių teisių vykdymu. Teisingumo Teismas
pripažino tokios implicitinės teisės buvimą viename savo sprendime (minėtas sprendimas
GVL prieš Komisiją
) dėl Komisijos sprendimo, konstatuojančio pažeidimą, kuris buvo nutrauktas, ir nepaskiriančio baudos, teisėtumo. Šios teisės
savarankiškas pobūdis negali būti paneigtas, nei juo labiau paveiktas fakto, kad tos teisės vykdymas priklausė nuo institucijos
turimo teisėto intereso.
64     Iš to matyti, kad šio ieškinio pagrindo pirmoji dalis nėra pagrįsta.

Antroji dalis: Bendrijos teisės bendrųjų principų taikymas
Šalių argumentai
65     Ieškovės tvirtina, kad Komisija negalėjo priimti sprendimo jų atžvilgiu, nes ši institucija neturėjo tokios teisės, remiantis
keletu Bendrijos teisės bendrųjų principų.
66     Pirma, jos nurodo teisinio saugumo principą. Jos mano, kad senaties terminų Europos Sąjungoje tikslas yra toks: praėjus tam
tikram laikui geram teisinės sistemos funkcionavimui reikia, jog pažeidimai nebebūtų persekiojami arba nebūtų paskiriama kokia
nors „sankcija“. Be to, jos primena, kad ir pagal Komisijos
Ketvirtąjį pranešimą dėl konkurencijos politikos
, ir pagal Reglamento Nr. 2988/74 preambulę persekiojimo ir vykdymo senaties įtvirtinimu šiame reglamentu siekiama užtikrinti
teisinį saugumą, kuris, ieškovių nuomone, yra esminis reikalavimas, turintis poveikį ne tik Komisijos teisei skirti baudas,
bet ir teisei priimti bet kurios rūšies sankciją, pavyzdžiui, draudžiantįjį sprendimą.
67     Antra, priimdama sprendimą jų atžvilgių Komisija pažeidė valstybių narių teisės bendruosius principus. Be kita ko, remdamosi
nacionalinių teismų sprendimų ar teisės doktrinos darbų ištraukomis dėl senaties kai kurių valstybių narių teisėje, ieškovės
iš tikrųjų tvirtina, kad atsižvelgiant į senaties taikymo taisyklių valstybių narių teisinėse sistemose tikslą matyti, jog
šios taisyklės turi būti taikomos siekiant išvengti persekiojimo ar sankcijų už seniai padarytus pažeidimus.
68     Trečia, sprendimas prieštarauja nekaltumo prezumpcijai, įtvirtintai 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos
pagrindinių teisių chartijos (OL C 364, 2000, p. 1, toliau – Chartija) 48 straipsnio 1 dalyje bei 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje
pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (EŽTK) 6 straipsnio 2 dalyje, pagal kuriuos
kiekvienas kaltinamas asmuo yra laikomas nekaltu tol, kol jo kaltė neįrodyta pagal įstatymą.
69     Komisija privalo laikytis šios prezumpcijos visų pirma pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį, kuri, be kita ko, Sąjungos institucijas
įpareigoja gerbti teises ir laikytis Chartijos principų; antra, tai yra pagrindinė teisė, kurią garantuoja EŽTK, ir dėl to
ji yra Bendrijos teisės bendrasis principas pagal ES 6 straipsnio 2 dalį bei pagal nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką
(2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimų
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 713 punktas ir minėto sprendimo
Mannesmannröhren‑Werke prieš Komisiją
60 punktas).
70     Dėl nekaltumo prezumpcijos reikšmės ieškovės pabrėžia, kad Europos žmogaus teisių teismas nusprendė, kad bet koks teismo sprendimo,
kuriuo užbaigiamas procesas dėl pasibaigusio senaties termino, motyvas pažeidžia EŽTK 6 straipsnio 2 dalį, jei tiesiog pareiškiama,
kad kaltinamasis veikė neteisėtai ir taip padarė nusižengimą (žr. 1982 m. kovo 26 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimo
Adolf
, serija A, Nr. 49, 38 punktą), arba leidžiama manyti, kad teismas asmenį laiko kaltu (1983 m. kovo 25 d. Europos žmogaus
teisių teismo sprendimo
Minelli
, serija A, Nr. 62, 37 punktas).
71     Todėl, ieškovių nuomone, šioje byloje Komisija, nepažeisdama nekaltumo prezumpcijos, negalėjo nei teigti, kad ieškovės veikė
neteisėtai, nei priimti sprendimo dėl tokio neteisėtumo konstatavimo.
72     Atsakovė mano, kad šita dalis gali būti vertinama tik kaip papildomas argumentas pirmojo ieškinio pagrindo pirmai daliai paremti
ir kad ji nėra pagrįsta. Ji pabrėžia, kad ieškovės, atrodo, daro prielaidą, jog penkerių metų senaties terminas taip pat taikomas
pagal bendruosius principus, tačiau nepaaiškina, nei kodėl taip turėtų būti, nei kodėl teisinio saugumo principo interesas
yra paneigtas pažeidimą konstatuojančiu sprendimu, kuris buvo priimtas praėjus septyneriems metams po pažeidimo užbaigimo,
siekiant apsaugoti teisėtą interesą, kad net sprendimas turėtų būti panaikintas. Be to, ji pastebi, kad iš ieškovių argumentų
išplaukia, jog valstybės narės, kuriose nustatytas senaties terminas, viršijantis penkerius metus administraciniams sprendimams
ar civiliniams ieškiniams konkurencijos srityje, pažeidžia Bendrijos teisės bendruosius principus.
73     Ji ginčija ieškovių nurodytos Europos žmogaus teisių teismo praktikos tinkamumą, nes ji yra susijusi su bylomis dėl terminų,
kurių taikymas tose bylose nebuvo ginčijamas, pasibaigimo ir niekaip negali paaiškinti Bendrijos teisės aktuose įtvirtintų
terminų taikymo apimties. Nekaltumo prezumpcija, atsakovės nuomone, taikoma tik prieš priimant sprendimą (2000 m. liepos 6 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją
, T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 281 punktas) ir negali lemti sprendimo priėmimo ar nepriėmimo, atsižvelgiant į teisinio saugumo
principą ir senaties srityje taikomas taisykles.
74     Savo dublike ieškovės pakartoja teiginį, jog „Komisijos teisei priimti ginčijamą sprendimą taip pat buvo suėjęs senaties terminas,
taikant Bendrijos teisės bendruosius principus“. Jos teigia ne tvirtinusios, kad Bendrijos teisės bendrieji principai numato
analogišką senaties terminą kaip ir Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnio 1 dalis, tačiau „įrodžiusios, kad šis senaties terminas
tiesiogiai išplaukia iš EB sutarties, būtent iš EB 85 straipsnio 2 dalies, skaitomos kartu su Reglamento Nr. 17 3 straipsnio
1 dalimi ir 15 straipsnio 2 dalimi bei su Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnio 1 dalimi, ir kad jo teisinis pagrindas yra tam
tikri bendrieji teisės principai, kaip antai teisinio saugumo ir gero teisingumo administravimo principai“.
75     Savo triplike atsakovė pabrėžia, kad ieškovių argumentas, jog Reglamentas Nr. 2988/74 yra pagrįstas bendraisiais teisės principais,
nieko neįrodo dėl šio reglamento taikymo srities. Bendrijos teisės aktų leidėjas, atsižvelgdamas į kiekvieną sritį, turi nustatyti
skirtingus senaties terminus įvairių rūšių procedūroms. Tai netgi taikoma įvairioms procedūroms, susijusioms su sankcijomis,
kaip tai rodo pats Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnis, ir,
a fortiori
, priemonėms, kuriomis nesiekiama skirti sankcijų, kad ir kokia būtų šios sąvokos prasmė. Dėl sprendimų, konstatuojančių pažeidimus,
kurie, atsakovės nuomone, nepatenka į šio reglamento taikymo sritį, niekas neleidžia manyti, jog tai, kad priimtas sprendimas,
konstatuojantis pažeidimą, kuris baigėsi prieš penkerius metus ir kelias savaites iki Komisijai pradedant tyrimą, prieštaraus
bet kokiai senaties taisyklei, tiesiogiai išplaukiančiai iš bendrųjų teisės principų.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
76     Kadangi argumentai, kuriuos ieškovės pateikia savo raštuose dėl šios ieškinio pagrindo dalies, atrodė šiek tiek dviprasmiški,
posėdyje ieškovės buvo paprašytos patikslinti jų reikšmę. Ieškovės nurodė, kad jos rėmėsi tam tikrais Bendrijos teisės bendraisiais
principais, pirma, kad paremtų Reglamento Nr. 2988/74 aiškinimą, kurį jos pateikia šio ieškinio pagrindo pirmoje dalyje, ir,
antra, kad pagrįstų, jog priimdama sprendimą jų atžvilgiu Komisija tiesiogiai pažeidė šiuos principus, neatsižvelgdama į tariamą
Reglamento Nr. 2988/74 pažeidimą.
77     Pirma, ši dalis kelia klausimą, ar Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnio aiškinimas, kurį pateikė Pirmosios instancijos teismas
šio ieškinio pagrindo pirmoje dalyje, neprieštarauja Bendrijos teisės bendriesiems principams, kuriuos nurodo ieškovės. Iš
tikrųjų Bendrijos antrinės teisės dokumentas turi būti aiškinamas taip, kad kuo labiau atitiktų Sutarties nuostatas ir Bendrijos
teisės bendruosius principus (1991 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Rauh
, C‑314/89, Rink. p. I‑1647, 17 punktas; 1991 m. liepos 10 d. Sprendimo
Neu ir kt.
, C‑90/90 ir C‑91/90, Rink. p. I‑3617, 12 punktas ir 1994 m. sausio 27 d. Sprendimo
Herbrink
, C‑98/91, Rink. p. I‑223, 9 punktas).
78     Antra, ši dalis kelia klausimą, ar bendrieji principai tiesiogiai nedraudė ieškovių atžvilgiu priimti pažeidimą konstatuojančio
sprendimo, priimto praėjus maždaug septyneriems su puse metų po tariamai neteisėtos ieškovių veiklos bei remiantis tyrimu,
pradėtu praėjus maždaug penkeriems metams ir keturiems ar penkiems mėnesiams po jos pasibaigimo.
79     Pirmosios instancijos teismas mano, kad šiuos du klausimus vieną po kito reikia įvertinti kiekvieno iš ieškovių šioje dalyje
nurodytų principų požiūriu.
–       Teisinio saugumo principas
80     Teisinio saugumo principu siekiama užtikrinti, kad būtų galima prognozuoti iš Bendrijos teisės kylančias situacijas ir teisinius
santykius (1996 m. vasario 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Duff ir kt.
, C‑63/93, Rink. p. I‑569, 20 punktas ir 2002 m. sausio 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hult prieš Komisiją
, T‑206/00, Rink. VT p. I‑A‑19 ir II‑81, 38 punktas).
81     Pagal Teisingumo Teismo praktiką, siekiant įgyvendinti tikslą užtikrinti teisinį saugumą, senaties terminas turi būti nustatytas
iš anksto, o jo trukmės bei taikymo taisyklių nustatymas yra Bendrijos teisės aktų leidėjo kompetencija (minėtų Teisingumo
Teismo sprendimų
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
19 ir 20 punktai;
Geigy prieš Komisiją
21 punktas; 2002 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo
Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
, C‑74/00 P ir C‑75/00 P, Rink. p. I‑7869, 139 punktas ir 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo
International Power ir kt. prieš NALOO
, C‑172/01 P, C‑175/01 P, C‑176/01 P ir C‑180/01 P, Rink. p. I‑11421, 106 punktas).
82     Iš tikrųjų senatis, užkirsdama kelią nepabaigiamam per tam tikrą laiką nusistovėjusių situacijų kvestionavimui, siekia sustiprinti
teisinį saugumą, tačiau kartu gali leisti nusistovėti situacijoms, kurios bent jau iš pradžių prieštaravo įstatymams. Taigi
tai, kokia senatis nustatoma, priklauso nuo teisinio saugumo ir teisėtumo reikalavimų tarpusavio santykio įvertinimo, atsižvelgiant
į tam tikru metu visuomenėje vyraujančias istorines ir socialines aplinkybes. Todėl senatį nustato tik teisės aktų leidėjas.
83     Todėl Bendrijos teismas negali kontroliuoti, kaip Bendrijos teisės aktų leidėjas nustato senaties taisykles ir įtvirtina atitinkamus
terminus. Tas faktas, kad Bendrijos teisėje nebuvo numatytas senaties terminas Komisijos teisei konstatuoti pažeidimus, pats
savaime negali būti neteisėtu teisinio saugumo principo laikymosi atžvilgiu.
84     Taigi teisinio saugumo principas neprieštarauja tokiam Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnio 1 dalies aiškinimui, kurio laikytasi
šio ieškinio pagrindo pirmojoje dalyje, jog šiame straipsnyje numatyta senatis yra taikoma tik teisei skirti pinigines sankcijas
ir, be kita ko, neapima Komisijos teisės konstatuoti pažeidimą.
85     Todėl ši dalis, kuria, remiantis teisinio saugumo principu, siekiama patvirtinti priešingą šio straipsnio aiškinimą, siūlomą
ieškovių šio ieškinio pagrindo pirmojoje dalyje, turi būti atmesta.
86     Dėl ieškovių rėmimosi teisinio saugumo principu kaip sprendimo teisėtumo įvertinimo parametru, netaikant Reglamento Nr. 2988/74,
reikia pažymėti, jog ieškovių argumentai iš esmės yra orientuoti į tai, kad vien atsižvelgus į laiką, praėjusį po pažeidimų,
kuriais kaltinamos ieškovės, neturėtų būtų imamasi priemonių arba priimamas sprendimas ieškovių atžvilgiu. Ieškovės visiškai
netvirtina, kad Komisija žinojo ar galėjo ir privalėjo žinoti apie šią neteisėtą veiklą tuo momentu, kuris jai būtų leidęs
pradėti procedūrą anksčiau. Jos tiesiog teigia, kad Komisija, kuri, siekdama konstatuoti minėtus pažeidimus, nusiuntė pirmuosius
informacijos prašymus dėl vitamino H ir folinės rūgšties praėjus penkeriems metams ir keturiems ar penkiems mėnesiams po šių
pažeidimų pasibaigimo, ir priėmė pažeidimą konstatuojantį sprendimą praėjus maždaug septyneriems su puse metų po šio pasibaigimo,
teisinio saugumo reikalavimų požiūriu procedūros ėmėsi per vėlai.
87     Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad Bendrijos teismas nei bendrai, nei atsižvelgiant į jam pateiktos bylos aplinkybes neturi
nustatyti senaties terminų, jų apimties ar taikymo taisyklių neteisėtos veiklos atžvilgiu. Vis dėlto iš Teisingumo Teismo
praktikos matyti, kad senaties nustatymo įstatyme nebuvimas neužkerta kelio tam, kad Komisijos atliekama procedūra būtų vertinama
teisinio saugumo principo požiūriu. Iš tikrųjų, Teisingumo Teismo nuomone, jei senaties terminas nenustatytas, esminis teisinio
saugumo reikalavimas neleidžia Komisijai nuolat atidėlioti savo teisių įgyvendinimą (minėtų Teisingumo Teismo sprendimų
Geigy prieš Komisiją
21 punktas;
Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
140 punktas;
International Power ir kt. prieš NALOO
107 punktas; 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑372/97, Rink. p. I‑3679, 116 punktas ir sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C 298/00 P, Rink. p. I‑4087, 90 punktas).
88     Todėl Bendrijos teismas, nagrinėdamas kaltinimą dėl pavėluotos Komisijos procedūros, neturi apsiriboti paprastu konstatavimu,
kad nėra nustatytas senaties terminas, bet turi patikrinti, ar Komisija ne pernelyg ilgai delsė (žr. šiuo klausimu ir pagal
analogiją 2004 m. birželio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
François prieš Komisiją
, T‑307/01, Rink. p. II‑0000, 46 punktą).
89     Tačiau iš minėtos Teisingumo Teismo praktikos nematyti, jog tai, kad Komisija pradėjo procedūrą labai pavėluotai, neturi būti
vertinama atsižvelgiant išskirtinai tik į laiko tarpą, kuris praėjo nuo aplinkybių, dėl kurių pradėta procedūra, ir pačios
procedūros pradžios. Priešingai, iš šios teismo praktikos galima daryti išvadą, kad Komisijos procedūra negali būti laikoma
labai pavėluota, nesant vėlavimo ar kito aplaidumo, kuriuo kaltinama institucija, ir kad, be kita ko, reikia atsižvelgti į
tą momentą, kada institucija sužinojo apie pažeidimų buvimą, bei į protingą administracinės procedūros trukmę (žr. šiuo klausimu
minėto sprendimo
Geigy prieš Komisiją
21 punktą, kuriame Teisingumo Teismas aiškinosi, ar „nagrinėjamas (institucijos) elgesys“ galėjo būti vertinamas „kaip kliūtis
vykdyti (savo) teisę (skirti baudas)“; minėto sprendimo
Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
144 punktą, skaitomą atsižvelgiant į 132 punktą; minėto 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑372/97, 118 ir 119 punktus ir sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑298/00 P, 91 ir 92 punktus; taip pat žr. 2003 m. balandžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Département du Loiret prieš Komisiją
, T‑369/00, Rink. p. II‑1789, 56 punktą ir minėto sprendimo
François prieš Komisiją
48–54 punktus).
90     Taigi šioje byloje nekeliamas klausimas dėl Komisijos aplaidumo pradedant ar užbaigiant administracinę procedūrą, tačiau tik
dėl paprasto ir objektyvaus laiko tarpo, kuris praėjo nuo pažeidimų, kurių atžvilgiu netvirtinama, kad Komisija žinojo ar
galėjo ir privalėjo žinoti apie nagrinėjamą neteisėtą veiklą tuo momentu, kuris jai būtų leidęs pradėti procedūrą anksčiau,
nutraukimo. Be to, iš sprendimo išplaukia, kad Komisija gavo informacijos apie nagrinėjamus pažeidimus 1999 m., kad tais pačiais
metais ji išsiuntė prašymus pateikti informaciją, kad pranešimas apie kaltinimus buvo priimtas 2000 m. liepos 6 d., o sprendimas
priimtas 2001 m. lapkričio 21 dieną. Akivaizdu, kad niekas šioje chronologijoje nerodo, jog procedūra truko neprotingai ilgai.
91     Kadangi vien paprastas faktas, jog Komisija neatskleidė neteisėto kartelio, kuris dėl akivaizdžių priežasčių sąmoningai buvo
slaptas, niekaip negali būti prilygintas aplaidžiam institucijos elgesiui užduoties, kurią jai suteikė Sutartis, priežiūros
atžvilgiu, reikia manyti, kad tai, jog Komisija pradėjo tyrimą dėl nagrinėjamo pažeidimo tik praėjus penkeriems metams ir
keturiems ar penkiems mėnesiams po šių pažeidimų nutraukimo, bei priėmė pažeidimą konstatuojantį sprendimą praėjus maždaug
septyneriems su puse metų po šio pasibaigimo, neįrodo, kad buvo kaip nors pažeistas teisinio saugumo principas.
–       Valstybių narių teisei bendri principai
92     Grįsdamos antrosios dalies antrą atšaką, ieškovės pateikia keletą kai kurių valstybių narių teisės ištraukų iš doktrinos veikalų
ar nacionalinės teismų praktikos sprendimų senaties srityje, kuriomis remdamosi jos iš esmės siekia įrodyti, kad valstybių
narių teisės aktuose nustatytų senaties terminų tikslas yra šiems terminams pasibaigus užkirsti kelią ne tik sankcijoms nustatyti,
bet ir pažeidimams konstatuoti.
93     Tačiau ieškovėms nepavyko įrodyti, kad yra valstybių narių teisei bendri principai senaties srityje.
94     Ieškiniuose nurodomoje doktrinoje ir nacionalinėje teismų praktikoje civilinėje ir baudžiamojoje srityje, be teisinio saugumo,
minimi kiti argumentai senaties terminams nustatyti: reikalavimas uždrausti pavėluotas procedūras, kurias labiau skatina siekis
pakenkti nei teisingumas; įrodymų išnykimas; reikalavimas bausti už persekiojančiosios šalies uolumo nebuvimą; socialinio
intereso bausti už pažeidimus išnykimas tam tikram laikui praėjus ir reikalavimas, kad viešosios institucijos koncentruotųsi
prie dabartinių klausimų.
95     Iš pačių šių citatų tekstų išplaukia, kad įvairios senaties taisyklės gali būti nustatytos dėl įvairių priežasčių. Pirmosios
instancijos teismas mano, kad kiekvienam teisės aktų leidėjui įvairiose srityse, kuriose jis turi kompetenciją leisti teisės
aktus, priklauso spręsti, ar senaties terminų nustatymas yra būtinas dėl vieno ar kito reikalavimo, ir nustatyti šių terminų
turinį bei taikymo taisykles atsižvelgiant į tikslus, kurių jis tikisi pasiekti, nustatydamas šiuos terminus.
96     Konkrečiai kalbant, ieškovės neįrodė, kad egzistuoja bendra valstybėms narėms teisės norma, pagal kurią tuo atveju, kai yra
nustatytas senaties terminas konkrečiam pažeidimui, jis taip pat turi būti taikomas ir teisei skirti sankcijas, ir teisei
konstatuoti pažeidimą.
97     Be to, net jei visų valstybių narių teisinės sistemos taikytų vieną ir tokią pačią senaties termino normą teisei konstatuoti
pažeidimą ir teisei paskirti sankcijas, tokia norma nebūtinai būtų taikoma Bendrijos teisinėje sistemoje. Iš tikrųjų reikia,
kad ši norma šiose teisinėse sistemose egzistuotų kaip tikras bendrasis teisės principas, o ne tik kaip specifinės nuostatos,
kurias priėmė teisės aktų leidėjas įgyvendindamas savo plačius įgaliojimus.
98     Taigi, kadangi pati senatis nėra bendrasis teisės principas (žr. šio sprendimo 82 ir 83 punktus), tokiu principu negali būti
a fortiori
pripažinta norma, reikalaujanti taikyti vieną ir tokį patį senaties terminą teisei konstatuoti pažeidimą ir teisei paskirti
sankcijas.
99     Taigi tokia norma nėra taikoma Bendrijos teisės aktų leidėjui ir valdymo institucijai kaip bendrasis Bendrijos teisės principas.
Todėl turi būti atmesta tiek ta ieškovių argumentų dalis, kuria jos, remdamosi pareiga aiškinti Bendrijos teisės nuostatas
taip, kad šios atitiktų tos teisės bendruosius principus, siūlo Reglamento Nr. 2988/74 aiškinimą, pateikiamą šio ieškinio
pagrindo pirmojoje dalyje, tiek ta dalis, kuria jos siekia, kad būtų pripažinta, jog Komisija, ieškovių atžvilgiu priimdama
sprendimą, besiremiantį šia tariama bendra valstybių narių teisės norma, tiesiogiai pažeidė bendruosius Bendrijos teisės principus.
100   Be to, kadangi ieškovės remiasi šia tariama bendra norma net neatsižvelgdamos į tai, ar ji yra bendrasis Bendrijos teisės
principas, reikia priminti, kad, remiantis teismų praktika, Bendrijos teisės nuostatos, kurios savo prasmės ir apimties nustatymo
tikslu aiškiai nenukreipia į valstybių narių teisę, turinys įprastai turi būti aiškinamas autonomiškai, atsižvelgiant į nuostatos
kontekstą ir nagrinėjamo teisės akto siekiamą tikslą (1984 m. sausio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ekro
327/82, Rink. p. 107, 11 punktas; 1990 m. kovo 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schwedler prieš Parlamentą
, T‑41/89, Rink. p. II‑79, 27 punktas; 1992 m. gruodžio 18 d. Sprendimo
Díaz García prieš Parlamentą
, T‑43/90, Rink. p. II‑2619, 36 punktas ir 1993 m. balandžio 22 d. Sprendimo
Peugeot prieš Komisiją
, T‑9/92, Rink. p. II‑493, 39 punktas).
101   Nesant aiškios nuorodos, Bendrijos teisės taikymas prireikus gali reikalauti remtis valstybių narių teise, kai Bendrijos teismas,
remdamasis Bendrijos teise ar bendraisiais Bendrijos teisės principais, negali rasti elementų, leidžiančių autonomiškai išaiškinti
jų turinį ir reikšmę (1992 m. gruodžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Khouri prieš Komisiją
, T‑85/91, Rink. p. II‑2637, 32 punktas ir minėto sprendimo
Díaz García prieš Parlamentą
36 punktas).
102   Tačiau šioje byloje Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas pirmojo ieškinio pagrindo pirmą dalį, nusprendė, kad Reglamento
Nr. 2988/74 1 straipsnio 1 dalies turinys ir reikšmė ieškovių pateiktų klausimų atžvilgiu kyla iš autonomiško šios nuostatos
aiškinimo, kuris atliktas remiantis pagal kontekstą pažodiniu teleologiniu ir sisteminiu aiškinimo būdais. Todėl, siekiant
išaiškinti minėtą nuostatą, nėra reikalo remtis valstybių narių teise.
–       Nekaltumo prezumpcija
103   Be to, ieškovės nurodo nekaltumo prezumpciją, kuri yra įtvirtinta Chartijos 48 straipsnio 1 dalyje ir EŽTK 6 straipsnio 2 dalyje.
104   Šiuo klausimu, visų pirma, reikia pažymėti, kad nekaltumo prezumpcija, konkrečiai išplaukianti iš EŽTK 6 straipsnio 2 dalies,
yra pagrindinių teisių, kurios pagal ES 6 straipsnio 2 dalį ir nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką yra ginamos Bendrijos
teisės sistemoje, dalis (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimų
Hüls prieš Komisiją
, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 149 punktas ir
Montecatini prieš Komisiją
, C‑235/92 P, Rink. p. I‑4539, 175 punktas).
105   Iš teismų praktikos taip pat matyti, kad nekaltumo prezumpcija yra taikoma įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimo
nagrinėjimo procedūroms, kuriose gali būti paskiriamos vienkartinės ar periodinės baudos (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo
Hüls prieš Komisiją
150 punktą; minėto sprendimo
Montecatini prieš Komisiją
176 punktą ir minėto sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją
281 punktą).
106   Remiantis nekaltumo prezumpcija, kiekvienas kaltinamas asmuo yra laikomas nekaltu tol, kol jo kaltė neįrodyta pagal įstatymą.
Taigi ši prezumpcija draudžia bet kokį formalų konstatavimą ir net bet kokią aliuziją dėl kaltinamojo asmens atsakomybės už
konkretų pažeidimą sprendime, kuriuo baigiama procedūra, jei šis asmuo negalėjo pasinaudoti paprastai esant normaliai procedūros,
kuri baigiasi sprendimu dėl prieštaravimo pagrįstumo, eigai suteikiamomis garantijomis savo teisėms į gynybą įgyvendinti.
107   Iš to matyti, kad nekaltumo prezumpcija, priešingai, nesudaro kliūčių tam, kad kaltinamo asmens atsakomybė konkretaus pažeidimo
atžvilgiu būtų nustatyta pasibaigus procedūrai, kuri vyko pagal nustatytas taisykles ir kurioje buvo galima pasinaudoti visomis
teisėmis į gynybą, net tada, kai pažeidėjui negalima paskirti sankcijos dėl kompetentingos valdžios institucijos įgaliojimams
taikomos senaties.
108   Europos žmogaus teisių teismo praktika, kuria remiasi ieškovės (žr. šio sprendimo 70 punktą), darant prielaidą, kad ji yra
taikoma šioje byloje, tik dar labiau pagrindžia šio sprendimo 106 ir 107 punktuose pateiktus samprotavimus.
109   Todėl, pirma, reikia konstatuoti, kad Reglamento Nr. 2988/74 aiškinimas, kurį Pirmosios instancijos teismas pateikė vertindamas
šio ieškinio pagrindo pirmąją dalį, neužkerta kelio laikytis nekaltumo prezumpcijos. Iš tikrųjų iš šio aiškinimo niekaip nematyti,
kad Komisija gali konstatuoti pažeidimo buvimą sprendimu, kuris pirma laiko užbaigia Reglamente Nr. 17 numatytą procedūrą,
nes pasibaigė Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnio 1 dalyje numatytas senaties terminas. Remiantis tokiu aiškinimu, Reglamentas
Nr. 2988/74, kadangi jis nėra susijęs su Komisijos teise konstatuoti pažeidimus, leidžia Komisijai, supratus, kad reikia taikyti
šio reglamento 1 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta senatis, nepaisant to, tęsti procedūrą, vien siekiant konstatuoti pažeidimą
įprastu ritmu ir laikantis garantijų, suteiktų norint visiškai užtikrinti teisių į gynybą įgyvendinimą.
110   Antra, šioje byloje visiškai nėra įrodyta, kad Komisija pažeidė nekaltumo prezumpciją. Iš tikrųjų sprendimas neužbaigė ieškovių
atžvilgiu pradėtos procedūros dėl pasibaigusio senaties termino; tačiau jis buvo priimtas pasibaigus įprastu ritmu vykusiai
procedūrai, per kurią ieškovės pasinaudojo (ir tai patvirtina jų prieštaravimo šiuo klausimu nebuvimas) visomis procedūrinėmis
garantijomis, kurios turi būti suteiktos įmonėms prieš priimant jų atžvilgiu sprendimą, konstatuojantį konkurencijos taisyklių
pažeidimą.
111   Tokiomis aplinkybėmis šioje byloje ieškovės negali veiksmingai remtis nekaltumo prezumpcija.
112   Atsižvelgiant į išdėstytus samprotavimus, reikia manyti, kad ši ieškinio pagrindo dalis, kaip ir pirmoji, nėra pagrįsta, ir
dėl to reikia atmesti visą pirmąjį ieškinio pagrindą.
2.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, pagrįsto Komisijos kompetencijos neturėjimu

Šalių argumentai
113   Ieškovės tvirtina, kad Komisija neturėjo kompetencijos priimti sprendimo, kuriuo pripažįstama, kad jos pažeidė EB 81 straipsnio
1 dalį. Iš tikrųjų nei Reglamento 17 3 straipsnis, nei jokia kita nuostata nesuteikia Komisijai teisės priimti pažeidimą konstatuojančio
sprendimo, kai šis pažeidimas buvo užbaigtas prieš pasibaigiant Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnyje numatytam senaties terminui.
114   Ieškovės pabrėžia, kad EB sutarties ir Reglamento Nr. 17 nuostatos aiškiai suteikia Komisijai tik teisę imtis priemonių, siekiant
nutraukti daromą pažeidimą, bei paskirti vienkartines ir periodines baudas. Tačiau nei EB sutartyje, nei Reglamente Nr. 17
nenagrinėjamas klausimas, ar Komisija turi teisę priimdama sprendimą paskelbti, kad įmonė praeityje pažeidė Sutartyje įtvirtintas
konkurencijos taisykles, kai šis pažeidimas aiškiai buvo užbaigtas prieš priimant sprendimą ar net prieš pradedant Komisijos
tyrimą.
115   Ieškovės pripažįsta, kad Teisingumo Teismas minėtame sprendime
GVL prieš Komisiją
nusprendė, jog Komisijos teisė priimti sprendimą, įpareigojantį įmones užbaigti konstatuotą pažeidimą ir paskirti joms vienkartines
ar periodines baudas, neišvengiamai apėmė ir teisę priimti pažeidimą konstatuojantį sprendimą. Tačiau jos pastebi, kad šiame
sprendime Teisingumo Teismas taip pat nurodė, jog priimdama sprendimą, kuriuo tik konstatuojamas jau užbaigtas pažeidimas,
Komisija turėjo įrodyti, kad buvo „teisėtas interesas“ priimti tokį sprendimą, ir būtent – kad buvo realus pavojus grįžti
prie tokių pačių veiksmų, o tai pateisina tokios teisinės padėties sudarymą aiškiai formaliame sprendime.
116   Tačiau Komisija, nors savo praktikoje iki sprendimo priėmimo ir pripažinusi, kad teisėtas interesas yra būtinas sprendimui,
kuriuo konstatuojamas jau užbaigtas pažeidimas, priimti, ir pripažinusi, kad šioje byloje tariami pažeidimai, kuriais yra
kaltinamos ieškovės, aiškiai buvo užbaigti 1994 m., neįrodė teisėto intereso sprendimu konstatuoti, kad ieškovės pažeidė EB 81 straipsnį.
117   Pabrėždamos, kad teisėto intereso buvimas turi būti aiškinamas siaurai (minėta generalinio advokato G. Reischl išvada sprendimui
GVL prieš Komisiją
, p. 512–521), ieškovės nurodo, kad per administracinę procedūrą jos nepateikė jokio teisinio klausimo, į kurį reikėtų atsakyti
formaliame Komisijos sprendime, bet paprasčiausiai, remdamosi faktais, neigė savo dalyvavimą tariamuose karteliuose.
118   Taigi, ieškovių nuomone, šioje su jomis susijusioje byloje nebuvo realaus pavojaus, kad jos vėl imsis šių veiksmų, nes jie
baigėsi prieš penkerius metus iki priimant sprendimą, ir kadangi atsakovė nenustatė pakartotino pažeidimo, nėra jokios priežasties
manyti, kad yra didesnė nei kitais atvejais tikimybė pakartoti pažeidimą.
119   Atsakovė pastebi, jog ieškovės privalo pripažinti, kad ji turi implicitinę kompetenciją priimti sprendimus, nustatančius konkurencijos
taisyklių pažeidimą, kai pažeidimas buvo baigtas, ir kad jokia bauda nebuvo paskirta. Ji pripažįsta, kad šiai kompetencijai
įgyvendinti ji turi turėti teisėtą interesą taip elgtis.
120   Tačiau, atsakovės nuomone, nėra jokios priežasties aiškinti siaurai sąlygas, kuriomis Komisija įgyvendina šią kompetenciją.
Nes niekas neįrodo, kad minėtame sprendime
GVL prieš Komisiją
Teisingumo Teismas Komisijos teisę priimti pažeidimus konstatuojančius sprendimus ketino apriboti tik situacijoms, kuriose
kyla abejonių dėl inkriminuojamo elgesio teisėtumo. Be to, tame sprendime Teisingumo Teismas nesivadovavo generalinio advokato
G. Reischl išvada, būtent dėl nagrinėjamos implicitinės kompetencijos buvimo, todėl būtų klaidinga remtis generalinio advokato
išvada, aiškinant šio sprendimo reikšmę.
121   Atsakovės nuomone, taip pat nėra jokios priežasties daryti išvadą, kad implicitinė teisė yra,
ipso facto
, išimtinė. Implicitinė teisė priimti pažeidimus konstatuojančius sprendimus, siekiant teisėto intereso dėl konkurencijos
teisės taikymo, niekaip nenukrypsta nuo teisių, kurias Komisijai suteikia Reglamentas Nr. 17, tačiau jas papildo. Eksplicitinai
įgaliojimai remiasi EB 83 straipsnio 2 dalies d punkte ir EB 85 straipsnyje suformuluota idėja, kad Komisija turi užtikrinti,
jog įmonės laikytųsi konkurencijos taisyklių, ir prireikus konstatuoti, kad buvo pažeistos šios taisyklės (minėto sprendimo
GVL prieš Komisiją
22 punktas). Taigi būtų netinkama
a priori
pasakyti, ar Komisijos implicitinių įgaliojimų sritis turi būti aiškinama siaurai ar plačiai. Svarbu įsitikinti, kad egzistuoja
aplinkybės, kuriomis reikia pripažinti pažeidimą, siekiant užtikrinti, kad įmonės laikytųsi konkurencijos taisyklių. Šį esminį
reikalavimą išreiškia teisėto intereso kriterijus.
122   Todėl kiti, nei noras padaryti aiškią teisinę padėtį, interesai galėtų pateisinti užbaigtą pažeidimą konstatuojančio sprendimo
priėmimą, pavyzdžiui:
–       interesas paskatinti pavyzdinį įmonių elgesį, atskleidžiant labai sunkius pažeidimus sprendime, priimtame po administracinės
procedūros, per kurią buvo visiškai laikomasi nekaltumo prezumpcijos ir teisių į gynybą, juo labiau kai, kaip šioje byloje
padarė ieškovės, per tokią procedūrą įmonės ginčija faktus ir pažeidimą,
–       interesas atgrasinti nuo bet kokio pakartotinio pažeidimo, nes pažeidimą konstatuojantis sprendimas gali būti dėl pakartotinio
pažeidimo ir pagal Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB Sutarties 65 straipsnio 5 dalimi
metodo gairių (OL C 9, 1998, p. 3) 2 punktą pagrindas padidinti įmonei skirtiną baudą tuo atveju, jei vėliau buvo pakartotas
tokios rūšies pažeidimas,
–       interesas leisti kreiptis į nacionalinius civilinius teismus žalą patyrusioms šalims, kurios be Komisijos turimų teisių gauti
įrodymus Bendrijos lygiu pagalbos greičiausiai neturėtų galimybės surinkti visų reikiamų įrodymų pažeidimo, kuris vyksta didelėje
geografinėje teritorijoje ir kurio faktus ginčija atsakingos įmonės, atveju.
123   Taigi atsižvelgiant į tai, kad pažeidimai, kuriais kaltinamos ieškovės, yra labai sunkūs ir į tai, kad jos ginčijo tuos faktus
(tai aiškiai matyti iš sprendimo teksto), šiuo atveju egzistuoja šie trys teisėti interesai. Šiuo klausimu atsakovė pabrėžia,
kad ieškovės per nacionalinę procedūrą, be abejonės, ginčys faktus, kuriais yra kaltinamos, taip pat kad visiškai įmanoma,
jog pažeidimas būtų pakartotinai padarytas, jei už konstatuotą neteisėtą veiklą nebūtų viešai pasmerktos, ir kad kartelis,
nustatant kainas ir pasidalijant informacija, yra labai rimtas pažeidimas, kuris neturi būti pamirštas, nustatant vienkartinę
baudą, kurią reikėtų skirti pakartotinio pažeidimo atveju.
124   Triplike ieškovės ginčija, kad atsakovės nurodyti interesai nepateisina jų atžvilgiu priimto sprendimo.
125   Dėl intereso paskatinti pavyzdinį įmonių elgesį ir atgrasinti nuo pakartotinio pažeidimo ieškovės nurodo, kad atgrasinantį
poveikį joms jau turėjo pranešimas apie kaltinimus, todėl nebuvo būtina šiuo tikslu jų atžvilgiu priimti sprendimo, kuris
iš esmės atkartojo teisinį to pranešimo turinį. Kai dėl atgrasinančio poveikio visuomenei, tai sprendimas, skirtas kartelį
sudariusioms įmonėms, kurioms nenustatyta senatis, ieškovių nuomone, buvo pakankamas. Be to, jos nurodo, kad, nesant realaus
pavojaus grįžti prie nagrinėjamos praktikos, pripažinti teisėtą interesą atgrasinti nuo pakartotinio pažeidimo reikštų, kad
Komisija galėjo priimti pažeidimą konstatuojantį sprendimą, bet kuriuo atveju neatsižvelgdama į bylos aplinkybes ir datą,
kuomet buvo padarytas pažeidimas.
126   Dėl intereso leisti kreiptis į nacionalinius civilinius teismus žalą patyrusioms šalims ieškovės mano, kad jis negali būti
laikomas teisėtu. Nei EB sutartis, nei Reglamentas Nr. 17 atsakovei nesuteikia teisės padaryti tokį kreipimąsi į teismą galimu.
127   Triplike atsakovė pabrėžia, kad šiose bylose jos gynyba nėra pagrįsta bendru tvirtinimu dėl teisėto intereso buvimo priimti
pažeidimą konstatuojantį sprendimą visais atvejais. Ji pabrėžia, kad pavojai, susiję su pažeidimo pakartotinumu pažeidžiant
viešąjį interesą, yra labai dideli sunkiausių kartelių atvejais ir, esant tokiems pažeidimams, kurie dėl savo pobūdžio yra
slapti, Komisijai sunkiau juos atskleisti. Būtent todėl pusiausvyra, kurią reikia rasti tarp įmonių adresatų interesų ir viešojo
intereso, turi būti kitokia pasibaigusių labai sunkių pažeidimų atvejais ir mažesnių pažeidimų atvejais.
128   Dėl intereso leisti kreiptis į nacionalinius civilinius teismus žalą patyrusioms šalims atsakovė primygtinai tvirtina, kad
toms šalims yra labai sunku įrodyti pažeidimo, padaryto tokioje plačioje geografinėje teritorijoje, buvimą, taip pat, kad
labai svarbu, jog Komisija įgyvendintų savo teises gauti įrodymus tyrimuose dėl slaptų kartelių. Ji pabrėžia nesirėmusi šiuo
interesu, kaip sistemiškai pateisinančiu pažeidimą konstatuojančio sprendimo priėmimą, bet interesu atgrasinti nuo pakartotinio
pažeidimo kartu su labai sunkiu pažeidimu. Be to, ji priduria, kad teisės gynimo priemonių atlyginti civilinę žalą buvimas
taip pat gali atlikti viešojo intereso funkciją, nes šios priemonės gali būti atgrasinimas pažeisti konkurencijos teises.
Iš tikrųjų pagal Bendrijos teisę tokių priemonių buvimas yra gyvybiškai svarbus, kad būtų užtikrintas visiškas EB 81 ir 82 straipsnių
taikymas (2001 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Courage ir Crehan
, C‑453/99, Rink. p. I‑6297).

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
129   Ieškovės tvirtina, kad Komisija neturi kompetencijos priimti sprendimo jų atžvilgiu, nes nėra nuostatų, leidžiančių jai sprendimu
konstatuoti jau užbaigtus pažeidimus, juo labiau kai pasibaigė Reglamento Nr. 2988/74 1 straipsnio 1 dalyje numatytas senaties
terminas, taip pat ir dėl to, kad nebuvo įrodytas teisėtas interesas, pateisinantis šį sprendimą jų atžvilgiu.
130   Kalbant apie šio sprendimo 113 ir 114 punktuose pateiktus ieškovių argumentus, šio sprendimo 37 punkte jau buvo priminta,
kad pažeidimo užbaigimas prieš Komisijai priimant sprendimą nėra kliūtis jai įgyvendinti savo teisę konstatuoti tokį pažeidimą,
nes Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Komisija gali priimti pažeidimą konstatuojantį sprendimą, kurio įmonė jau nebedaro,
tačiau su sąlyga, kad institucija turi teisėtą interesą tai daryti (minėto sprendimo
GVL prieš Komisiją
24 punktas).
131   Be to, šio sprendimo 63 punkte buvo nuspręsta, kad nors pagal Reglamentu Nr. 17 įtvirtintą tvarką Komisijos teisė konstatuoti
pažeidimą yra tik implicitinė, t. y. ji egzistuoja tik tiek, kiek to reikalauja eksplicitinės teisės nurodyti užbaigti pažeidimą
ir paskirti vienkartines baudas (minėto sprendimo
GVL prieš Komisiją
23 punktas), tokia implicitinė teisė nėra priklausoma nuo institucijos vykdomų šių eksplicitinių teisių. Todėl tas faktas,
kad Komisija neturi teisės skirti vienkartinių baudų pažeidėjams dėl pasibaigusio senaties termino, numatyto Reglamento Nr. 2988/77
1 straipsnio 1 dalyje, pats savaime nėra kliūtis priimti sprendimą, konstatuojantį, kad šis pasibaigęs pažeidimas buvo padarytas.
132   Kalbant apie šio sprendimo 115–118 punktuose ieškovių nurodytus argumentus, iš tikrųjų jais nesiekiama išsiaiškinti, ar Komisija
turėjo kompetenciją sprendimu konstatuoti pasibaigusius pažeidimus, kurių padarymu kaltinamos ieškovės; iš tikrųjų Komisija
šioje byloje turėjo teisėtą interesą priimti šiuos pažeidimus konstatuojantį sprendimą (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo
GVL prieš Komisiją
24 punktą). Taigi tais argumentais šioje byloje ieškovės iš esmės kritikuoja kompetencijos įgyvendinimo būdus.
133   Pirmosios instancijos teismas tegali pažymėti, kad iš sprendimo visiškai nematyti, jog Komisija būtų tinkamai įvertinusi,
ar ji turėjo tokį interesą.
134   Posėdyje apie tai paklausta atsakovė remėsi sprendimo 651 konstatuojamąja dalimi, kurioje buvo Komisijos išvada, jog ieškovių
atžvilgiu reikėjo priimti pažeidimą konstatuojantį sprendimą, kuria, jos nuomone, iš esmės buvo tvirtinama, kad egzistavo
teisėtas interesą tai daryti.
135   Tačiau reikia pripažinti, kad minėtoje konstatuojamojoje dalyje tvirtinusi, jog „taisyklės išimtinai reguliuoja vienkartinių
baudų ar sankcijų skyrimo senatį“, ir kad „jos neturi įtakos Komisijos teisei nagrinėti kartelius bei prireikus priimti draudžiančius
sprendimus“, atsakovė tik atsakė į ieškovių pateiktą argumentą, kad jį atmestų; jog net šiuos pažeidimus laikant įrodytais,
jie nebegalėjo būti sprendimo dalykas, nes buvo suėjusi senatis. Iš šio tvirtinimo negalima daryti išvados, kad Komisija taip
pat aiškinosi, ar ji turėjo teisėtą interesą sprendimu konstatuoti pažeidimus, kuriuos ieškovė jau užbaigė.
136   Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, priėmusi sprendimą nesiaiškinusi, ar pažeidimų konstatavimas ieškovių atžvilgiu buvo pateisinamas
teisėtu interesu, Komisija padarė teisės klaidą, pateisinančią tos sprendimo dalies, kuri yra susijusi su ieškovėmis, panaikinimą.
137   Be to, atsakovė Pirmosios instancijos teisme neįrodė, kad šioje byloje buvo teisėtas interesas. Iš tikrųjų Pirmosios instancijos
teisme atsakovė nurodė, kad, be intereso teisinę padėtį padaryti aiškią, t. y. teisėtu pripažinto intereso tokiomis bylomis
aplinkybėmis, kuriomis buvo priimtas minėtas sprendimas
GVL prieš Komisiją
, kiti interesai šioje byloje gali pateisinti sprendimo priėmimą ieškovių atžvilgiu, t. y. būtinybė paskatinti pavyzdinį įmonių
elgesį, interesas atgrasinti nuo pakartotinio pažeidimo, atsižvelgiant į labai sunkius nagrinėjamus pažeidimus, ir interesas
leisti kreiptis į nacionalinius civilinius teismus žalą patyrusioms šalims.
138   Tačiau reikia pripažinti, kad atsakovė tik bendrai išvardija tris hipotezes, remdamasi šios bylos aplinkybėmis, susijusiomis
su labai sunkiais ir didelėje teritorijoje padarytais pažeidimais, kuriais yra kaltinamos ieškovės, neįrodydama, kad šios
hipotezės pasitvirtina šioje byloje ir dėl to teisėtu interesu pateisina minėtus pažeidimus konstatuojančio sprendimo priėmimą
ieškovių atžvilgiu. Komisija Pirmosios instancijos teismui konkrečiai nepaaiškino, kodėl dėl sunkumo ir geografinės teritorijos
reikėjo sprendimu konstatuoti šiuo ieškovių atveju jau nutrauktus pažeidimus. Ji taip pat nepateikė nė mažiausios nuorodos
į pavojų, kad ieškovės pakartotinai padarys šį pažeidimą. Be to, atsakovė nepateikė informacijos, susijusios su šios bylos
aplinkybėmis, dėl žalą patyrusių trečiųjų šalių pradėtų ar numatytų teisminių procesų dėl neteisėtos veiklos.
139   Be to, ieškovės ginčijo Pirmosios instancijos teisme atsakovės nurodytų interesų teisėtumą, tvirtindamos, kad pranešimas apie
kaltinimus turėjo pakankamą atgrasinantį poveikį jų atžvilgiu, todėl nebuvo jokio realaus pavojaus grįžti prie nagrinėjamos
antikonkurencinės praktikos, ir kad noras leisti kreiptis į nacionalinius teismus yra ginčytinas. Taigi atsakovė nepateikė
detalaus atsakymo į šiuos prieštaravimus, kad įrodytų teisėtą interesą.
140   Todėl antrasis ieškinio pagrindas turi būti tenkinamas.

Dėl ieškovių prašymo neskelbti tam tikrų duomenų, susijusių su šiomis bylomis
141   Savo ieškiniuose kiekviena ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašė iš pranešimų apie šias bylas, atsižvelgiant į šių bylų
dalykus, pašalinti duomenis apie prekes ir atitinkamus pažeidimų, kuriais jos buvo kaltinamos sprendime, laikotarpius.
142   Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad iš prie bylos medžiagos pridėtų dokumentų, kuriuos dubliko priede pridėjo ieškovės, matyti,
kad po šių ieškinių pateikimo tarp ieškovių ir Komisijos įvyko rimtos diskusijos dėl sprendimo paskelbimo. Iš tikrųjų ieškovės
Komisijos prašė iš skelbimui skirtos sprendimo versijos išimti bet kokius duomenis apie jų pavadinimą, vitaminus, kurių atžvilgiu
ieškovės atitinkamai buvo kaltinamos padariusios pažeidimą, ir bet kokią kitą informaciją, galinčią jas identifikuoti kaip
įmones, dalyvavusias neteisėtame kartelyje.
143   Komisija galiausiai atmetė šiuos reikalavimus, ir 2003 m. sausio 10 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
paskelbtoje nekonfidencialioje sprendimo versijoje buvo aiškiai pateikta informacija, dėl kurių ieškovės pateikė šio sprendimo
141 punkte nurodytus prašymus (žr. sprendimo 1 straipsnį).
144   Kadangi pateikus ieškinius ši informacija tapo vieša, ir tai neleidžia jos laikyti konfidencialia (1994 m. lapkričio 9 d.
Pirmosios instancijos teismo antrosios išplėstinės kolegijos pirmininko nutarties
Langnese Iglo prieš Komisiją
, T‑7/93, Rink. p. II‑0000, 11 punktas; 1997 m. birželio 3 d. Pirmosios instancijos teismo penktosios išplėstinės kolegijos
pirmininko nutarties
Gencor prieš Komisiją
, T‑102/96, Rink. p. II‑879, 29 punktas ir 1998 m. liepos 3 d. Pirmosios instancijos teismo antrosios išplėstinės kolegijos
pirmininko nutarties
Volkswagen ir Volkswagen Sachsen prieš Komisiją
, T‑143/96, Rink. p. II‑0000, 20 punktas), ieškovių pateiktas prašymas turi būti atmestas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
145   Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi atsakovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti ieškovių išlaidas pagal jų pateiktus
reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia :
1.
Panaikinti tą 2001 m. lapkričio 21 d. Komisijos sprendimo 2003/2/EB, susijusio su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio
taikymo procedūra (byla COMP/E-1/37.512 – Vitaminai), dalį, kuri yra susijusi su ieškovėmis.
2.
Priteisti iš atsakovės bylinėjimosi išlaidas.
Legal
Lindh
Mengozzi
Wiszniewska-Białecka

Vadapalas
Paskelbta 2005 m. spalio 6 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
H. Jung

H. Legal
*
Proceso kalba: anglų.