CELEX: 62004TJ0234
Ieškinys dėl panaikinimo
Sprendimas 2004/01/EB
Pavojingos medžiagos
Būtinybė gauti Komisijos patvirtinimą dėl tolesnio nacionalinių nuostatų, apie kurias buvo pranešta, taikymo
Komisijos pozicija dėl derinimo apimties
Aktas, kurį galima ginčyti
Nepriimtinumas

Teisinis pagrindas
Tarptautinės teisės normos
Europos Bendrija ir kai kurios jos valstybės narės buvo 1974 m. vasario 21 d. Paryžiuje pasirašytos Konvencijos dėl jūrų taršos iš sausumos šaltinių prevencijos (toliau – Paryžiaus konvencija) Susitariančiosios Šalys. Pagal šią konvenciją Paryžiaus komisija priėmė Sprendimą 95/1 (toliau – Sprendimas
Parcom
95/1), kuriuo numatoma laipsniškai nutraukti trumposios grandinės chloruotų parafinų (toliau – TGCP) naudojimą. Europos Bendrija Sprendimo
Parcom
95/1 nepasirašė.
Paryžiaus konvencija buvo pakeista Konvencija dėl šiaurės rytų Atlanto jūros aplinkos apsaugos (OSPAR konvencija), kuri Bendrijos vardu patvirtinta 1997 m. spalio 7 d. Tarybos sprendimu 98/249/EB dėl Konvencijos dėl šiaurės rytų Atlanto jūros aplinkos apsaugos sudarymo (
OL L 104, 1998, p. 1
) (toliau – OSPAR konvencija), o Paryžiaus komisiją pakeitė nauja komisija — Šiaurės rytų Atlanto jūrinės aplinkos apsaugos komisija (toliau – OSPAR komisija).
Bendrijos nuostatos
EB 95 straipsnio 4 ir 6 dalyse nustatoma:
„4.   Jei Tarybai arba Komisijai nustačius kurią nors derinimo priemonę valstybė narė mano, kad 30 straipsnyje nurodytais arba su aplinkos ar darbo aplinkos apsauga susijusiais svarbiais sumetimais reikia išlaikyti nacionalines nuostatas, apie tas nuostatas ir jų tolesnio taikymo motyvus ji praneša Komisijai.
<…>
6.   Komisija per šešis mėnesius nuo 4 <…> dalyse nurodytų pranešimų patvirtina arba atmeta aptartąsias nacionalines nuostatas, patikrinusi, ar jos nėra savavališkos diskriminacijos priemonė arba paslėptas valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimas ir ar jos netrukdo veikti vidaus rinkai.
Komisijai per šį terminą nepriėmus sprendimo, 4 <…> dalyse nurodytos nacionalinės nuostatos laikomos patvirtintomis.
Kai klausimas sudėtingas ir nėra pavojaus žmonių sveikatai, Komisija gali atitinkamai valstybei narei pranešti, kad šioje dalyje nurodytas terminas gali būti pratęstas dar vienam iki šešių mėnesių trunkančiam laikotarpiui.“
1976 m. liepos 27 d. Tarybos direktyvoje 76/769/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tam tikrų pavojingų medžiagų ir preparatų tiekimo į rinką ir naudojimo apribojimais (
OL L 262, p. 201
), suderinimo įtvirtintos nuostatos, apribojančios tam tikrų pavojingų medžiagų ir preparatų tiekimą į rinką bei naudojimą.
Pagal Direktyvos 76/769/EEB 1 straipsnio 1 dalį ji yra susijusi su pavojingų medžiagų ir preparatų, nurodytų priede, tiekimu į rinką ir naudojimu. Pagal šios direktyvos 2 straipsnį valstybės narės imasi visų būtinų priemonių, užtikrinančių, kad pavojingos medžiagos ir preparatai, nurodyti priede, būtų pateikiami į rinką arba naudojami tik pagal priede išdėstytas sąlygas.
Direktyva 76/769/EEB daugelį kartų iš dalies keista, visų pirma siekiant į priedą įtraukti naujas pavojingas medžiagas ir preparatus bei, atsižvelgiant į aplinkos ir žmonių sveikatos apsaugos tikslus, apriboti šių pavojingų medžiagų ir preparatų tiekimą į rinką bei naudojimą.
2002 m. birželio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/45/EB, dvidešimtą kartą iš dalies keičiančia Tarybos direktyvą 76/769/EEB dėl tam tikrų pavojingų medžiagų ir preparatų (trumposios grandinės chloruoti parafinų) tiekimo į rinką ir naudojimo apribojimų (
OL L 177, p. 21
, toliau – TGCP direktyva), į Direktyvos 76/769/EEB priedą buvo įtrauktas 42 punktas, kuriame nustatytos TGCP tiekimo į rinką ir naudojimo taisyklės.
Pagal Direktyvos 76/769/EEB, iš dalies pakeistos TGCP direktyva, priedo 42 punkto 1 dalį TGCP „negali būti pateikiami į rinką arba naudojami kaip medžiagos ar sudedamosios kitų medžiagų ar preparatų dalys didesnėmis nei 1 % koncentracijomis:
—
metalams apdirbti,
—
tepti odą riebalais.“
Pagal pirma minėto priedo 42 punkto 2 dalį „iki 2003 m. sausio 1 d. visi likę TGCP naudojimo būdai bus dar kartą išnagrinėti Europos Komisijos, bendradarbiaujant su valstybėmis narėmis ir Šiaurės rytų Atlanto jūrinės aplinkos apsaugos (OSPAR) komisija, atsižvelgiant į visus naujus atitinkamus mokslo duomenis apie TGCP keliamus pavojus žmonių sveikatai ir aplinkai. Europos Parlamentui bus pranešta apie šio pakartotinio nagrinėjimo rezultatus“.
Pagal TGCP direktyvos 2 straipsnio 1 dalį valstybės narės priima ir paskelbia įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję ne vėliau kaip iki 2003 m. liepos 6 d., įgyvendina šią direktyvą. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai. Šias priemones jos taiko vėliausiai nuo 2004 m. sausio 6 dienos.
Nacionalinės teisės aktai
Nyderlandų Karalystė, vykdydama savo tarptautinius įsipareigojimus pagal Paryžiaus konvenciją ir Sprendimą
Parcom
95/1, 1999 m. lapkričio 3 d. priėmė dekretą dėl tam tikrų TGCP naudojimų uždraudimo (Įstatymas dėl cheminių medžiagų) (
Besluit houdende regels inzake het beperken van het gebruik van kortketenige gechloreerde paraffines
(
Besluit gechloreerde paraffines WMS
),
Staatsblad van het Koninkrijk der Nederlanden
, 1999, p. 478, toliau – dekretas). Pagal šio dekreto 4 straipsnį jis įsigaliojo 1999 m. gruodžio 31 dieną.
Pagal dekreto 1 straipsnį jis taikomas chloruotiems parafinams, turintiems 10–13 anglies atomų grandinę, kuriuose, atsižvelgiant į svorį, yra ne mažesnė kaip 48 % chloro koncentracija.
Pagal dekreto 2 straipsnio 1 dalį draudžiama naudoti 1 straipsnyje nurodytus TGCP:
a)
kaip plastikatorius dažuose, dangoje arba nepralaidžiose medžiagose;
b)
kaip metalo apdirbimo skysčius;
c)
kaip liepsną slopinančias medžiagas gumoje, plastike arba tekstilės audiniuose.
Tačiau pagal dekreto 2 straipsnio 2 dalį TGCP gali toliau būti naudojami iki 2004 m. gruodžio 31 d. kaip nepralaidžios medžiagos užtvankose arba kaip liepsną slopinančios medžiagos konvejerių diržuose, naudojamuose išimtinai kalnakasybos pramonėje.
Bylos aplinkybės
Po TGCP direktyvos priėmimo Nyderlandų vyriausybė 2003 m. sausio 17 d. raštu pranešė Komisijai, kad, jos manymu, TGCP direktyva siekiama derinti tik tokį TGCP naudojimą, kuris aiškiai draudžiamas pagal Direktyvos 76/769/EEB, iš dalies pakeistos TGCP direktyva, priedo 42 punkto 1 dalį. Kitoks naudojimas, kaip antai nustatytasis Sprendime
Parcom
95/1, nėra derinamas TGCP direktyva, todėl valstybės narės gali jį leisti arba drausti nesivadovaudamos EB 95 straipsnio 4 ir 6 dalyse nustatyta procedūra.
Be to, Nyderlandų vyriausybė 2003 m. sausio 17 d. rašte nurodė EB 95 straipsnio 4 dalį – „Jūsų žiniai ir kaip to reikalauja teisės aktai“, – išvardydama, kaip to reikalaujama pagal minėtą nuostatą, motyvus, pateisinančius tolesnį Sprendime
Parcom
95/1 nustatytų draudimų taikymą nacionalinės teisės aktuose. Tame pačiame rašte ji išreiškė „viltį, kad Komisija, atsižvelgusi į Nyderlandų (Karalystės) poziciją, artimiausiu metu išreikš savo požiūrį dėl jos turimos diskrecijos (toliau taikyti) savo nacionalinės teisės aktus, ir priims palankų sprendimą dėl jos prašymo pagal EB 95 straipsnio 4 dalį“.
2003 m. kovo 25 d. raštu Komisija informavo Nyderlandų Karalystę, kad gavo jos pranešimą pagal EB 95 straipsnio 4 dalį ir kad jo šešių mėnesių nagrinėjimo terminas prasidėjo 2003 m. sausio 22 d., t. y. kitą dieną po pranešimo gavimo. Be to, tame pačiame rašte Komisija nurodė, kad kitoms valstybėms narėms bus išsiųstos pranešimo kopijos, siekiant gauti jų pastabas, o Oficialiajame leidinyje dėl to bus paskelbtas pranešimas.
2007 m. birželio 17 d. Komisijos sprendime 2003/549/EB dėl nacionalinių nuostatų, susijusių su trumposios grandinės chlorintų parafinų naudojimu, apie kurias pagal EB 95 straipsnio 4 dalį pranešė Nyderlandų Karalystė (
OL L 187, p. 27
), Komisija padarė išvadą, kad 2003 m. sausio 21 d. Nyderlandų prašymas dėl tolesnio nacionalinių priemonių, susijusių su TGCP naudojimu, taikymo patvirtinimo yra priimtinas ir kad atsižvelgiant į klausimo sudėtingumą bei nesant jokių įrodymų, patvirtinančių keliamą pavojų žmonių sveikatai, yra pagrindas pratęsti EB 95 straipsnio 6 dalies pirmojoje pastraipoje nustatytą terminą dar vienam laikotarpiui, t. y. iki 2003 m. gruodžio 20 dienos.
Sprendimo 2003/549 1 straipsnyje nustatyta:
„Remiantis Sutarties 95 straipsnio 6 dalies trečiąja pastraipa, to straipsnio tos dalies pirmojoje pastraipoje nurodytas terminas, per kurį nacionalinės nuostatos dėl TGCP, apie kurias 2003 m. sausio 21 d. Nyderlandų (Karalystė) pranešė pagal 95 straipsnio 4 dalį, turi būti patvirtintos arba atmestos, yra pratęsiamas iki 2003 m. gruodžio 20 dienos.“
2003 m. gruodžio 16 d. Komisijos sprendimu 2004/1/EB dėl nacionalinės teisės nuostatų dėl trumposios grandinės chloruotų parafinų naudojimo, apie kurias Nyderlandų Karalystė pranešė pagal EB 95 straipsnio 4 dalį (
OL L 1, 2004, p. 20
, toliau – ginčijamas sprendimas), Komisija leido ribotą laikotarpį iš dalies toliau taikyti svarstomus nacionalinės teisės aktus.
Ginčijamame sprendime Komisija visų pirma pažymėjo, kad Sprendime 2003/549 ji padarė šią išvadą, jog Nyderlandų Karalystės prašymas yra priimtinas, ir šiuo klausimu nurodė į šį sprendimą; be to, ji atkreipė dėmesį į nuostatų, apie kurias buvo pranešta, aspektus, kurie nesiderino su direktyvos TGCP reikalavimais. Kiek tai susiję su Nyderlandų Karalystės pagal EB 95 straipsnio 4 dalį paduoto prašymo leisti toliau taikyti svarstomus nacionalinės teisės aktus, kurie nukrypsta nuo TGCP direktyvos reikalavimų, pagrįstumu, Komisija nusprendė, kad kai kurie iš šių aktų gali laikinai – iki 2006 m. gruodžio 31 d. – būti toliau taikomi, o kiti dėl aplinkos apsaugos sumetimų yra nepateisinami ir negali būti toliau taikomi.
Ginčijamo sprendimo 1–3 straipsniuose nustatyta:
„
1 straipsnis
Nacionalinės nuostatos, susijusios su TGCP, apie kurias Nyderlandų (Karalystė) 2003 m. sausio 21 d. pranešė Komisijai pagal EB 95 straipsnio 4 dalį, patvirtinamos tiek, kiek jos netaikomos TGCP kaip sudedamajai kitų medžiagų ar preparatų daliai, kurių koncentracija yra mažesnė nei 1 % ir kurios naudojamos:
—
kaip plastikatoriai dažuose, dangose arba nepralaidžiose medžiagose;
—
kaip liepsną slopinančios medžiagos gumoje arba tekstilės audiniuose.
2 straipsnis
Sprendimas taikomas iki 2006 m. gruodžio 31 dienos.
3 straipsnis
Šis sprendimas skirtas Nyderlandų Karalystei.“
Procesas
Pareiškimu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2004 m. vasario 26 d., Nyderlandų Karalystė pareiškė šį ieškinį, kuris Teismo kanceliarijoje buvo įregistruotas numeriu C-103/04.
Atskiru dokumentu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2004 m. gegužės 14 d., Komisija, remdamasi Teisingumo Teismo procedūros reglamento 91 straipsnio 1 dalimi, pateikė prieštaravimą dėl priimtinumo.
2004 m. birželio 8 d. Nutartimi Teisingumo Teismas, taikydamas 2004 m. balandžio 26 d. Tarybos sprendimą 2004/407/EB, Euratomas, iš dalies keičiantį Protokolo dėl Teisingumo Teismo statuto 51 ir 54 straipsnius (
OL L 132, p. 5
), perdavė bylą C-103/04 Pirmosios instancijos teismui, kurią pastarasis įregistravo numeriu T-234/04.
Atskiru dokumentu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2004 m. rugsėjo 24 d., Danijos Karalystė pateikė prašymą leisti įstoti į bylą palaikyti Nyderlandų reikalavimus. 2004 m. lapkričio 15 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismo penktosios kolegijos pirmininkas šį prašymą patenkino.
Atskiru dokumentu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2004 m. liepos 6 d., Nyderlandų Karalystė pateikė savo pastabas, susijusias su Komisijos nurodytu prieštaravimu dėl priimtinumo.
2006 m. birželio 6 d. Pirmosios instancijos teismas, išklausęs šalis, nusprendė perduoti bylą Pirmosios instancijos teismo penktajai išplėstinei kolegijai.
Pagal Procedūros reglamento 114 straipsnio 3 dalį, gavus Komisijos prašymą išnagrinėti prašymą dėl priimtinumo, buvo pradėta žodinė proceso dalis.
Imdamasis proceso organizavimo priemonių Pirmosios instancijos teismas paprašė šalių raštu atsakyti į tam tikrus klausimus. Šalys per nustatytą terminą į juos atsakė.
Šalys buvo išklausytos ir pateikė atsakymus į Pirmosios instancijos teismo klausimus per 2006 m. rugsėjo 7 d. posėdį.
Šalių reikalavimai
Savo ieškinyje Nyderlandų Karalystė Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą dėl to, kad Komisija šiame sprendime mano, jog pagal EB 95 straipsnio 6 dalį būtinas jos patvirtinimas, kad būtų galima toliau taikyti Nyderlandų teisės aktus, susijusius su TGCP naudojimu, kuris nenurodomas Direktyvoje 2002/45/EB,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Prieštaravime dėl priimtinumo Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
atmesti ieškinį kaip nepriimtiną,
—
priteisti iš Nyderlandų Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
Savo pastabose, susijusiose su prieštaravimu dėl priimtinumo, Nyderlandų Karalystė prašo Pirmosios instancijos teismo atmesti Komisijos prašymą priimti sprendimą dėl ieškinio priimtinumo prieš nagrinėjant bylą iš esmės.
Dėl teisės
Pagal Procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį, jei šalis prašo, Pirmosios instancijos teismas gali priimti sprendimą dėl priimtinumo, nenagrinėjęs bylos iš esmės. Pagal šio straipsnio 3 dalį, išskyrus atvejus, kai Pirmosios instancijos teismas nusprendžia kitaip, likusi proceso dalis vyksta žodžiu.
Pagal Procedūros reglamento 113 straipsnį Pirmosios instancijos teismas savo iniciatyva bet kuriuo metu gali, išklausęs šalis, nuspręsti, ar viešosios tvarkos požiūriu nėra draudimo tęsti bylos nagrinėjimą, ir šiuo klausimu priimti sprendimą laikydamasis šio reglamento 114 straipsnio 3 ir 4 dalių nuostatų.
Šalių argumentai
Komisija visų pirma teigia, jog atsakydama į 2003 m. sausio 17 d. pranešimą ji 2003 m. kovo 25 d. raštu informavo Nyderlandų Karalystę, kad gavo šį pranešimą ir kad jo nagrinėjimo terminas prasidėjo 2003 m. sausio 22 d. – kitą dieną po pranešimo gavimo. Komisijos manymu, šiame rašte buvo aiškiai nurodyta, jog nacionalinėms nuostatoms, apie kurias jai buvo pranešta, taikoma TGCP direktyva, nes priešingu atveju nebūtų reikėję pradėti procedūros.
Antra, Komisijos nuomone, priešingai nei teigia Nyderlandų Karalystė, 2003 m. sausio 17 d. rašte niekur nebuvo nurodyta, jog ji ketina Komisijai pateikti du specialius ir skirtingus prašymus, į kuriuos reiktų atsakyti atskirai. Nors tiesa, kad Nyderlandų vyriausybė prašė (2003 m. sausio 17 d. rašto 5 dalyje „Išvados“) Komisijos per trumpą terminą priimti sprendimą dėl jos diskrecijos toliau taikyti nacionalinės teisės aktus, ji taip pat prašė priimti palankų sprendimą dėl jos prašymo pagal EB 95 straipsnio 4 dalį. Todėl Komisija teigia, kad, atsižvelgiant į 2003 m. sausio 17 d. rašto tekstą ir jo formą, ji pagrįstai manė, kad, nepaisant Nyderlandų Karalystės nuomonės dėl TGCP direktyvos atlikto suderinimo apimties, ji pranešimą pateikė pagal EB 95 straipsnio 4 dalį.
Trečia, Komisija teigia, kad Sprendime 2003/549 ji netiesiogiai atsakė į klausimą dėl TGCP direktyvos taikymo srities, kaip įprasta, patikrinusi pranešimo priimtinumą. Šiuo klausimu ji aiškiai išdėstė savo nuomonę šio sprendimo 32–39 konstatuojamosiose dalyse ir padarė išvadą, kad Nyderlandų Karalystės pateiktas prašymas turi būti laikomas priimtinu. Konkrečiai kalbant, Sprendimo 2003/549 34 konstatuojamoje dalyje ji nurodė, kad TGCP direktyva turi būti aiškinama kaip priemonė, numatanti derinimą viso tuo metu atliekamo TGCP naudojimo, ir kad ji draudžia valstybėms narėms įgyvendinti arba toliau taikyti nacionalines priemones, ribojančias TGCP naudojimą, jeigu jos viršija tai, kas nustatyta direktyvoje.
Priešingai nei savo ieškinyje teigia Nyderlandų Karalystė, Sprendimu 2003/549 siekiama ne tik pratęsti EB 95 straipsnio 6 dalyje nustatytą terminą – tai patvirtina tai, kad ginčijamame sprendime Komisija daugiau nekalba apie TGCP direktyva atlikto suderinimo apimtį. Šiuo klausimu ginčijamas sprendimas yra tik patvirtinančio pobūdžio ir jokiu būdu nesukelia jokių savarankiškų teisinių pasekmių, dėl kurių galėtų būti paduotas ieškinys dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį.
Jei Nyderlandų Karalystė nesutiko su Komisijos atliktu 2003 m. sausio 17 d. pranešimo priimtinumo vertinimu, ji turėjo ginčyti Sprendimą 2003/549. Kadangi per EB 230 straipsnyje nustatytą terminą ji dėl to nesiėmė jokių veiksmų, dabar nebegali ginčyti Komisijos minėtame sprendime išdėstytos pozicijos dėl priimtinumo, pareikšdama ieškinį dėl vėlesnio Komisijos sprendimo. Taip būtų nepagrįstai pratęstas EB 230 straipsnyje nustatytas terminas.
Nyderlandų Karalystė visų pirma teigia, kad ginčijamu sprendimu siekiama kur kas daugiau, nei patvirtinti Sprendimą 2003/549, kuris susijęs tik su termino pratęsimu. Jeigu būtų atsižvelgta į Komisijos poziciją, jog pagal EB 95 straipsnio 6 dalį būtina gauti patvirtinimą, nacionalines priemones toliau būtų galima taikyti tik ribotą laikotarpį, o draudimo naudoti TGCP, kaip tai nustatyta Nyderlandų teisės aktuose, taikymo sritis būtų ribojama labiau nei juose numatyta. Todėl ginčijamas sprendimas aiškiai pakeitė jos teisinę padėtį, nes juo apimties ir laiko atžvilgiu buvo apribota jos teisė toliau taikyti nacionalines nuostatas.
Antra, Nyderlandų vyriausybė primena, jog bendraudama su Komisija ji visuomet pabrėžė, kad, jos manymu, TGCP direktyva netaikoma joje nenurodytam naudojimui, todėl ji gali toliau taikyti savo nacionalinės teisės aktus nesant reikalo remtis EB 95 straipsnio 4 dalimi. Nyderlandų vyriausybė mano, kad ji visų pirma prašė Komisijos pareikšti savo nuomonę dėl būtinybės pateikti pranešimą pagal EB 95 straipsnio 4 dalį – tai galima suprasti iš to, kad 2003 m. sausio 17 d. rašte ji iš pradžių paaiškino motyvus, dėl kurių šioje pagrindinėje byloje pranešimas pagal EB 95 straipsnio 4 dalį nėra būtinas, išreikšdama viltį, kad Komisija per trumpą terminą priims sprendimą dėl jos diskrecijos toliau taikyti nacionalinės teisės aktus; paskui paprašė Komisijos išreikšti savo poziciją dėl būtinybės pateikti tokį pranešimą, kurį ji pateikė tik „Jūsų žiniai ir kaip to reikalauja teisės aktai“. Todėl ji tik subsidiariai – „tuo atveju, jei Komisija manytų, kad Sprendimu
Parcom
95/1 draudžiamam naudojimui, kuris nėra draudžiamas 2002 m. birželio 25 d. Direktyva, ši direktyva vis dėlto taikoma“ – prašė Komisijos patvirtinti, jog gali toliau taikyti svarstomas nacionalines priemones.
Trečia, pripažindama, kad klausimas dėl pranešimo priimtinumo buvo išnagrinėtas Sprendimo 2003/549 32–39 konstatuojamose dalyse, Nyderlandų vyriausybė pažymi, kad šio sprendimo rezoliucinėje dalyje kalbama tik apie EB 95 straipsnio 6 dalyje nustatyto termino pratęsimą, todėl ieškinys dėl šio sprendimo panaikinimo negalėjo būti priimtinas. Dėl sprendimo motyvuose išdėstytų pozicijų ieškinys gali būti pareiškiamas tik tuomet, jeigu jos būtinos rezoliucinei daliai pagrįsti (2004 m. sausio 28 d. Teisingumo Teismo nutarties
Nyderlandai prieš Komisiją
,
C-164/02, Rink. p. I-1177
, 21 punktas); šiuo atveju taip nėra.
Ketvirta, nėra jokios abejonės, kad Sprendimas 2003/549 yra tarpinis ginčijamo sprendimo atžvilgiu. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, kalbant apie aktus ar sprendimus, kurių rengimas apima keletą stadijų, ypač kai baigiama vidaus procedūra, tik priemonės, išreiškiančios institucijos poziciją šios procedūros pabaigoje, laikytinos aktais, kuriuos galima ginčyti, bet ne tarpinės priemonės, reikalingos galutiniam sprendimui priimti (1994 m. gegužės 18  d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BEUC ir NCC prieš Komisiją
,
T-37/92, Rink. p. II-285
, 27 punktas ir 1996 m. gegužės 22 d. Sprendimo
AITEC prieš Komisiją
,
T-277/94, Rink. p. II-351
, 51 punktas; 2001 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutarties
Commerzbank prieš Komisiją
,
T-219/01 R, Rink. p. II-3501
, 33 punktas).
Be to, Nyderlandų Karalystė teigia, kad jei būtų galima pareikšti ieškinį dėl Sprendimo 2003/549 panaikinimo, tai, jog šitai nebuvo padaryta, negali kliudyti priimti ieškinio dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo. Šiuo klausimu ji rėmėsi teismo praktika, pagal kurią sprendimo, kuriuo pradedama formali valstybės pagalbos tyrimo procedūra, neužginčijimas negali ieškinio dėl galutinio sprendimo panaikinimo padaryti nepriimtino (1998 m. kovo 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Preussag Stahl prieš Komisiją
,
T-129/96, Rink. p. II-609
, 31 punktas; 1999 m. gegužės 12 d. Sprendimo
Moccia Irme ir kt. prieš Komisiją
,
T-164/96–T-167/96, T-122/97 ir T-130/97, Rink. p. II-1477
, 65 punktas; 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Regione Siciliana prieš Komisiją
,
T-190/00, Rink. p. II-5015
, 47 punktas).
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką ieškinį dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį galima pareikšti tik dėl teisės aktų ir sprendimų, sukeliančių privalomų teisinių pasekmių, kurios daro poveikį ieškovo interesams, aiškiai paveikdamos jo teisinę padėtį (2000 m. birželio 22 d. Sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
,
C-147/96, Rink. p. I-4723
, 25 punktas; 44 punkte, minėtos nutarties
Nyderlandai prieš Komisiją
18  punktas; 2006 m. kovo 30 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Korkmaz ir kt. prieš Komisiją
, T-2/04, nepaskelbta Rinkinyje, 33 punktas).
Tačiau aplinkybės, kad Bendrijos institucijos aktas, kuriuo atsakoma į asmens prašymą, yra išsiunčiamas jo adresatui, nepakanka tam, kad šis aktas būtų pripažįstamas sprendimu EB 230 straipsnio prasme ir kad būtų galima pateikti ieškinį dėl tokio akto panaikinimo (šiuo klausimu žr. 1993 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo nutarties
Miethke prieš Parlamentą
,
C-25/92, Rink. p. I-473
, 10 punktą; 45 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
AITEC prieš Komisiją
50 punktą; 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo
Alessandrini ir kt. prieš Komisiją
,
T-93/00 ir T-46/01, Rink. p. II-1635
, 60 punktą; 2004 m. liepos 13 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Comunidad Autónoma de Andalucía prieš Komisiją
,
T-29/03, Rink. p. II-2923
, 29 punktą). Be to, neginčijama, kad vien institucijos rašytinės nuomonės pareiškimas negali būti laikomas sprendimu, dėl kurio galima pareikšti ieškinį dėl panaikinimo, nes toks pareiškimas negali sukelti teisinių pasekmių, be to, juo to ir nesiekiama (1999 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
,
C-308/95, Rink. p. I-6513
, 27 punktas).
Šioje byloje 2003 m. sausio 17 d. raštu Nyderlandų vyriausybė Komisijai išsiuntė du prašymus. Pirmuoju ji, išreiškusi savo nuomonę, jog Sprendimu
Parcom
95/1 draudžiamam naudojimui, kuris aiškiai nėra draudžiamas TGCP direktyva, derinimas netaikomas, todėl pagal nacionalinės teisės aktus jis gali būti leidžiamas arba draudžiamas nesant būtinybės šiuo klausimu sulaukti Komisijos sprendimo, paprašė, kad Komisija pareikštų savo poziciją dėl TGCP direktyvos taikymo apimties. Antruoju ji prašė, kad Komisija priimtų sprendimą dėl tolesnio nuostatų taikymo pagal EB 95 straipsnio 4 ir 6 dalyse nustatytą procedūrą, jeigu nuspręstų, jog nacionalinėms nuostatoms, apie kurias jai buvo pranešta, taikoma TGCP direktyva. Tai, kad Nyderlandų Karalystė tuo pačiu raštu prašė Komisijos pareikšti savo nuomonę dėl jos ginčijamos būtinybės gauti patvirtinimą pagal EB 95 straipsnio 6 dalį ir formaliai paprašė pateikti tokį patvirtinimą, kaip paaiškino Nyderlandų vyriausybė, atsitiko dėl to, jog TGCP direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę terminas ėjo į pabaigą, o ji norėjo laiku įvykdyti įsipareigojimus pagal šią direktyvą.
Konstatuotina, kad iš 2001 m. birželio 25 d. Komisijai ir Tarybai adresuotų raštų matyti, jog Nyderlandų vyriausybė TGCP direktyvos priėmimo procedūroje išreiškė susirūpinimą dėl to, kad direktyvos pasiūlyme nesuteikiamas toks apsaugos lygis, koks nustatytas Sprendime
Parcom
95/1, ir abejojo, ar tikslinga priimti Bendrijos derinimo priemonę, kuri neleistų jai, kaip OSPAR konvencijos šaliai, laikytis savo tarptautinių įsipareigojimų. Tai patvirtina jos pozicija priimant TGCP direktyvą – Nyderlandų delegacija balsavo prieš, o 2002 m. balandžio 24 d. balsavimo deklaracijoje nurodė, kad jei bus įgyvendinama TGCP direktyva, tai neleis jai įvykdyti savo tarptautinių įsipareigojimų pagal Paryžiaus konvenciją ir Sprendimą
Parcom
95/1. Klausimas dėl šių įsipareigojimų laikymosi dar kartą iškeltas 2003 m. sausio 17 d. rašto 5 skyriaus 6 punkte.
Prašydama panaikinti ginčijamą sprendimą dėl to, kad Komisija nusprendė, jog norint toliau taikyti svarstomas nacionalines nuostatas reikia gauti jos patvirtinimą pagal EB 95 straipsnio 6 dalį, Nyderlandų Karalystė ginčija Komisijos poziciją dėl jos 2003 m. sausio 17 d. rašte išdėstyto pirmojo prašymo, susijusio su TGCP direktyvos derinimo apimtimi. Kitaip tariant, Komisijos vertinimas dėl Nyderlandų Karalystės motyvų, susijusių su tolesnio galiojančių nacionalinės teisės aktų, apie kuriuos jai buvo pranešta, taikymo pagrįstumu, nėra šios bylos dalykas; jis yra tik Komisijos TGCP direktyvos atlikto suderinimo apimties aiškinimas.
Taigi reikia įvertinti, ar Nyderlandų Karalystės ginčijama Komisijos pozicija, pagal kurią norint toliau taikyti galiojančias nacionalines nuostatas, apie kurias buvo pranešta, reikalingas Komisijos patvirtinimas pagal EB 95 straipsnio 6 dalį, iš tiesų yra aktas, kurį galima ginčyti.
Pirmiausia reikia priminti EB 95 straipsnio 4 ir 6 dalyse nustatytos procedūros aprašymą ir pagrindus.
EB 95 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad jei nustačius kurią nors Bendrijos derinimo priemonę valstybė narė mano, kad 30 straipsnyje nurodytais arba su aplinkos ar darbo aplinkos apsauga susijusiais svarbiais sumetimais reikia išlaikyti nacionalines nuostatas, apie tas nuostatas ir jų išlaikymo motyvus ji praneša Komisijai.
Iš šios nuostatos formuluotės aišku, kad valstybė narė turi priimti sprendimą išsiųsti pranešimą ir taip pradėti procedūrą pagal EB 95 straipsnio 4 dalies ir 6 dalis – tai reiškia, kad ji iš anksto nusprendžia, ar dėl svarstomų nacionalinių nuostatų reikalingas Komisijos sprendimas, kad jos galėtų būti toliau taikomos. Tai, kad šia procedūra siekiama, jog suinteresuotoji valstybė narė galėtų gauti patvirtinimą toliau taikyti su derinimo priemone nesuderinamas nacionalines nuostatas, be kita ko, patvirtina EB 95 straipsnio 4 dalyje minimos priežastys, kurias grįsdama savo prašymą turi nurodyti ši valstybė narė.
Antra, tokį aiškinimą patvirtina Teisingumo Teismo praktika – Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad EB 95 straipsnio 4 ir 6 dalyse numatytą procedūrą inicijuoja ne Bendrijos institucija, bet valstybė narė, nes Bendrijos institucijos sprendimas yra tik atsakymas į jos iniciatyvą. Valstybė savo prašyme, kaip aiškiai matyti iš EB 95 straipsnio 4 dalies, įpareigojančios valstybę nurodyti atitinkamų nacionalinių nuostatų tolesnio taikymo motyvus, gali laisvai išreikšti savo nuomonę dėl prašomo priimti sprendimo (2003 m. kovo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Danija prieš Komisija
,
C-3/00, Rink. p. I-2643
, 47 ir 48 punktai; šiuo klausimu taip pat žr. 2005 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Cindu Chemicals ir kt.
,
C-281/03 ir C-282/03, Rink. p. I-8069
, 47 punktą).
Be to, Teisingumo Teismas nurodė, kad po valstybės narės Komisijai pateikto pranešimo apie nukrypstančias nacionalines nuostatas vykdoma procedūros stadija, kai Komisija turi įvertinti administracinės bylos, kuria siekiama patikrinti, ar įvykdytos reikalaujamos sąlygos, medžiagą, o procedūra baigiama priimant galutinį sprendimą, kuriuo leidžiama arba uždraudžiama toliau taikyti šias nacionalines nuostatas (2003 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
,
C-512/99, Rink. p. I-845
, 44 punktas). Pranešimas apie nukrypstančias nacionalines nuostatas leidžia daryti prielaidą, kad tos nuostatos skiriasi nuo numatytųjų derinimo direktyvoje – tai reiškia: kadangi jos neatitinka Bendrijos derinimo priemonių, suinteresuotoji valstybė narė pripažįsta išimtinio patvirtinimo gavimo būtinybę.
Trečia, konstatuotina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 95 straipsnio 4 dalyje minimos nacionalinės nuostatos priemonės egzistavo dar prieš priimant derinimo priemonę. Taigi apie jas Bendrijos teisės aktų leidėjas žinojo, tačiau negalėjo arba nesiekė derinimo procese jomis vadovautis. Dėl to buvo nuspręsta, jog yra priimtina, kad valstybė narė gali prašyti leisti toliau taikyti savo teisės aktus, jeigu jie pateisinami svarbiais EB 30 straipsnyje nurodytais arba su aplinkos ar darbo aplinkos apsauga susijusiais sumetimais (57 punkte minėto sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
41 punktas ir 56 punkte minėto sprendimo
Danija prieš Komisiją
58 punktas).
EB 95 straipsnio 4 dalis grindžiama tuo, kad prieš priimdamas derinimo priemonę Bendrijos teisės aktų leidėjas žinojo apie skirtingus galiojančius nacionalinės teisės aktus, o tai reiškia, kad skirtingi apsaugos lygiai ir jų motyvai jau buvo aptarti ir į juos atsižvelgta ją priimant. Kadangi kiekviena valstybė narė dalyvavo tokios priemonės priėmimo procese, ji paprastai gali įvertinti, ar reikia pradėti procedūrą pagal EB 95 straipsnio 4 ir 6 dalis, ypač ar jos nacionalinės nuostatos yra suderinamos su priimama derinimo priemone.
Iš EB 95 straipsnio 4 ir 6 dalių teksto, tikslo ir bendrosios struktūros aišku, kad jose nurodytos procedūros pradėjimas leidžia daryti prielaidą, jog pati valstybė narė įvertina galimą nacionalinės nuostatos nesuderinamumą su Bendrijos derinimo priemone ir, jeigu mano būtina, išsiunčia Komisijai pranešimą apie šias priemones tik tam, kad gautų jos patvirtinimą dėl tolesnio taikymo. Be to, iš to, kas pasakyta, aišku, kad pagal EB 95 straipsnio 4 ir 6 dalyse nustatytą procedūrą Komisija turi išnagrinėti suinteresuotosios valstybės narės nurodytų motyvų dėl tolesnio aptariamų nacionalinių priemonių taikymo pagrįstumą. Taigi EB 95 straipsnio 6 dalis suteikia Komisijai kompetenciją tik nuspręsti, atlikus tyrimą, ar išimtinio patvirtinimo prašymas turi būti patenkintas, ar atmestas.
Darytina išvada, kad valstybė narė negali remtis EB 95 straipsnio 4 dalimi prašydama Komisijos priimti sprendimą dėl Bendrijos direktyvos atlikto suderinimo apimties ir (arba) nacionalinės teisės aktų suderinamumo su šia direktyva. Kadangi pagal šią nuostatą sprendimą pateikti pranešimą, siekiant gauti išimtinį patvirtinimą, turi priimti suinteresuotoji valstybė narė ir jokia TGCP direktyvos nuostata nesuteikia Komisijai kompetencijos nuspręsti dėl aiškinimo, Komisijos pozicija dėl svarstomos derinimo nuostatos taikymo apimties tėra tik nuomonė, kuri niekuo neįpareigoja valstybės kompetentingų valdžios institucijų (šiuo klausimu žr. 1980 m. kovo 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sucrimex ir Westzucker prieš Komisiją
,
133/79, Rink. p. 1299
, 16–18 punktus ir 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Komisiją
,
114/86, Rink. p. 5289
, 13 punktą; taip pat 1989 m. gegužės 17 d. Teisingumo Teismo nutarties
Italija prieš Komisiją
,
151/88, Rink. p. 1255
, 22 punktą ir 1991 m. birželio 13 d. Sprendimo
Sunzest prieš Komisiją
,
C-50/90, Rink. p. I-2917
, 12–14 punktus).
Šiomis aplinkybėmis ne Komisijos siūlomas svarstomos direktyvos aiškinimas, bet jos taikymas konkrečiu atveju gali sukelti teisinių pasekmių (1998 m. liepos 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Regione Toscana prieš Komisiją
,
T-81/97, Rink. p. II-2889
, 23 punktas ir 48 punkte minėto sprendimo
Alessandrini ir kt. prieš Komisiją
61 punktas). Iš to, kas pasakyta, aišku, kad TGCP direktyvos, įskaitant būtinybę gauti išimtinį patvirtinimą toliau taikyti galiojančius teisės aktus, taikymą lemia ne Komisijos pateiktas aiškinimas; vien tik suinteresuotoji valstybė narė sprendžia, ar prireikus reikia pradėti pranešimo procedūrą pagal EB 95 straipsnį. Kitaip tariant, nors niekas valstybei narei nekliudo prašyti Komisijos pateikti savo nuomonės dėl Bendrijos derinimo priemonės aiškinimo, tokia nuomonė jos niekaip neįpareigoja: nei pranešti apie savo nacionalines nuostatas, kad būtų gautas Komisijos patvirtinimas dėl tolesnio jų taikymo kaip išimtinių nuostatų, nei jas panaikinti ar iš dalies pakeisti.
Valstybei narei galima taikyti pareiga panaikinti ar iš dalies pakeisti savo nacionalines nuostatas tiesiogiai išplaukia iš Direktyvos 2002/45, o ne iš Komisijos šios direktyvos atlikto suderinimo apimties aiškinimo – vadinasi, toks aiškinimas neturi jokio teisinio poveikio. Tokią išvadą patvirtina ir tai, kad pagal šioje srityje esamą teismo praktiką pagal EB 95 straipsnį pateiktas pranešimas suteikia suinteresuotajai valstybei narei teisę toliau taikyti savo nacionalines nuostatas tik gavus Komisijos patvirtinimą, o tuo tarpu išsiųstas pranešimas neatleidžia valstybės narės nuo pareigos laikytis įsipareigojimų pagal derinimo direktyvą (šiuo klausimu žr. 1999 m. birželio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Kortas
,
C-319/97, Rink. p. I-3143
, 28 ir 38 punktus).
Antra, reikia patikrinti, ar, neatsižvelgiant į tai, kad Nyderlandų Karalystė, siekdama gauti oficialų atsakymą dėl TGCP direktyvos derinimo apimties, pateikė specifinį prašymą, Komisijos pozicija šiuo klausimu, kadangi ji buvo priimta tikrinant suinteresuotosios valstybės narės pateikto pranešimo priimtinumą, turi būti laikoma procedūros, pagal kurią Komisija patvirtina arba atmeta prašymą dėl tolesnio nacionalinės teisės nuostatų, apie kurias jai buvo pranešta, taikymo sudėtine dalimi ir ar dėl to ji yra aktas, kurį galima ginčyti.
Kaip matyti iš Komisijos praktikos šioje srityje, sprendimuose, priimtuose pagal EB 95 straipsnio 4 ir 6 dalyse nustatytą procedūrą, tikrinant pranešimo priimtinumą, nurodoma, kuo nacionalinės nuostatos, apie kurias buvo pranešta, skiriasi nuo Bendrijos derinimo priemonės. Tokia informacija, kuri jokiu būdu nėra Komisijos tyrimo, kur ji pareiškia apie nacionalinės nuostatos nesuderinamumą su svarstoma derinimo priemone, rezultatas, tik atkreipia dėmesį į aspektus, kuriais, remiantis valstybės narės pranešimu, jos skiriasi nuo derinimo direktyvos nuostatų.
Tačiau negalima atmesti to, kad Komisija, nagrinėdama klausimą dėl priimtinumo, savo iniciatyva arba, kaip ir šioje pagrindinėje byloje, pagal suinteresuotosios valstybės narės prašymą turi pareikšti savo nuomonę dėl svarstomos direktyvos atlikto suderinimo apimties aiškinimo. Pirminis pranešimo, kuriame prireikus gali būti nurodyta jos nuomonė dėl svarstomos direktyvos derinimo apimties, priimtinumo vertinimas leidžia Komisijai patikrinti, ar įvykdytos reikalaujamos sąlygos, kad būtų galima priimti sprendimą pagal EB 95 straipsnio 6 dalį ir taip išvengti nereikalingo ir beprasmio valstybės narės motyvų dėl tolesnio svarstomų nacionalinės teisės aktų, apie kuriuos jai buvo pranešta, taikymo tyrimo.
Atlikusi tyrimą Komisija gali padaryti išvadą, kad jos patvirtinimas, jog valstybė narė gali toliau taikyti galiojančias nacionalines nuostatas, apie kurias buvo pranešta, nėra būtinas, nes šios nuostatos nepatenka į derinimo direktyvos taikymo sritį. Ta aplinkybė, kad tokiu atveju Komisija paskelbia išimtinio patvirtinimo prašymą nepriimtinu (šiuo klausimu žr. 2002 m. sausio 25 d. Komisijos sprendimą 2002/65/EB dėl nacionalinių nuostatų, taikomų ŽIV tyrimams, apie kuriuos Jungtinė Karalystė pranešė pagal EB 95 straipsnio 4 dalį, taikymo pagal Direktyvą 98/79/EB dėl
in vitro
diagnostikos medicinos prietaisų (
OL L 25, p. 47
)), patvirtina tai, jog Komisija, neatsižvelgdama į tokį valstybė narės prašymą, vykdo pirminį tyrimą, kuriuo siekiama patikrinti, ar įvykdytos būtinos sąlygos sprendimui priimti pagal EB 95 straipsnio 6 dalį.
Kai Komisija, atlikdama pranešimo priimtinumo tyrimą, tik primena svarstomos direktyvos atlikto suderinimo apimtį ir patvirtina valstybės narės vertinimą, kuriuo remdamasi ji pranešė apie svarstomas nacionalines nuostatas – kaip yra šioje pagrindinėje byloje dėl Nyderlandų vyriausybės antrojo prašymo, – tokio tyrimo rezultatas negali pakeisti suinteresuotosios valstybės teisinės padėties, nes būtent dėl jos pateikto pranešimo, o ne dėl Komisijos nuomonės dėl svarstomos derinimo direktyvos aiškinimo buvo pradėta procedūra pagal EB 95 straipsnio 4 ir 6 dalis. Tokioje procedūroje tokia nuomonė reiškia tik tai, kad atliekamas šios valstybės narės pateiktų motyvų dėl tolesnio nacionalinių nuostatų, apie kurias pranešta, taikymo tyrimas.
Kadangi šioje pagrindinėje byloje Komisija, atlikdama tyrimą dėl Nyderlandų Karalystės pateiktų motyvų pagrįstumo, siekiant patikrinti, ar buvo įvykdytos išimtinio patvirtinimo suteikimo sąlygos ir nuspręsti, ar suinteresuotajai valstybei narei suteikti prašomą patvirtinimą – net jei patvirtinama tik iš dalies ir ribotam laikotarpiui, – įgyvendino jai EB 95 straipsnio 6 dalyje suteiktą kompetenciją, susijusią su sprendimų priėmimu, darytina išvada, kad Komisijos pozicija, kurią ši valstybė narė ginčija, nepakeitė jos teisinės padėties ir todėl dėl jos negali būti pareikštas ieškinys dėl panaikinimo.
Be to, negalima sutikti su tuo, kad valstybė narė turi neribotą diskreciją pranešti apie nacionalines nuostatas pagal EB 95 straipsnio 4 dalį ir tuomet ginčyti galutinį sprendimą, tik jeigu juo visiškai ar iš dalies atmetamas prašymas dėl išimties taikymo, teigiant, kad Komisijos patvirtinimas nebuvo būtinas ir ji neturėjo vertinti nuostatų, apie kurias jai buvo pranešta, pagal EB 95 straipsnio 4 ir 6 dalyse numatytą procedūrą. Tai suteiktų galimybę valstybei narei pateikiant pranešimą gauti Komisijos patvirtinimą dėl jos nuostatų suderinamumo su Bendrijos derinimo priemone, tačiau tai nėra šios procedūros tikslas.
Iš to, kas išdėstyta, aišku, kad ieškinys tiek, kiek jis susijęs su tariamo Komisijos sprendimo dėl TGCP direktyvos atlikto suderinimo apimties aiškinimo panaikinimu, yra nepriimtinas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Nyderlandų Karalystė pralaimėjo šią bylą ir Komisija prašė priteisti išlaidas, Nyderlandų Karalystė turi padengti bylinėjimosi išlaidas.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo išlaidas. Todėl Danijos Karalystė pati padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.

2.
Nyderlandų Karalystė padengia savo ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

3.
Danijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Vilaras
Martins Ribeiro
Dehousse
Šváby
Jürimäe
Paskelbta 2007 m. lapkričio 8 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris
E. Coulon
Pirmininkas
M. Vilaras
(
*1
)	Proceso kalba: olandų.