CELEX: 62007TJ0428
Vahekohtuklausel
Lepingud, mis on sõlmitud teadusuuringute, tehnoloogiaarenduse ja tutvustamistegevuse eriprojekti raames "Elukvaliteedi ja inimkapitali juhtimise" valdkonnas (1998-2002)
Projektid Seahealth ja Biopal
Võlateated
Tühistamise taotlused
Hagi ümberkvalifitseerimine
Vastuvõetavus
Võistlevuse põhimõte ja kaitseõigused
Euroopa Liidu makstud kogu rahalise toetuse tagasinõudmine
Tõsised finantsrikkumised

Lepinguline raamistik ja vaidluse taust
Euroopa Komisjon sõlmis 24. detsembril 2002 eelkõige hagejaga Centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA), kes
on Prantsuse segaosalusega kohalik ettevõtja ja tegutses konsortsiumi koordineerijana, kaks lepingut, et hüvitada tehnoloogia
uurimis- ja arenguprojektide kulud. Need lepingud sõlmiti seoses nõukogu 25. jaanuari 1999. aasta otsusega 1999/167/EÜ, millega
võetakse vastu teadusuuringute, tehnoloogiaarenduse ja tutvustamistegevuse eriprogramm valdkonnas „Elukvaliteet ja elusressursside
juhtimine (1998–2002)” (EÜT L 64, lk 1). Üks nendest lepingutest pealkirjaga Seahealth (leping nr GLK1-CT-2002-02433, edaspidi
„Seahealth’i leping”) käsitleb projekti pealkirjaga „Seaweed antioxydants as novel ingredients for better health and food
quality” („Vetikatest pärit antioksüdandid kui parema tervise- ja toidukvaliteedi uudsed koostisosad”). Teine leping pealkirjaga
BIOPAL (leping nr QLK5-CT-2002-02431, edaspidi „Biopali leping”’) käsitleb projekti pealkirjaga „Algae as raw material for
production of bioplastics and biocomposites contributing to sustainable development of european coastal regions” („Vetikad
kui bioplastiku ja biokomposiitide tooraine, mis aitab kaasa Euroopa rannikualade säästlikule arengule”).
Nende lepingute artikli 5 esimene lõik näeb ette, et neile kehtivad Belgia õigusnormid. Lepingutes on esitatud ka EÜ artikli 238
tähenduses vahekohtuklausel. Lepingud on koostatud inglise keeles.
Hageja esitatud andmete kohaselt, millele komisjon vastu ei vaielnud, täideti need lepingud nõuetekohaselt aastatel 2003–2005.
Kummagi lepingu II lisas (edaspidi „II lisa”) esitatud ja neile lepingutele ühiste üldtingimuste artiklites 22–24 on määratletud
abikõlblikud kulud.
Personalikulude osas sätestab artikli 23 lõike 1 punkt a järgmist:
„Kõik lepinguga seotud töötunnid tuleb registreerida projekti ajal või koordineerija puhul maksim[aalselt] kahe kuu jooksul
alates projekti lõppemisest, ning need peab kinnitama vähemalt kord kuus tööde eest vastutav isik, kelle käsundisaaja on määranud
vastavalt käesoleva lisa artikli 2 lõike 2 punktile a, või käsundisaaja nõuetekohaselt volitatud finantsjuht.”
Ühenduse rahalise toetuse osas näeb II lisa artikli 3 lõige 2 ette, et „[k]omisjon võib käsundisaaja pettust või tõsist finantsrikkumist
kahtlustades peatada maksed ja/või anda koordineerijale korralduse hoiduda maksete tegemisest seoses nimetatud käsundisaajaga.
Viimatinimetatu on endiselt seotud oma lepinguliste kohustustega.”
Vastavalt II lisa artikli 3 lõike 4 sätetele:
„Kui ühenduse rahalise toetuse kogusumma, mis hõlmab võimalikke kohandusi, mis võidakse teha ka pärast käesoleva lisa artiklis 26
viidatud auditit, on madalam käesoleva artikli lõike 1 esimeses lõigus käsitletud maksete kogusummast, hüvitavad asjaomased
käsundisaajad selle vahe eurodes tähtaja jooksul, mille komisjon määrab oma nõudes, mis on saadetud vastuvõtuteatisega tähitud
kirjaga […].”
Artikli 3 lõikes 5 on täpsustatud järgmist:
„Lepingu täitmise kuupäeva, lepingu lõppemise või ühe käsundisaaja osalemise lõppemise järel võib komisjon olenevalt olukorrast
nõuda või nõuab käsundisaajalt pärast auditi raames tuvastatud pettusi või tõsiseid finantsrikkumisi, et ta tagastaks kogu
talle makstud ühenduse toetuse summa. Tagastatavale summale lisandub Euroopa Keskpanga poolt põhilistele refinantseerimistehingutele
kehtestatud määrast 2% võrra kõrgem viivis alates selle kuu esimesest päevast, kui asjaomane käsundisaaja sai rahalised vahendid.
Viivis puudutab perioodi vahendite saamisest nende tagastamiseni.”
II lisa artikli 7 lõike 4 punkt b näeb eeskätt ette, et komisjon lõpetab lepingu või ühe käsundisaaja osalemise viivitamatult,
kui viimatinimetatu „on teinud valedeklaratsioone, mille eest teda võib vastutavaks pidada, või tahtlikult varjanud andmeid,
et saada ühenduse toetust või lepingus sätestatud mis tahes muud eelist”.
Selle artikli 7 lõike 4 punkti b alusel lepingu lõpetamise korral näeb II lisa artikli 7 lõike 6 punkt c ette, et „komisjon
võib nõuda ühenduse rahalise toetuse täielikku või osalist tagastamist. Tagastatavale summale lisandub Euroopa Keskpanga poolt
põhilistele refinantseerimistehingutele kehtestatud määrast 2% võrra kõrgem viivis alates selle kuu esimesest päevast, kui
asjaomane käsundisaaja sai rahalised vahendid. Viivis puudutab perioodi vahendite saamisest nende tagastamiseni”.
Mis puudutab projekti auditit, siis näeb II lisa artikli 26 lõige 3 ette järgmise menetluse:
„Auditi käigus tehtud järelduste põhjal koostatakse esialgne aruanne. Komisjon saadab selle asjaomasele käsundisaajale. Viimasel
on maksim[aalselt] kuu aega alates selle kättesaamisest, et oma märkusi esitada.
Lõplik aruanne edastatakse asjaomasele käsundisaajale. Viimane võib kuu aja jooksul selle kättesaamisest esitada komisjonile
oma märkused. Komisjon võib otsustada, et ta ei võta arvesse pärast selle tähtaja lõppemist saadetud märkusi.
Komisjon võtab auditi järelduste põhjal kõik sobivad meetmed, mida ta peab vajalikuks, sh teeb korralduse tagastada kõik või
osa tema tehtud maksetest.”
Komisjoni talituste teenistujad viisid CEVA-s 2006. aasta mais läbi auditi vastavalt II lisa artiklile 26 (vt eespool punkt 11).
CEVA esitas 1. augusti 2006. aasta kirjas oma märkused auditiaruande eelnõu kohta, mis oli talle saadetud 2006. aasta juunis
ja mille järeldused tõid välja rikkumised CEVA esitatud kuludes.
Euroopa Pettustevastane Amet (OLAF) viis 2006. aasta oktoobris läbi uurimise CEVA-s ja võttis enda kätte originaalid kõigist
lepingutest ja tõenditest, eelkõige kõnealuseid lepinguid puudutavad „tööajatabelid” ning lähetuste käigus saadetud kirjad
ja märkused. Lisaks algatas Guingamp’ (Prantsusmaa) prokuratuur OLAF-i taotlusel esialgse uurimise „viimastel aastatel […]
CEVA poolt saadud riiklike ja Euroopa rahaliste vahendite haldamise suhtes”; hiljem see prokuratuur loobus asja uurimisest
ja asi läks üle piirkondliku spetsialiseeritud kohtu kätte Rennes’is (Prantsusmaa).
Komisjon saatis 14. detsembri 2006. aasta kirjas CEVA-le lõpliku auditiaruande, milles institutsioon jäi oma järelduste juurde
seoses mitme ja tõsise rikkumisega kuluaruannetes.
Sellest aruandest ilmneb, et audiitorid uurisid vastavalt II lisa sätetele testide põhjal deklareeritud kuludega seotud tõendeid.
Nad rõhutasid, et nende kontrolli eesmärk ei olnud tuvastada intsidente või pettusi.
Viidatud lõplikus aruandes järeldasid audiitorid, et personalikulusid ei saa Euroopa Liit hüvitada, kuna CEVA tehtud töötundide
väljavõtted ei olnud usaldusväärsed, sest kõnealuste projektide alusel registreeritud töötunnid olid ebatäpsed.
Lisaks märkisid audiitorid selle aruande üldises kokkuvõttes, et kui jätta kõrvale eespool viidatud korrektsioonid peamiselt
seoses personalikuludega, siis hageja poolt komisjonile teatatud kulud vastasid hageja raamatupidamisaruannetesse kantud summadele
ning neid tõendasid vastavad dokumendid ja väljamaksed.
Olles teinud nende järelduste põhjal abikõlblike kulude kohandused, märkisid audiitorid, et 2003. ja 2004. aastal deklareeritud
kulude kogusummast, mis Seahealth’i lepingu puhul oli 465 409 eurot ja Biopali lepingu puhul 351 430 eurot, oli Seahealth’i
lepingu alusel abikõlblike kulude summa pärast kohandust 110 971 eurot ja Biopali lepingu alusel 32 110 eurot.
Komisjon lõpetas 22. jaanuari 2007. aasta kirjaga mõlemad lepingu vastavalt II lisa artikli 7 lõike 4 punktile b, mis näeb
ette eelkõige, et komisjon lõpetab lepingu viivitamatult, kui lepinguosaline on teinud valedeklaratsioone, mille eest teda
võib vastutavaks pidada, või tahtlikult varjanud andmeid, et saada ühenduse toetust või lepingus sätestatud mis tahes muud
eelist. Selle otsuse toetuseks viitas komisjon sellele, et hageja oli väidetavalt rikkunud viidatud II lisa artiklit 22 ja
artikli 23 lõiget 1. Ta tugines oma lõplikus auditiaruandes esitatud järeldustele personalikulude kohta ja märkis, et neid
järeldusi kinnitati OLAF-i uurimise käigus.
Sama päeva kirjaga teatas komisjon hagejale – kes tema arvates oli toime pannud tõsiseid finantsrikkumisi – viitega II lisa
artikli 3 lõigetele 2 ja 4 oma kavatsusest nõuda kahe käsitletud lepingu alusel kõigi talle tasutud summade tagastamist. Lisaks
märkis ta, et ta ei tee ühtegi täiendavat makset nende lepingute alusel.
Samas kirjas täpsustas komisjon, et ta kavatses tagasi nõuda Biopali lepingu alusel 208 613 eurot ja Seahealth’i lepingu alusel
140 320 eurot. Ta palus hagejal esitada oma märkused ja teavet, mida kinnitasid pangaväljavõtted, nende ettemaksete kohta,
mida tema kui koordinaator oli saanud ja mida ta ei olnud veel teistele käsundisaajatele üle kandnud.
Hageja esitas 1. märtsi 2007. aasta kirjas oma märkused ja teabe, mida komisjon oli eelnevalt mainitud kirjas nõudnud. Ta
märkis eelkõige, et tema valduses ei olnud enam lepinguid, „tööajatabeleid”, lähetuste käigus saadetud kirju ja märkusi, mille
OLAF oli ära võtnud.
Selle kirja järel hindas komisjon hüvitatavad summad ümber. Ta teatas CEVA-le 20. märtsi 2007. aasta kirjas oma kavatsusest
nõuda tagasi Biopali lepingu alusel 205 745 eurot ja Seahealth’i lepingu alusel 189 703 eurot, ning palus hagejal uuesti oma
märkused esitada. Selle kirja lisas saatis ta hagejale ühe koopia lepingutest ja auditiaruandest.
3. aprilli 2007. aasta kirjas lõpetas hageja oma peadirektoriga töölepingu eelkõige „väga tõsiste rikkumiste tõttu haldamises
ja raamatupidamisdokumentides”.
Hageja esitas 25. mai 2007. aasta kirjas oma märkused. Ta väitis esmalt, et tal ei olnud võimalik ennast kaitsta. Nimelt kinnitas
Rennes’i prokuratuur OLAF-i taotlusel algatatud CEVA poolt viimastel aastatel saadud riiklike ja Euroopa rahaliste vahendite
haldamise esialgse uurimise raames, et ta sai aru, et OLAF-i võetud dokumendid jäävad terve uurimise ajaks kättesaamatuks,
ning keeldus talle edastamast nende dokumentide koopiaid. Seetõttu palus hageja komisjonil edastada talle koopia „dokumentidest,
mille põhjal [ta] oli koostanud [oma] hinnangu, ja OLAF-i aruande aluseks olevatest dokumentidest”. Seejärel märkis hageja
samas kirjas, et pärast komisjoni auditit ja OLAF-i uurimist oli ta kehtestanud uue „tööaja arvestuse” süsteemi, mida kohaldati
erinevatele projektidele alates 2007. aasta veebruarist, koos ajaarvestusega alates 1. jaanuarist 2007. Lisaks oli ta kehtestanud
kulude arvutamise uue mudeli, mis võimaldas uuesti arvutada vanade projektide maksumust. Hageja tegi seetõttu ettepaneku,
et tema enda kulul tehtaks komisjoni valduses olevate dokumentide põhjal kõnealuste lepingutega seotud kuluaruannete kontroll
poolte kokkuleppel valitud sõltumatu teenusepakkuja poolt.
OLAF keeldus 21. augusti 2007. aasta kirjas edastamast hagejale dokumente ja oma uurimise järeldusi, eelkõige kuna need puudutasid
pooleliolevat uurimist ja kuulusid seega Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määruses (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse
juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331)
sätestatud dokumentidele juurdepääsu õigusest tehtud erandite korra alla.
Komisjon vastas hageja viidatud 25. mai 2007. aasta kirjale 28. augusti 2007. aasta kirjaga, mille kohaselt talle edastatud
lepingud ja auditiaruanne olid piisavad, et hageja võiks end kaitsta. Ta rõhutas, et OLAF-i järeldused kinnitasid üksnes komisjoni
auditi tulemusi. Ta märkis, et hageja kehtestatud uus ajaarvestuse süsteem võimaldas projektile pühendatud tegelikke töötunde
uuesti arvutada üksnes „tööajatabelite” põhjal, millele olid alla kirjutanud personali liikmed ja nende ülemused projekti
täitmise ajal. Seetõttu teatas komisjon hagejale oma otsusest nõuda II lisa artikli 3 lõike 5 alusel Seahealth’i ja Biopali
lepingute alusel kõigi hagejale antud summade tagasimaksmist.
Komisjon tõi 9. oktoobri 2007. aasta kirjas küll välja, et hageja „[üritas] heauskselt leida mõistlikku ja õiglast lahendust”,
kuid kinnitas, et hageja poolt käsitletud projektide halduses tehtud tõsiste finantsrikkumiste järel oli komisjonil kohustus
nõuda tasutud summad hagejalt tagasi.
Seetõttu tasus CEVA 20. septembri 2007. aasta võlateate nr 3240908670, mis puudutas Seahealth’i lepingu alusel talle makstud
summat 189 703 eurot, ja 4. oktoobri 2007. aasta võlateate nr 3240909271, mis puudutas Biopali lepingu alusel talle makstud
summat 205 745 eurot.

Menetlus ja poolte nõuded
Hagejad esitasid hagiavaldused, mis saabusid Üldkohtu kantseleisse vastavalt 22. novembril ja 14. detsembril 2007.
Üldkohtu kodukorra artiklis 64 sätestatud menetlust korraldavate meetmete raames korraldati 16. juunil 2008 ettekandja-kohtunikuga
koosolek, millel osalesid poolte esindajad ja mille eesmärk oli selgitada teatud pooltevahelisi küsimusi ja kergendada nendevaheliste
arutelude avamist käesolevate vaidluste võimalikuks lahendamiseks kohtuvälise kokkuleppega. Pooled esitasid oma märkused ning
lepiti kokku, et komisjon teatab kuu aja jooksul Üldkohtule, kas ta on valmis uuesti CEVA-ga ühendust võtma, et üritada vaidlust
kohtuväliselt lahendada. Komisjon teatas 10. juuli 2008. aasta kirjas Üldkohtule, et tal oli võimatu viidatud läbirääkimisi
alustada.
Kirjalik menetlus lõpetati 29. oktoobril 2008.
Pärast kõigi poolte ärakuulamist liideti Üldkohtu kuuenda koja esimehe 27. novembri 2009. aasta määrusega kohtuasjad T‑428/07
ja T‑455/07 suuliseks menetlemiseks ja kohtuotsuse tegemiseks.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus (kuues koda) alustada suulist menetlust. Menetlust korraldavate meetmete
raames palus kohus pooltel vastata teatavatele küsimustele. Pooled täitsid selle nõude ja komisjon esitas teatud dokumendid.
Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu suulistele küsimustele kuulati ära 17. detsembri 2009. aasta kohtuistungil.
Hageja palub Üldkohtul:
–        tühistada võlateated nr 3240908670 ja nr 3240909271;
–        kohustada komisjoni tagasi maksma nende võlateadete alusel tasutud summad;
–        teise võimalusena tühistada need võlateated osas, kus nendega nõutakse hagejale Biopali ja Seahealth’i lepingu raames tasutud
summade täielikku tagasimaksmist, ja kohustada komisjoni nende võlateadete alusel tasutud summad tagasi maksma;
–        kolmanda võimalusena määrata ekspert.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        tunnistada tühistamishagi vastuvõetamatuks;
–        teise võimalusena jätta rahuldamata nõuded vähendada võlateadete summasid või määrata ekspert;
–        kolmanda võimalusena peatada menetlus, et oodata, kuni CEVA saab Prantsusmaal toimuva kriminaalmenetluse käigus tutvuda dokumentidega,
mida ta peab oma huvide kaitseks vajalikuks;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.

Vastuvõetavus

Poolte argumendid
Ametlikku vastuvõetamatuse vastuväidet esitamata väidab komisjon esiteks, et viidatud võlateadete tühistamiseks esitatud hagid
on vastuvõetamatud.
Komisjon leiab, et Üldkohus ei saa käesolevaid hagisid ümber kvalifitseerida.
Ta väidab, et Üldkohus saab üksnes erandkorras kvalifitseerida tühistamishagi ümber lepingulise vastutuse hagiks, kui hagiavalduses
on viidatud lepingule kohalduva õiguse rikkumisele. Pelk osundamine lepingu täpsetele klauslitele ei võimalda sellist ümberkvalifitseerimist.
Ta meenutab sellega seoses, et 26. veebruari 2007. aasta määruses kohtuasjas T‑205/05: Evropaïki Dynamiki
vs.
komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 57) leidis Üldkohus, et ta „ei saa […] teostada sellist ümberkvalifitseerimist,
sest vastupidi kodukorra artikli 44 lõike 1 punktis c sätestatule ei esita hageja isegi kokkuvõtvalt ühtegi väidet, argumenti
ega kaebust seoses [käesolevas asjas kohalduva] Luksemburgi õiguse rikkumisega või lepingu konkreetsete sätetega”.
Sellega seoses väidab komisjon, et väide on tingimata pretensioon, mis põhineb seaduse rikkumisel. Ta tuletab sellest, et
Üldkohus märkis viidatud määruses Evropaïki Dynamiki
vs.
komisjon vaid täiendavalt ja üksnes juhtumi asjaolude põhjal, et hageja ei olnud osundanud ühegi lepingusätte rikkumisele.
Seda tõlgendust kinnitab ka Üldkohtu 2. aprilli 2008. aasta määrus kohtuasjas T‑100/03: Maison de l’Europe Avignon Méditerranée
vs.
komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata).
Mis tahes muu lahendus rikuks ka kaitseõigusi ja võistlevuse põhimõtet. Järelikult ei saa käesolevaid hagisid ümber kvalifitseerida
lepingulise vastutuse hagideks, kuna vastupidi kodukorra artikli 44 lõike 1 punktile c ei ole CEVA hagiavaldustes esitatud
ühtegi väidet, mis puudutaks lepingule ainsana kohalduva Belgia õiguse rikkumist.
Hageja vaidleb sellele argumentatsioonile vastu. Ta väidab repliigis, et kui Üldkohtule esitatakse tühistamishagi või kahju
hüvitamise nõue, ehkki vaidlus on lepingulist laadi, siis kvalifitseerib kohus hagi ümber.

Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et mitte liidu kohus ei peaks valima asjakohaseimat õiguslikku alust, vaid hageja valib oma hagi
õigusliku aluse (vt selle kohta Üldkohtu eespool viidatud määrus Evropaïki Dynamiki
vs.
komisjon, punkt 38, ja 6. oktoobri 2008. aasta määrus kohtuasjas T‑235/06: Austrian Relief Program
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II‑207, punkt 32).
Kuigi käesolevas asjas ei tugine hagiavaldused otsesõnu tühistamishagisid reguleerivatele sätetele, ilmneb nende uurimisest,
et hagide eesmärk on nõue tühistada 20. septembri ja 4. oktoobri 2007. aasta võlateated, mis puudutasid vastavalt Seahealth’i
ja Biopali lepinguid (edaspidi „võlateated”), ning need hagid tuginevad seega kaudselt võlateadetega seotud sätetele.
Lisaks esitas hageja nende tühistamishagide raames samuti nõuded teha ettekirjutusi. Nimelt palub hageja oma nõuetes esiteks
viidatud võlateadete tühistamist. Teiseks palub ta Üldkohtul kohustada komisjoni talle tagastama nende võlateadete summad,
mille hageja oli vahepealsel ajal tasunud.
Mis puudutab nõuete teist osa, siis tuleb märkida, et käesolevas asjas ei saa neid tõlgendada eraldiseisvalt võlateadete tühistamisnõuetest,
nagu lepingutest tulenevaid ja kaudselt EÜ artiklile 238 tuginevaid maksenõudeid, mis esitati paralleelselt tühistamisnõuetega.
Ehkki hageja poolt hagiavaldustes esitatud argumendid põhinevad peamiselt kõnealuse lepingu sätetel, on hagi nimetuseks pandud
nimelt „tühistamishagid”. Lisaks ei väida hageja, et hagiavaldustes oleks esitatud maksenõuded. Eelkõige repliikides ei vaidlusta
ta, et hagid on puudulikult koostatud. Seevastu väidab ta, et need hagid tuleb ümber kvalifitseerida.
Sellest tuleneb, et hageja tugines käesolevates hagides üksnes EÜ artiklile 230.
EÜ artikli 230 alusel kontrollivad ühenduste kohtud institutsioonide võetud selliste aktide õiguspärasust, mille eesmärk on
tekitada kohustuslikke õiguslikke tagajärgi kolmandatele isikutele, muutes selgelt nende õiguslikku seisundit (Üldkohtu 10. aprilli
2008. aasta otsus kohtuasjas T‑97/07: Imelios
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 21, ja eespool viidatud kohtuotsus Austrian Relief Program
vs.
komisjon, punkt 34).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole institutsioonide poolt vastu võetud aktid, mis on seotud üksnes lepinguga, millest
nad on lahutamatud, oma olemuselt EÜ artiklis 249 käsitletud aktide hulgas, mille tühistamist võib Üldkohtult EÜ artikli 230
alusel nõuda (Üldkohtu 10. mai 2004. aasta määrus liidetud kohtuasjades T‑314/03 ja T‑378/03: Musée Grévin
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑1421, punkt 64, ja eespool viidatud kohtuotsus Austrian Relief Program
vs.
komisjon, punkt 35).
Käesolevas asjas piisab märkimisest, et võlateated kuuluvad Seahealth’i ja Biopali lepingute raamistikku, millest nad on lahutamatud.
Nimelt taotleb komisjon nende võlateadetega hagejatele nende lepingute alusel üle kantud summade tagasimaksmist, tuginedes
lepingute sätetele, mis on esitatud eelkõige II lisa artiklis 3.
Sellest tuleneb, et juba oma laadilt ei ole need võlateated haldusotsused, mida käsitletakse EÜ artiklis 249 ja mille tühistamist
võib ühenduste kohtult EÜ artikli 230 alusel paluda.
Järelikult ei saa käesolevaid hagisid vastuvõetavaks tunnistada osas, milles palutakse võlateadete tühistamist EÜ artikli 230
alusel.
Mis puudutab eespool käsitletud nõudeid anda korraldusi, siis ka need on vastuvõetamatud osas, kus need on esitatud EÜ artikli 230
alusel (vt eespool punktid 49 ja 50), kuna väljakujunenud kohtupraktika kohaselt puudub ühenduste kohtul igal juhul pädevus
tema poolt läbi viidaval õiguspärasuse kontrollimisel anda korraldusi institutsioonidele või viimaseid asendada – asjaomase
ametivõimu enda ülesanne on võtta vajalikud meetmed tühistamishagi raames tehtud kohtuotsuse täitmiseks (Üldkohtu 27. jaanuari
1998. aasta otsus kohtuasjas T‑67/94: Ladbroke Racing
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1, punkt 200 ja seal viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb siiski, et kui kohtule on esitatud tühistamishagi või kahju hüvitamise nõue, ehkki vaidlus
puudutab lepingut, kvalifitseerib Üldkohus hagi ümber, kui on täidetud ümberkvalifitseerimiseks vajalikud nõuded (Üldkohtu
19. septembri 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑26/00: Lecureur
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑2623, punkt 38; eespool viidatud määrus Musée Grévin
vs.
komisjon, punkt 88, ja 9. juuni 2005. aasta määrus kohtuasjas T‑265/03: Helm Düngemittel
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑2009, punkt 54).
Sellega seoses ja vastupidi komisjoni väidetele ei tulene kohtupraktikast, et selline ümberkvalifitseerimine sõltub sellest,
et lepingule kohaldatavale õigusele oleks hagiavalduses viidatud. Vastupidi, eelkõige eespool viidatud kohtuotsuse Lecureur
vs.
komisjon punktidest 38–40 ilmneb, et Üldkohus nõustus ümber kvalifitseerima EÜ artiklile 230 tugineva hagi, mille toetuseks
hageja oli viidanud üksnes sellele, et komisjon oli rikkunud oma lepingulisi kohustusi.
Lisaks näitab kohtupraktika uurimine, et menetledes lepingulise olemusega vaidlust, ei saa Üldkohus tühistamishagi ümber kvalifitseerida,
kui hageja üheselt väljendatud tahe, et tema hagi ei põhine EÜ artiklil 238, on sellise ümberkvalifitseerimisega vastuolus
(vt selle kohta eespool viidatud määrused Musée Grévin
vs.
komisjon, punkt 88, ja Maison de l’Europe Avignon Méditerranée
vs.
komisjon, punkt 54), või kui hagi ei tugine ühelegi väitele, mis puudutaks kõnealust lepingulist suhet reguleerivate sätete
rikkumist, olgu siis tegu lepingu sätetega või lepingus viidatud siseriikliku õiguse sätetega (vt selle kohta eespool viidatud
määrused Evropaïki Dynamiki
vs.
komisjon, punkt 57, ja Imelios
vs.
komisjon, punkt 33).
Eespool viidatud määruse Evropaïki Dynamiki
vs.
komisjon kitsendav tõlgendamine komisjoni poolt tugineb eelkõige kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c tähenduses väite ekslikule
tõlgendamisele. Sellega seoses ei saa nõustuda komisjoni määratlusega, et lepingulise vastutuse hagis saab väide tugineda
üksnes lepinguid reguleeriva siseriikliku õiguse rikkumisele. Nimelt on lepingu sätted koos kohaldatava siseriikliku õigusega
ja viimase egiidi all lepingulist suhet reguleerivad normid. Lisaks võib lepingut tõlgendada kohaldatava siseriikliku õiguse
alusel üksnes siis, kui on kahtlus lepingu sisus või mõne selle punkti tähenduses (Üldkohtu 19. novembri 2008. aasta otsus
kohtuasjas T‑316/06: komisjon
vs.
Premium, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 53). Järelikult kuna väite mõiste hõlmab mis tahes õigusliku või faktilise
argumendi, mis võib kohtu viia väite esitanud poole nõuete rahuldamiseni, kui kohus leiab selle põhjendatud olevat, siis ei
ole vaidlust selles, et sarnaselt kohaldatava siseriikliku õiguse viitega on ka viide lepingu sätetele väide, mis iseloomustab
EÜ artiklile 238 tuginevat hagi.
Piisab, kui EÜ artiklile 238 tuginevat hagi iseloomustav väide on esitatud hagiavalduses vastavalt kodukorra artikli 44 lõike 1
punkti c sätetele, et selle hagi saaks ümber kvalifitseerida ilma, et kostjaks oleva institutsiooni kaitseõigusi kahjustataks.
Kui selles kontekstis – nagu komisjon tunnistas – saab tühistamishagi ümber kvalifitseerida EÜ artiklile 238 tuginevaks hagiks,
kui hageja viitab lepingut reguleeriva siseriikliku õiguse rikkumisele, siis puudub alus võimaliku ümberkvalifitseerimise
huvides jätta tunnistamata, et lepinguliste kohustuste rikkumist käsitlevatel väidetel on sama õiguslik ulatus.
Komisjoni poolt mainitud eespool viidatud määrus Maison de l’Europe Avignon Méditerranée
vs.
komisjon ei võimalda seda analüüsi ümber lükata. Vaidlust ei ole selles, et selle määruse punktis 23 märkis Üldkohus, et
hageja ei olnud esitanud „ühtegi väidet, argumenti või kaebust seoses Belgia õiguse rikkumisega, mis [oli] ainsana kohaldatav
kõnealusele lepingule vastavalt selles lepingus esitatud vahekohtuklauslile”. Nii jättis ta välja toomata selle, et puuduvad
lepingu sätte rikkumist käsitlevad väited. Siiski ei ilmne sellest määrusest, et selliseid väiteid esitati. Lisaks ei ole
viidatud põhjus ainus põhjus, miks keelduti hagi ümber kvalifitseerimast. Nimelt tugines Üldkohus selles määruses ka kesksele
asjaolule, et hageja oli üheselt märkinud, et tema hagi tugines EÜ artiklile 230.
Käesolevas asjas tuleb märkida – nagu ka hageja mainis repliigis hagi ümberkvalifitseerimise toetuseks –, et hagiavaldused
tuginevad otsesõnu kõnealuste lepingute sätetele, nimelt II lisa artiklile 26 ja artikli 3 lõigetele 4 ja 5. Hageja vaidleb
eelkõige vastu sellele, kuidas komisjon tõlgendab II lisa artikli 3 lõiget 5, mis võimaldab võlateadete aluseks olevate tasutud
summade täielikku tagasimaksmist, samas kui tuvastatud rikkumistest ilmneb suhteliselt väike lahknevus komisjonile esitatud
kuluaruannete ja abikõlblike kulude vahel. Ta heidab komisjonile ette, et ta ei tuginenud II lisa artikli 3 lõikele 4, mis
võimaldas sellel institutsioonil nõuda auditi tagajärjel tuvastatud erinevuse tagasimaksmist. Vastavalt kodukorra artikli 44
lõike 1 punktile c on hagiavaldustes seega esitatud selge ja kõikehõlmav ülevaade väitest, mis käsitleb lepingu sätteid arvestades
kõnealuste lepingute alusel tasutud rahalise toetuse täielikku tagasinõudmise nõuetevastasust.
Sellest tuleneb, et käesolevad hagid võib ümber kvalifitseerida EÜ artiklil 238 põhinevateks hagideks, kuna need tuginevad
eelkõige lepingu sätete rikkumisele. Need hagid on seega vastuvõetavad.

Põhiküsimus
Hageja viitab esimese võimalusena võistlevuse põhimõtte ja kaitseõiguste rikkumisele ja teise võimalusena kõigi makstud summade
tagasinõudmise nõuetevastasusele.
Komisjon omakorda väidab sissejuhatavalt, et kui käesolevad hagid kvalifitseeritakse ümber maksenõueteks, siis on nad igal
juhul aluseta, kuna võlateated on oma laadilt ettevalmistavad.
Komisjon väidab, et võlateated on vaid ettevalmistavad ja informatiivsed seoses komisjoni lõpliku otsusega jätkata EÜ artikli 256
alusel sissenõudmismenetlust. Sõltumata käesolevate hagide laadist, ei ole sellised võlateated vaidlustatavad aktid. Komisjon
järeldab sellest, et kui käesolevad hagid kvalifitseeritakse ümber lepingulise vastutuse hagideks, tuleb need jätta põhjendamatuse
tõttu rahuldamata, sest kõnealuste võlateadete väljastamist ei saa lugeda rikkumiseks ning need ei saanud põhjustada kahju,
mis CEVA-le väidetavalt tekkis sellest, et ta tasus summad, mida komisjon tagasi nõudis.
Sellega seoses piisab esiteks meenutamisest, et lepingulises valdkonnas peab komisjon järgima lepingute suhtes kehtivaid põhimõtteid
(vt kohtujurist Kokott’i ettepanek 17. märtsi 2005. aasta otsusele kohtuasjas C‑294/02: komisjon
vs.
AMI Semiconductor Belgium jt, ELK 2005, lk I‑2175, I‑2178, punkt 170). Põhimõtteliselt ei ole komisjonil selle raames õigus
võtta vastu ühepoolseid akte (vt selle kohta eespool viidatud määrus Musée Grévin
vs.
komisjon, punkt 85). Järelikult ei saa ta asjaomase käsundisaaja suhtes vastu võtta otsuse laadset akti, et see käsundisaaja
täidaks oma lepingust tulenevaid rahalisi kohustusi, vaid ta peab vajaduse korral pöörduma pädevasse kohtusse maksenõudega.
Selles õiguslikus kontekstis ja kuna käesolevad hagid kvalifitseeriti ümber nii, et nendega taotletakse hageja poolt võlateadete
järel tagasi makstud summade tagastamist, tuleb neid maksenõudeid uurida poolte viidatud lepingusätete alusel. Nende lepingulise
vastutuse hagide raames on seega täiesti asjassepuutumatu komisjoni argument, mis tugineb võlateadete õiguslikule laadile.
Nimelt peab Üldkohus käesolevate EÜ artikli 238 alusel esitatud maksenõuete puhul otsustama üksnes seda, kas lepingu sätteid
arvestades on komisjonil õigus tagasi saada hagejale makstud rahalise toetuse terve summa.
Selle uurimise raames ei oma tähtsust asjaolu, et hageja maksis tagasi summad, mida komisjon võlateadetes nõudis, ehkki need
võlateated ei ole kahjustavad meetmed (vt eespool punktid 52–54). Nimelt ei saa võlateadete tasumist (ehkki need ei ole oma
laadilt otsused) lugeda loobumiseks oma võimalikust õigusest kõnealuseid summasid saada. Vaid hageja loobumine sellest õigusest
või selle õiguse aegumine (millest kumbagi komisjon ei väitnud) võiksid need maksenõuded läbi kukutada, kui need on lepingu
sätete alusel õigustatud (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 11. veebruari 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑142/91: Cebag
vs.
komisjon, EKL 1993, lk I‑553, punkt 18).
Teiseks ei saa käesolevaid maksenõudeid mingil juhul tõlgendada nii, et hageja nõuab selle kahju hüvitamist, mis tekkis komisjoni
poolt lepingulisi kohustusi rikkudes saadetud võlateadete tõttu, nagu näivad vihjavat komisjoni esmased argumendid. Nimelt
palutakse nende hagidega üksnes seda, et Üldkohus kohustaks komisjoni maksma hagejale võlateadetes märgitud summad, mille
kohta hageja leiab, et tal on õigus neid lepingute täitmise alusel saada. Nende hagide raames ei paluta seega Üldkohtul kontrollida
võlateadete õiguspärasust. Järelikult tuleb ainetuks lugeda komisjoni argument, mis põhineb ideel, et võlateadete väljastamist
ei saa lugeda veaks lepingu täitmisel.
Järelikult tuleb komisjoni sissejuhatavad argumendid tagasi lükata.

Väide, mis käsitleb võistlevuse põhimõtte ja kaitseõiguste rikkumist
Poolte argumendid
Hageja viitab võistlevuse põhimõtte ja kaitseõiguste rikkumisele. Ta tugineb 7. detsembril 2000 Nice’is välja kuulutatud Euroopa
Liidu põhiõiguse harta (EÜT C 364, lk 1) artiklile 41, mis käsitleb õigust heale haldusele, mis hõlmab eeskätt igaühe õigust
olla ära kuulatud enne seda, kui tema suhtes kohaldatakse üksikmeedet, mis võib teda kahjustada, ning tema õigust tutvuda
teda puudutava toimikuga; selle harta artiklile 42, mis puudutab dokumentidele juurdepääsu õigust, ja harta artiklile 48,
mis käsitleb süütuse presumptsiooni ja kaitseõigusi.
Hageja heidab komisjonile sisuliselt ette, et ta tugines esiteks OLAF-i uurimise järeldustele ja teiseks kahe käsitletud lepinguga
seotud „tööajatabelitele”. Ta ei olnud kunagi saanud tutvuda OLAF-i järeldustega ning „tööajatabelid” võeti ära enne lõpliku
auditi aruande koostamist. Seega ei kuulatud hagejat nõuetekohaselt ära enne seda, kui komisjon tegi otsuse nõuda tagasi nende
lepingute alusel makstud rahaline toetus tervikuna.
Komisjon rikkus hea halduse põhimõtet auditi teostamisel, kuna auditiaruanne viitab mitte üksnes „tööajatabelitele”, vaid
ka OLAF-i uurimise järeldustele. Lisaks rikkus ta võistlevuse põhimõtet, jättes CEVA-le edastamata „tööajatabelid” ja OLAF-i
järeldused.
Oma repliigis toob hageja välja tema arvates erapooliku ja ebaõiglase komisjoni käitumise teiste lepingute raames, mille ta
oli selle institutsiooniga sõlminud.
Komisjon vaidleb sellele argumentatsioonile vastu. Ta väidab, et võistlevuse põhimõtet järgiti, kuna hagejale olid teada kõik
dokumendid, mille autor hageja ise oli ja millele komisjon auditiaruannet arvestades võlateadete koostamisel tugines. Lisaks
lõpetas hageja töölepingu oma peadirektoriga viimase tõsise rikkumise tõttu, kuna ta oli enda järelduste pähe esitanud komisjoni
järeldusi rikkumiste kohta, mis olid tehtud „tööajatabelite” haldamisel. Seetõttu on nende järelduste vaidlustamine vastuoluline.
Lisaks ei tuginenud komisjon OLAF-i aruande järeldustele, et nõuda tasutud summade tagastamist.
Üldkohtu hinnang
II lisa artikli 26 lõige 3 annab asjaomasele käsundisaajale õiguse esitada oma märkused esialgse auditi aruande ja lõpliku
auditi aruande kohta.
Käesolevas asjas tuleb esiteks uurida väidet, et komisjon rikkus hageja õigust olla auditimenetluses ära kuulatud, kuna hagejal
ei olnud juurdepääsu OLAF-i aruandele.
Sellega seoses piisab märkimisest, et ei auditiraruanne ega ka komisjoni otsus nõuda tagasi kõnealuste lepingute alusel tasutud
rahaline toetus ei tugine OLAF-i järeldustele.
Lõpliku auditi aruandest, millele komisjon tugines, ilmneb otsesõnu, et audiitorid eristasid lepingu sätete alusel tehtud
finantskontrolli ja OLAF-i teostatud kontrolli. Seega ilmneb selgelt, et see aruanne ei võta OLAF-i järeldusi arvesse. Nimelt
märgiti seal otsesõnu, et selle eesmärk on uurida tõendeid deklareeritud kulude kohta, et selles ei üritata tuvastada „intsidente”
või pettusi ja et see koostatakse ilma, et see mõjutaks mis tahes täiendavaid järeldusi, mida OLAF-i talitused teevad.
Lisaks ilmneb eelkõige komisjoni 28. augusti 2007. aasta kirjast hagejale, et see institutsioon tugines üksnes lõpliku auditi
aruandes tehtud järeldustele. Mis puudutab OLAF-i järeldusi, siis piirdus komisjon selles kirjas märkega, et OLAF-i järeldused
kinnitasid audiitorite avaldusi.
Sellest tuleneb, et käesolevas asjas ei ole OLAF-i aruandele viitamine asjassepuutuv, kuna hageja poolt vaidlustatud asjaolu
– makstud rahalise toetuse tagasinõudmine tervikuna – ei tuginenud sellele aruandele ega ka hilisemale kriminaaluurimisele
hageja suhtes.
Selles olukorras ei suuda võistlevuse põhimõtet ja tema õigust olla auditimenetluses ära kuulatud rikkuda asjaolu, et hagejal
ei olnud juurdepääsu OLAF-i aruandele. Mis puudutab süütuse presumptsiooni käsitlevat argumenti, siis ei ole seda tõendatud
ning see tuleb järelikult samuti põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teiseks, mis puudutab väidet, et hagejal ei olnud enam „tööajatabeleid”, kui ta esitas oma märkusd lõpliku auditi aruande
kohta, siis tuleb märkida, et vastupidi komisjoni väidetele ei võimalda asjaolu, et hageja on „tööajatabelite” koostaja, eeldada,
et ta kuulati nõuetekohaselt ära, ehkki tal ei olnud enam juurdepääsu nendele dokumentidele pärast seda, ku OLAF need ära
võttis. Lisaks ei saa asjaolu, et hageja tunnistas rikkumiste olemasolu, samas kui tal ei olnud enam juurdepääsu „tööajatabelitele”,
mingil juhul tähendada, et ta sai kaitsta oma seisukohta ja et ta tunnistas kõiki talle süüks pandud rikkumisi ning nende
raskust.
Ehkki komisjon seda käesolevas asjas ei väida, tuleb märkida, et hagejal oli veel juurdepääs „tööajatabelitele”, kui ta esitas
oma märkused esialgse auditi aruande kohta. Seevastu ei olnud tal enam neid „tööajatabeleid” ajal, kui ta esitas oma märkused
lõpliku auditi aruande kohta.
Ehkki hageja ei vaidle selles olukorras vastu asjaolule, et komisjon kinnitas esialgse auditi aruande järeldusi lõpliku auditi
aruandes, on sellegipoolest kindel, et ta ei saanud tõhusalt kasutada oma õigust olla ära kuulatud lõpliku auditi aruande
osas vastavalt II lisa artikli 26 lõikele 3. Samuti ei suutnud ta hiljem seisukohta võtta, olles täielikult teadlik tuvastatud
finantsrikkumiste olemasolust ja raskusest pärast komisjoni eespool mainitud 22. jaanuari ja 20. märtsi 2007. aasta kirjasid,
milles teda teavitati selle institutsiooni kavatsusest nõuda täielikult tagasi kahe asjaomase lepingu alusel tasutud rahaline
toetus.
Sellega seoses, ei saa asjaolu, et asjaomase käsundisaaja valduses olnud tõendid, käesolevas asjas „tööajatabelid”, võttis
ära OLAF ja et need tõendid on seetõttu komisjoni sõnul erandid määruses nr 1049/2001 sätestatud dokumentidele juurdepääsu
õigusest, õigustada seda, et käsundisaaja II lisa artikli 26 lõike 3 järgne õigus olla auditimenetluses ära kuulatud kaotab
oma sisu.
Mis siiski puudutab hageja II lisa artikli 26 lõike 3 järgse õiguse olla ära kuulatud eiramise õiguslikke tagajärgi käesolevas
asjas, siis tuleb rõhutada, et käesolevate lepingulise vastutuse hagide raames ei saa selline rikkumine iseenesest olla aluseks
sellele, et komisjoni võidakse kohustada maksma hagejale nõutud summad. Nimelt peab siinsete EÜ artiklile 238 tuginevate hagide
raames komisjoni lepingulist vastutust hindama kõnealuste lepingute kõiki asjaomaseid sätteid arvestades, millele pooled viitasid,
ja kõigi Üldkohtule kättesaadavate asjaolude alusel, järgides võistlevuse põhimõtet ning kaitseõigusi.
Lisaks võib hageja õigust olla ära kuulatud, mis tuleneb viidatud II lisa artikli 26 lõikest 3, vajaduse korral arvesse võtta
selle rikkumisega tekitatud kahju hüvitamise nõude raames – mis on esitatud eelkõige viivisenõude vormis –, kui kohaldatav
siseriiklik õigus näeb ette sellise hüvitamise võimaluse lepinguliste kohustuste rikkumise korral.
Siiski ei nõua hageja siinses asjas hüvitist võimaliku kahju eest, mis tuleneb sellest, et rikuti II lisa artikli 26 lõike 3
järgset õigust olla ära kuulatud. Nimelt on käesolevate hagide eesmärk üksnes kohustada komisjoni hüvitama summad, mille hageja
sellele institutsioonile alusetult tagasi maksis pärast viidatud võlateadete saamist.
Mis puudutab hagejate argumente komisjoni väidetava käitumise kohta teiste lepingute raames, siis tuleb need igal juhul tagasi
lükata, kuna neil ei ole käesolevate vaidluste esemega mingit seost.
Sellest tuleneb, et käesoleva vaidluse asjaolude juures on võistlevuse põhimõtte ja kaitseõiguste rikkumist käsitlev väide
ainetu.
Käesolevas asjas peab Üldkohus hageja esitatud maksenõudeid uurima kõiki kohtule esitatud asjaolusid arvestades, mille kohta
pooled said oma märkusi esitada kas oma menetlusdokumentides, vastustes Üldkohtu kirjalikele küsimustele või siis kohtuistungil.
Sellega seoses ilmneb poolte vastustest Üldkohtu poolt enne kohtuistungit esitatud kirjalikele küsimustele, et hagejal pärast
tema suhtes uurimise algatamist ja komisjonil kui kolmandal isikul oli nüüdsest juurdepääs kõigile Prantsusmaal toimuva kriminaalmenetluse
dokumentidele, mis hõlmasid eelkõige hageja dokumente, sh Seahealth’i ja Biopali projekte käsitlevaid „tööajatabeleid”, mille
OLAF oli ära võtnud.
Kuna selles kontekstis oli hagejal juurdepääs kõigile dokumentidele, mida ta pidas oma kaitse jaoks vajalikuks, siis on ainetu
komisjoni viimase võimalusena esitatud nõue peatada menetlus. Seega ei ole selle nõude osas vaja otsust teha.
Seetõttu tuleb järgnevalt uurida väidet, mis käsitleb kõikide vaidlusaluste summade tagasinõudmise õigusvastasust, arvestades
kõiki praegu kättesaadavaid asjaolusid, millele hagejal oli juurdepääs ja mille kohta ta sai esitada oma seisukoha vastustes
Üldkohtu kirjalikele küsimustele ja kohtuistungi ajal.

Väide, mis käsitleb hagejale Seahealth’i ja Biopali lepingute alusel antud summade täielikku tagasinõudmist
Poolte argumendid
Hageja meenutab, et II lisa artikli 3 lõige 5 näeb ette, et üksnes pärast auditi raames tuvastatud pettusi või tõsiseid finantsrikkumisi
võib komisjon nõuda täies ulatuses tagasi oma lepingupartnerile makstud ühenduse toetuse.
Käesolevas asjas tunnistab hageja „ilmseid puudujääke töötundide registreerimisel” kõnealuste lepingute täitmise perioodil.
Ta ei vaidle vastu vastuoludele ja läbipaistvuse puudumisele „tööajatabelite” süsteemis, mis toodi välja komisjoni auditi
raames. Siiski ei võimalda need eksimused või vead kahtluse alla seada hageja tehtud töö toimumist või kvaliteeti, mida komisjon
ka ei vaidlusta. Lisaks ei ole need piisavalt tõsised, et õigustada II lisa artikli 3 lõike 5 kohaldamist.
Hageja teeb ettepaneku kohaldada kõnealustele lepingutele tagasiulatuvalt oma uut halduskontrolli süsteemi, mis võimaldab
töötundide ja kulude ranget jälgimist ja mis kehtestati 2007. aastal ning mis tugines esiteks kõnealusele projektile vahetult
omistatavatele kuludele ja töötundidele, ja teiseks projektide vahel jagatud kuludele ja töötundidele. Selle meetodi alusel
läbi viidud uute arvutuste kohaselt ei ole kummalegi projektile tegelikult omistatav töötundide arvu ja komisjonile edastatud
kahte kõnealust lepingut puudutavates kuluaruannetes deklareeritud töötundide arvu erinevus suurem kui 1,9% Seahealth’i lepingu
osas ja 5,35% Biopali lepingu osas. Hageja selgitab, et kuna lepingud täideti 2003., 2004. ja 2005. aastal, siis iga aasta
arvutuste parameetrid koostati majandusaasta tegelike tulemuste ja nende perioodide palgalehtede põhjal.
Üldkohtu kirjalikele küsimustele antud vastustes väidab hageja, et Rennes’i kriminaalpolitsei finantskuritegude osakonna koostatud
kumbagi projekti puudutavatest kokkuvõtlikest „tööajatabelitest” ilmneb, et erinevus „tööajatabelite” ja kuluaruannete vahel
oli Seahealth’i ja Biopali projekti puhul üksnes 6%.
Sel moel tõendatud väikesed lahknevused kinnitavad, et „tööajatabelites” esinevad vead ei olnud piisavalt rasked, et õigustada
II lisa artikli 3 lõike 5 kohaldamist. Seetõttu on kõigi tasutud summade tagasimaksmise nõue ebaproportsionaalne.
Viimase võimalusena palub hageja Üldkohtul määrata ekspert, et kontrollida tema poolt oma uue halduskontrolli süsteemi alusel
kõnealuste lepingute tööaja arvutamist (vt eespool punkt 101). Kohtuistungil täpsustas hageja, et teadusekspert suudaks arvutada
vajaliku tööaja, arvestades kahe käsitletud lepingu alusel nõutud teadustöid ja rakendatavaid meetmeid.
Komisjon väidab esiteks, et hageja ei väida, et komisjon on rikkunud mis tahes viisil oma lepingulisi kohustusi või Belgia
õiguse mõnda sätet. Nõuded vähendada tagastatavaid summasid ja määrata ekspert tuleb seetõttu jätta rahuldamata, kuna need
ei ole kooskõlas kodukorra artikli 44 lõike 1 punktiga c.
Teiseks ja igal juhul on õigustatud II lisa artikli 3 lõike 5 alusel nõue maksta tagasi kõik tasutud summad, arvestades toimepandud
finantsrikkumiste raskust. Kohtuistungil rõhutas komisjon, et pettust iseloomustav tahtluse element ei olnud vajalik sellise
tagasimaksmise jaoks, kui esinevad tõsised finantsrikkumised, nagu käesolevas asjas tuvastati.
Üldkohtu hinnang
Sissejuhatuseks, mis puudutab käesoleva väite vastuvõetavust, siis piisab, kui meenutada, et vastupidi komisjoni väidetele
on see esitatud vastavalt kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c sätetele (vt eespool punkt 63).
Mis puudutab teise võimalusena esitatud taotlusi määrata ekspert, siis tuleb märkida, et vastavalt õigusele, et iga kohus
kohaldab ise oma menetlusreegleid (kohtujurist Kokott’i ettepanek eespool viidatud kohtuasjas komisjon
vs.
AMI Semiconductor Belgium jt, punkt 56), peab Üldkohus neid taotlusi analüüsima lähtuvalt menetlustoiminguid reguleerivate
kodukorra artiklite 65–67 sätetest. Seetõttu ei saa hagejale ette heita, et ta ei lähtunud nendes taotlustes lepingule kohalduvast
õigusest.
Auditi järelduste põhjal võib komisjon II lisa artikli 26 lõike 3 viimase lõigu alusel võtta mis tahes sobiva meetme, mida
ta peab vajalikuks, sh väljastada korralduse maksta tagasi kõik või osa kõnealuste lepingute alusel tasutud summadest.
Käesolevas asjas lõpetas komisjon auditi järel kaks kõnealust lepingut vastavalt II lisa artikli 7 lõike 4 punktile b ja otsustas
sama lisa artikli 3 lõike 2 alusel lõpetada kõik maksed nende lepingute alusel. Hageja ei ole neid otsuseid vaidlustanud.
Käeoslevas asjas vaidleb hageja vastu sellele, et komisjon nõudis II lisa artikli 3 lõike 5 alusel tagasi kõik nende lepingute
alusel talle juba tasutud rahalised toetused. Ta heidab komisjonile ette, et ta ei kohaldanud II lisa artikli 3 lõiget 4,
mis näeb ette, et asjaomane käsundisaaja maksab tagasi üksnes erinevuse, kui arvestades võimalikke kohandusi, sh pärast II lisa
artikli 26 käsitletud auditit, ületavad saadud maksed maksmisele tuleva ühenduse toetuse kogusumma.
Tuleb märkida, et kuigi nii Seahealth’i kui ka Biopali lepinguid täideti 2003.–2005. aastani nõuetekohaselt, nagu märgib ka
hageja, ilma et komisjon sellele vastu vaidleks, siis ilmneb 2006. aasta mais tehtud lõpliku auditi aruandest, et see audit
puudutas üksnes 2003. ja 2004. aastat.
Selle lõpliku auditi aruande lugemisel selgub, et 2003. ja 2004. aasta osas ei olnud hageja tõendanud personalikulusid vastavalt
lepingu sätetele ning seetõttu tunnistati need abikõlbmatuteks. Seevastu loeti muud kulud kui personalikulud abikõlblikeks
(vt eespool punkt 19).
Lisaks ilmneb kohtuistungi ajal Üldkohtu esitatud küsimustele antud komisjoni vastustest, et sellel institutsioonil ei olnud
auditi ajal 2005. aasta kuludeklaratsioone, mis olid esitatud pärast tähtaega. Need kuludeklaratsioonid jäeti automaatselt
auditiaruandest välja, sest komisjon leidis, et 2003. ja 2004. aastat puudutavaid tõsiseid kahtlusi arvestades ei täitnud
hageja enam oma rahalisi kohustusi ja seda ka 2005. aasta osas.
Seega näib, et siinsed vaidlused puudutavad esiteks 2003. ja 2004. aastal deklareeritud kulusid, mida auditi käigus kontrolliti
(vt eespool punkt 16) ja teiseks 2005. aasta kuludeklaratsiooni, mis jäeti automaatselt kõrvale.
Seega tuleb kontrollida, kas käesolevas asjas andis II lisa artikli 3 lõige 5 seoses sama lisa artikli 26 lõikega 3 ja artikli 7
lõike 6 punktiga c komisjonile õiguse nõuda tagasi kogu rahaline toetus, mis nende kahe lepingu alusel maksti.
II lisa artikli 26 lõige 3 ja artikli 7 lõike 6 punkt c piirduvad sellega, et annavad komisjonile võimaluse nõuda tagasi kõik
viidatud rahalised toetused vastavalt kas auditi järel või pärast lepingu lõpetamist. Kuid need ei määratle tingimusi, mis
peavad sellise täieliku tagasimaksmise jaoks esinema.
Need tingimused määratletakse II lisa artikli 3 lõikes 5, mis näeb ette, et olenevalt olukorrast võib komisjon nõuda või nõuab
käsundisaajalt pärast auditi raames tuvastatud pettusi või tõsiseid finantsrikkumisi, et ta tagastaks kogu talle makstud rahalise
toetuse summa.
II lisa artikli 3 lõike 5 sõnastusest ilmneb, et isegi auditi käigus tuvastatud pettuste või tõsiste finantsrikkumiste korral
ei ole komisjon kohustatud kõigil juhtudel tagasi nõudma kõnealusele käsundisaajale antud kogu rahalist toetust. Ta peab vastupidi
uurima „olenevalt olukorrast”, kas juhtumi asjaolusid arvestades on selline meede lepingu sätteid silmas pidades kohustuslik
või sobiv.
Sellega seoses ei saa nõustuda II lisa artikli 3 lõike 5 tõlgendusega, millele komisjon kohtuistungil viitas ja mille kohaselt
puudutab kohustus nõuda tagasi kogu kõnealune rahaline toetus üksnes olukordi, kui leping lõpetati rikkumise tõttu, samas
kui komisjonil on kaalutlusõigus võtta arvesse käsundisaaja heausksust, kui leping ei ole veel lõppenud.
Nimelt ei ole komisjoni argumendid, mis tuginevad rikkumise tõttu lepingu lõpetamisele, täpsed. Isegi kui tunnistada, et komisjon
pidas silmas oletust, et leping lõpetati – nagu Seahealth’i ja Biopali lepingutega juhtus – II lisa artikli 7 lõike 4 punkti b
alusel, mis viitab valedeklaratsioonidele, mille eest käsundisaajat võib vastutavaks pidada, või andmete tahtlikule varjamisele,
et saada ühenduse toetust, tuleb märkida, et II lisa asjassepuutuvad sätted ei loo mingit automaatset seost viidatud artikli
alusel toimunud lõpetamise ja võimaliku kohustuse vahel nõuda tagasi kogu viidatud rahaline toetus vastavalt II lisa artikli 3
lõikele 5.
Käesolevas asjas ilmneb sellest, et pelk asjaolu, et kõnealused lepingud lõpetati II lisa artikli 7 lõike 4 punkti b alusel
ja et hageja seda lõpetamist ei vaidlustanud, ei pannud komisjonile kohustust nõuda tagasi kõik hagejale makstud summad vastavalt
II lisa artikli 3 lõikele 5. Lisaks tuleb märkida, et kuivõrd komisjon põhines lõpetamisotsuses II lisa artikli 7 lõike 4
punktil b, mitte aga artikli 7 lõike 3 punktil e (mis annab talle õiguse lõpetada leping, kui esineb tõsine finantsrikkumine),
siis viitab ta käesolevate vaidluste raames üksnes tõsistele finantsrikkumistele ega too välja pettusi, nagu ta kinnitas ka
kohtuistungil.
Seetõttu tuleb kindlaks määrata, kas arvestades ilmseid puudujääke töötundide registreerimisel, mida hageja tunnistas, oli
komisjonil vähemalt õigus II lisa artikli 3 lõike 5 alusel nõuda kõigi summade tagastamist, mille ta oli kõnealuste lepingute
alusel maksnud. Kui sellise täieliku tagastamise tingimused ei olnud täidetud, siis oli komisjonil üksnes õigus nõuda II lisa
artikli 3 lõike 4 alusel ja kõigi abikõlblike kulude hindamise põhjal, et tagastatakse tasutud summade ja veel liidu poolt
tasumisele tulevate summade vahe.
See hinnang tuleb läbi viia vastavalt pooli siduvatele lepingulistele kohustustele seoses nende kulude tõenditega.
Käesolevas asjas oli hagejal kohustus tõendada personalikulusid vastavalt II lisa artikli 23 lõike 1 punktile c, mis näeb
sisuliselt ette, et kõik lepinguga seotud töötunnid tuleb registreerida projekti ajal või koordinaatori puhul kahe kuu jooksul
alates projekti lõppemisest, ning need tuleb kinnitada vähemalt kord kuus projektijuhi või käsundisaaja nõuetekohaselt volitatud
finantsjuhi poolt.
Sellega seoses tuleb meenutada, et komisjoni kohustust järgida vastavalt EÜ artiklile 274 ühenduse vahendite usaldusväärset
finantsjuhtimist ning vajadus võidelda ühenduste rahastamist puudutava pettusega annavad finantstingimusi puudutavatele kohustustele
keskse tähtsuse (vt selle kohta Üldkohtu 22. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑500/04: komisjon
vs.
IIC, EKL 2007, lk II‑1443, punktid 93–95, ja 12. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑448/04: komisjon
vs.
Trends, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 141). Käesolevas asjas on seega käsundisaaja kohustus esitada personalikulusid
käsitleva II lisa artikli 23 lõikes 1 esitatud nõuetele vastavad kuluväljavõtted üks tema peamisi kohustusi, mille eesmärk
on anda komisjonile vajalikud andmed kontrollimaks, kas kõnealuseid toetusi kasutati kooskõlas lepingus sätestatuga.
Sellel põhjusel on komisjonil õigus II lisa artikli 3 lõike 4 alusel nõuda vajaduse korral nende summade hüvitamist, mis maksti
kulutuste eest, mida komisjon loeb abikõlbmatuks, sest neid ei põhjendatud vastavalt lepingu sätetele.
Seevastu on auditi käigus tuvastatud pettuste või tõsiste finantsrikkumiste korral II lisa artikli 3 lõikes 5 sätestatud võimalus,
et komisjon nõuab tagasi kogu liidu makstud toetuse, ning sellel sättel on järelikult hoiatav laad (vt analoogia alusel Üldkohtu
26. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑199/99: Sgaravatti Mediterranea
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑3731, punkt 136).
II lisa artikli 3 lõike 5 taotletav eesmärk hoiatada pettuste ja tõsiste finantsrikkumiste eest ei võimalda komisjonil siiski
kõrvale kalduda lepingute heauskse täitmise põhimõttest ja keelust kohaldada lepingu sätteid kuritarvitavalt, omistades endale
neid sätteid tõlgendades ja rakendades kaalutlusõiguse.
Arvestades lõpliku auditi aruandes tehtud järeldusi ja esitatud toimikumaterjale, mida pooled kommenteerisid vastustes Üldkohtu
kirjalikele küsimustele ning mille üle nad kohtuistungil vaidlesid, tuleb käesolevas asjas seega kontrollida, kas hageja toime
pandud finantsrikkumised olid piisavalt rasked, et õigustada lepingute heauskse täitmise põhimõttest lähtuvalt seda, et kogu
tasutud rahaline toetus nõuti tagasi II lisa artikli 3 lõike 5 alusel.
Vastab tõele, et lõpliku auditi aruanne tuvastab üksnes 2003. ja 2004. aasta personalikulude abikõlbmatuse, sest audit puudutas
perioodi 1. jaanuarist 2003 kuni 31. detsembrini 2004, nagu juba märgiti (vt eespool punkt 112). Siiski ilmneb sellest aruandest,
et audiitorid tuginesid 2003. ja 2004. aastal deklareeritud personalikulude tõendamise puudumise tuvastamisel põhjustele,
mis kehtivad ka 2005. aasta personalikulude osas.
Nimelt ilmenb lõpliku auditi aruandest, et nii 2003. ja 2004 kui ka 2005. aasta „tööajatabeleid” sisaldav karp, mis anti audiitoritele
üle, sisaldas üksnes nädalate ja kuude kaupa üldist ülevaadet kõigist töötundidest, mida iga personaliliige tegi kõigile käigusolevatele
projektidele. Seahealth’i ja Biopali projektidega seotud tööaeg ei olnud registreeritud. Need „tööajatabelid”, millele oli
alla kirjutanud CEVA endine direktor, ei olnud allkirjastatud ei projektidega töötava personali poolt ega ka kaasallkirjastatud
projektijuhtide poolt. Lisaks ei olnud neil ei kuupäevi ega ka numbreid, nii et ei olnud võimalik kindlaks määrata, millisel
kuupäeval hageja endine direktor need koostas ja allkirjastas. Lisaks tuvastasid audiitorid erinevate projektide kohta „tööajatabelite”
erinevaid versioone, mille vahel ilmnesid olulised vastuolud.
Lõpuks märgitakse lõpliku auditi aruandes, et Biopali projekti juht kinnitas, et ta ei suutnud täpselt hinnata, kui palju
kummagi projektiga seotud iga personaliliige töötas, kuna tema sõnul ei olnud mingit registreerimissüsteemi.
Selles olukorras leidsid audiitorid, et „tööajatabelid” ei olnud usaldusväärsed ja et neil ei olnud ühtegi kindlat alust,
määramaks kõnealustele projektidele omistatavaid töötunde. Seetõttu järeldasid nad, et kõik selle auditi raames analüüsitud
2003. ja 2004. aasta kohta deklareeritud personalikulud olid abikõlbmatud.
Lisaks märgib Üldkohus, et hageja ei esitanud Üldkohtu esitatud küsimustele antud kirjalikes vastustes ega ka kohtuistungil
ühtegi tõsist argumenti, mis võiks kõigutada auditiaruandes esitatud tuvastatud fakte ja järeldusi. Nimelt ei esitanud ta
ühtegi asjaolu, mis võimaldaks kahtluse alla seada asjaolu, mida komisjon talle süüks paneb – et ta ei registreerinud kõnealustele
lepingutele omistatavat tööaega.
Eelkõige ei vaidle hageja vastu sellele, et tema endine direktor koostas „tööajatabelid” tagantjärele pärast lepingute täitmist.
Mis puudutab Rennes’i kriminaalpolitsei finantskuritegude osakonna koostatud kokkuvõtlikke „tööajatabeleid”, millele hageja
viitab, siis ei ole vaidlust selles, et need võtavad üksnes kokku nii koostatud ajatabelid ning võrdlevad neid tabeleid deklareeritud
kuludega. Neis ei ole kõnealuste lepingutega tegelikult seotud tööaega puudutavat ühtegi asjaolu.
Lisaks on viidatud „tööajatabelite” koostamise usaldusväärsuse puudumist kinnitanud ka olulised lahknevused nende „tööajatabelite”
sisus, nagu ilmneb viidatud kokkuvõtlike tabelite ülevaatest, mille hageja koostas vastuseks Üldkohtu kirjalikele küsimustele,
ja teatud tunnistajate ütlustest, mis on kantud 31. märtsil 2008 finantskuritegude osakonna aruandesse, mille esitas komisjon.
Seega, ehkki ühe nende tunnistaja kohta (projektijuht) märgivad ajatabelid ära Biopali projektile töötatud koguarvu 685 tundi,
siis teatas sama tunnistaja finantskuritegude osakonnas toimunud ärakuulamise käigus, et ta ei olnud kunagi selle projektiga
töötanud.
Lisaks, mis puudutab täpsemalt 2005. aasta alusel toimunud ettemakseid, siis ei ilmne ei toimiku materjalidest ega Üldkohtu
küsimustele antud poolte kirjalikest vastustest ega ka nende poolte suulistest märkustest kohtuistungi ajal, et hageja on
edastanud komisjonile tõendid 2005. aasta kõnealuste lepingute alusel tehtud personalikulude kohta. Samuti ei väida hageja,
et ta on selliseid tõendeid esitanud.
Selles olukorras on 2003., 2004. ja 2005. aasta alusel regulaarse ajaarvestuse puudumine iseenesest II lisa artikli 23 lõike 1
rikkumine, millest piisab, et lugeda kõik personalikulud abikõlmatuks (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Premium, punkt 44).
Lisaks, mis puudutab auditi käigus tuvastatud ilmsete finantsrikkumiste ulatust ja raskust, mida kinnitavad kriminaaluurimise
tõendid, mille üle pooled vaidlesid, siis ei saa hagejale kõnealuste lepingute alusel tasutud rahalise toetuse täielikku tagasinõudmist
komisjoni poolt lugeda II lisa artikli 3 lõike 5 klauslite kuritarvitavaks kohaldamiseks. Vastupidi hageja väidetele ei ole
see seega ebaproportsionaalne, võrreldes kõnealuste lepingute asjassepuutuvate sätete eesmärkidega (vt eespool punktid 126–128).
Mis puudutab hageja teise võimalusena esitatud taotlusi eksperdi määramiseks, siis ei saa neid rahuldada, kuna hagejal on
oma lepinguliste kohustuste alusel kohustus tõendada oma personalikulusid vastavalt II lisa artikli 23 lõikes 1 esitatud spetsiifilistele
tõendamisnõuetele (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
IIC, punkt 105).
Sellest tuleneb, et käesolevad hagid tuleb põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätta.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud.
Kodukorra artikli 87 lõike 3 esimese lõigu alusel võib Üldkohus otsustada kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud
tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks, või kui tegemist on eriliste põhjustega.
Ehkki käesolevas jäeti kõik hageja nõuded rahuldamata, tuleb arvesse võtta, et pärast seda, kui OLAF võttis „tööajatabelid”,
ei olnud ta võimeline seisukohta võtma, olles täielikult teadlik talle süüks arvatud finantsrikkumiste olemasolust ja raskusest.
Alles pärast Üldkohtus toimunud kirjalikku menetlust sai ta juurdepääsu neile dokumentidele (vt eespool punktid 89 ja 96).
Järelikult tuleb jätta kummagi poole kanda pool tema enda kohtukuludest ja pool teise poole kohtukuludest.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kuues koda)
otsustab:
1.
Jätta hagid rahuldamata.
2.
Kumbki pool kannab poole enda kohtukuludest ja poole teise poole kohtukuludest.
Meij
Vadapalas
Truchot
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 17. juunil 2010 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
E. Coulon
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.