CELEX: 62008CJ0198
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Direktiivi 95/59/EY
Muut valmistetun tupakan kulutukseen kohdistuvat verot kuin liikevaihtoverot
9 artiklan 1 kohta
Valmistajat ja maahantuojat saavat vapaasti vahvistaa tuotteidensa vähittäismyynnissä käytettävän enimmäishinnan
Kansallinen säännöstö, jolla asetetaan savukkeiden sekä hienoksi leikatun tupakan vähittäismyynnissä käytettävä vähimmäishinta
Oikeuttaminen
Kansanterveyden suojelu
Maailman terveysjärjestön tupakoinnin torjuntaa koskeva puitesopimus

Euroopan komissio vaatii kanteellaan, että unionin tuomioistuin toteaa, että Itävallan tasavalta ei ole noudattanut muista
valmistetun tupakan kulutukseen kohdistuvista veroista kuin liikevaihtoveroista 27.11.1995 annetun neuvoston direktiivin 95/59/EY
(EYVL L 291, s. 40), sellaisena kuin se on muutettuna 12.2.2002 annetulla neuvoston direktiivillä 2002/10/EY (EYVL L 46, s.
26; jäljempänä direktiivi 95/59), 9 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on ottanut käyttöön ja pitänyt voimassa
kansallisen lainsäädännön, jonka perusteella viranomaiset asettavat savukkeiden ja savukkeiksi käärittävän hienoksi leikatun
tupakan vähittäismyynnissä käytettävät vähimmäishinnat.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Direktiivin 95/59 johdanto-osan toisessa, kolmannessa ja seitsemännessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(2)      [EY:n] perustamissopimuksen tavoitteena on luoda taloudellinen liitto, jossa harjoitetaan tervettä kilpailua ja joka ominaisuuksiltaan
vastaa sisämarkkinoita; valmistetun tupakan alalla tämän tavoitteen toteutuminen edellyttää, ettei jäsenvaltioiden tämän alan
tuotteiden kulutukseen kohdistama verotus vääristä kilpailun edellytyksiä eikä estä näiden tuotteiden vapaata liikkuvuutta
yhteisössä,
(3)      valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisella on erityisesti saatava estetyksi verotuksen vaikutuksia vääristämästä samaan
ryhmään kuuluvilla valmistetun tupakan eri luokilla käytävää kilpailua ja siten saatava jäsenvaltioiden kansallisia markkinoita
avatuksi,
– –
(7)      kilpailun asettamat vaatimukset edellyttävät järjestelmää, jossa hinnat vahvistetaan vapaasti kaikille valmistetun tupakan
ryhmille.”
Tämän direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Valmistettuna tupakkana on pidettävä:
a)       savukkeita,
b)       sikareita ja pikkusikareita,
c)       piippu- ja savuketupakkaa:
–        savukkeiksi käärittävää hienoksi leikattua tupakkaa,
–        muuta piippu- ja savuketupakkaa
siten kuin ne on määritelty 3–7 artiklassa.”
Direktiivin 95/59 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Kunkin jäsenvaltion on määrättävä yhteisössä valmistetuille savukkeille ja kolmansista maista maahan tuoduille savukkeille
suhteellinen valmistevero, joka on laskettava korkeimman vähittäismyyntihinnan perusteella tullit mukaan luettuina, sekä erityisvalmistevero,
joka on laskettava tuoteyksikköä kohti.
2.      Suhteellisen valmisteveron kannan ja erityisvalmisteveron määrän on oltava samansuuruiset kaikille savukkeille.
– –”
Tämän direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Valmistajana on pidettävä yhteisöön sijoittautunutta luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka valmistaa tupakkaa vähittäismyyntiä
varten viimeistellyiksi valmiiksi tuotteiksi.
Yhteisöön sijoittautuneet valmistajat tai tarvittaessa näiden yhteisössä toimivat edustajat tai asiamiehet sekä kolmansista
maista tuovat maahantuojat saavat vapaasti vahvistaa kullekin tuotteelleen enimmäishinnan noudatettavaksi vähittäismyynnissä
kussakin jäsenvaltiossa, jossa nämä tuotteet on tarkoitettu luovutettaviksi kulutukseen.
[Toisen alakohdan] säännös ei kuitenkaan estä soveltamasta hintatason valvontaa tai vahvistettujen hintojen noudattamista
koskevaa kansallista lainsäädäntöä, jos se on yhteisön säännösten mukaista.”
Mainitun direktiivin 16 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.       Savukkeiden erityisvalmisteveron määrä vahvistetaan kysytyimpään hintaluokkaan kuuluvien savukkeiden mukaisena kunkin vuoden
1 päivänä tammikuuta saatavilla olevan tiedon perusteella 1 päivästä tammikuuta 1978 alkaen.
2.      Valmisteveron erityinen osa ei saa olla pienempi kuin 5 prosenttia eikä suurempi kuin 55 prosenttia savukkeista kannettavasta
kokonaisveromäärästä, joka koostuu suhteellisen valmisteveron, erityisvalmisteveron sekä liikevaihtoveron yhteismäärästä.
– –
5.      Jäsenvaltiot voivat kantaa kysytyimpään hintaluokkaan kuuluvien savukkeiden vähittäismyyntihintaa alemmalla hinnalla myydyistä
savukkeista vähimmäisvalmisteveron sillä edellytyksellä, että tämä valmistevero ei ylitä kysytyimmän hintaluokan savukkeista
kannetun valmisteveron määrää.”
Savukkeiden verojen lähentämisestä 19.10.1992 annetussa neuvoston direktiivissä 92/79/ETY (EYVL L 316, s. 8) ja muun valmistetun
tupakan kuin savukkeiden verojen lähentämisestä 19.10.1992 annetussa neuvoston direktiivissä 92/80/ETY (EYVL L 316, s. 10),
sellaisena kuin ne ovat muutettuina 5.12.2003 annetulla neuvoston direktiivillä 2003/117/EY (EUVL L 333, s. 49), vahvistetaan
savukkeiden ja muun valmistetun tupakan kuin savukkeiden yleisen valmisteveron vähimmäiskannat ja/tai -määrät. Direktiivi
92/80 sisältää myös eräitä muun valmistetun tupakan kuin savukkeiden yleisen valmisteveron rakennetta koskevia säännöksiä.
Maailman terveysjärjestön tupakoinnin torjuntaa koskeva, Genevessä 21.5.2003 allekirjoitettu puitesopimus (jäljempänä WHO:n
puitesopimus) hyväksyttiin yhteisön puolesta 2.6.2004 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2004/513/EY (EUVL L 213, s. 8). Tämän
puitesopimuksen 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Tupakan kysynnän vähentämiseen tähtäävät hinnoittelu- ja verotustoimenpiteet”,
määrätään seuraavaa:
”1. Sopimuspuolet tunnustavat, että hinnoittelu- ja verotustoimenpiteet ovat tehokas ja tärkeä keino eri väestönosien ja erityisesti
nuorison tupakan kulutuksen vähentämiseksi.
2. Vaikka sopimuspuolilla on suvereeni oikeus määrätä veropolitiikastaan, jokaisen sopimuspuolen pitäisi ottaa huomioon kansalliset
tupakanvastaiset terveystavoitteensa ja tarvittaessa panna täytäntöön ja ylläpitää esimerkiksi seuraavanlaisia toimenpiteitä:
a)      tupakkatuotteita koskevan veropolitiikan ja tarvittaessa hintapolitiikan toteuttaminen tupakan kulutuksen vähentämiseen tähtäävien
terveystavoitteiden saavuttamiseksi – –.
– –”

Kansallinen säännöstö
Valmistetun tupakan tuotannosta ja myyntiin saattamisesta sekä valmistetun tupakan mainonnasta ja tupakoimattomien suojelusta
30.6.1995 annetun liittovaltion lain (tupakkalaki) (Bundesgesetz über das Herstellen und das Inverkehrbringen von Tabakerzeugnissen
sowie die Werbung für Tabakerzeugnisse und den Nichtraucherschutz (Tabakgesetz); BGBl. 431/1995), sellaisena kuin se on muutettuna
30.3.2006 annetulla liittovaltion lailla (BGBl. I, 47/2006), 2 §:n 4 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tupakoinnin ehkäisemiseksi liittovaltion terveys- ja naisasioista vastaava ministeri voi yhteisymmärryksellä liittovaltion
valtionvarainministerin kanssa määrätä asetuksella valmistetun tupakan vähittäismyynnissä käytettävän vähimmäishinnan hintojen
vähimmäistason varmistamiseksi. Valmistetun tupakan myynti vähittäismyynnissä käytettävää vähimmäishintaa alemmalla hinnalla
on kiellettyä.”
Valmistetun tupakan vähittäismyynnissä käytettäviä vähimmäishintoja koskevan järjestelmän, jolla varmistetaan hintojen vähimmäistaso,
käyttöönottamisesta 27.4.2006 annetun liittovaltion terveys- ja naisasioista vastaavan ministerin asetuksen (Verordnung der
Bundesministerin für Gesundheit und Frauen über die Festsetzung des Mindestkleinverkaufspreises für Tabakerzeugnisse zur Sicherstellung
eines Mindestpreisniveaus; BGBl. II, 171/2006) 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Vähittäismyynnissä käytettävällä vähimmäishinnalla tarkoitetaan tässä asetuksessa hintaa, jota alhaisemmalla hinnalla valmistetun
tupakan myyminen kuluttajille ei ole sallittua.”
Tämän asetuksen 2 §:ssä säädetään seuraavaa:
”(1)  Savukkeiden osalta vähittäismyynnissä käytettävän vähimmäishinnan on savuketta kohti oltava vähintään 92,75 prosenttia kaikkien
kuluneen kalenterivuoden aikana myytyjen savukkeiden painotetusta keskihinnasta.
(2)       Hienoksi leikatun tupakan osalta vähittäismyynnissä käytettävän vähimmäishinnan on hienoksi leikattua tupakkagrammaa kohti
oltava vähintään 90 prosenttia kaiken kuluneen kalenterivuoden aikana myydyn hienoksi leikatun tupakan painotetusta keskihinnasta.”
Mainitun asetuksen 4 §:n mukaan vähittäismyynnissä käytettäviä vähimmäishintoja sovelletaan 15.5.2006 lähtien.

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Sen jälkeen, kun komissio oli antanut Itävallan tasavallalle virallisen huomautuksen savukkeiden ja hienoksi leikatun tupakan
vähittäismyynnissä käytettävien vähimmäishintojen asettamista koskevan Itävallan säännöstön väitetystä ristiriidasta direktiivin
95/59 9 artiklan 1 kohdan kanssa, se osoitti tälle jäsenvaltiolle perustellun lausunnon, jossa komissio kehotti tätä jäsenvaltiota
täyttämään mainitun säännöksen mukaiset velvoitteensa tämän perustellun lausunnon vastaanottamisesta laskettavassa kahden
kuukauden määräajassa. Koska komissio katsoi tilanteen olevan edelleen epätyydyttävä, kun otetaan huomioon Itävallan tasavallan
vastaus, se nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen.

Kanne

Asianosaisten lausumat
Komission mukaan direktiivin 95/59 9 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan se periaate, jonka mukaan valmistajilla ja maahantuojilla
on oikeus määrittää vapaasti valmistetun tupakan vähittäismyynnissä käytettävät enimmäishinnat. Kyseessä olevalla Itävallan
säännöstöllä kuitenkin estetään savukkeiden ja hienoksi leikatun tupakan valmistajia ja maahantuojia myymästä niitä mainittuja
vähimmäishintoja alemmalla hinnalla ja rajoitetaan näin niiden vapautta hintojen määrittelyssä, kun sillä otetaan käyttöön
näiden tuotteiden vähittäismyynnissä käytettävien välillisesti asetettujen vähimmäishintojen järjestelmä.
Kyseessä olevaa kansallista säännöstöä ei voida perustella kansanterveyden suojelua koskevilla seikoilla. Yhteisön lainsäätäjä
on ottanut ne huomioon tupakan valmisteveroja koskevien direktiivien laadinnan yhteydessä. Koska valmisteverojen enimmäismääriä
ei ole määritetty, tupakkatuotteiden verottamista koskevat yhteisön oikeussäännöt mahdollistavat sen, että jäsenvaltiot voivat
korottaa näitä veroja ja pitää hinnat näin riittävän korkeina tupakan kulutuksen hillitsemiseksi. Veropolitiikka riittää siten
takaamaan toivotun kansanterveyden suojelun tason.
Komission mukaan kyseisten tupakkatuotteiden vähittäismyynnissä käytettäviksi vähimmäishinnoiksi Itävallassa asetetut painotetut
keskihinnat eivät perustu markkinoiden toimintaan vaan viranomaisten toimenpiteeseen, jolla pyritään juuri neutraloimaan tällainen
toiminta. Se, että nämä vähimmäishinnat on laskettu aritmeettisesti markkinoilla käytettyjen keskihintojen perusteella, ei
saata tätä arviointia kyseenalaiseksi. Lisäksi ei ole varmaa, että tällä vähimmäishintajärjestelmällä vaikutettaisiin kilpailuun
vähemmän kuin unionin tuomioistuimen aikaisemmissa tuomioissa tutkimilla muiden jäsenvaltioiden säännöstöillä. Joka tapauksessa
direktiivin 95/59 9 artiklan 1 kohtaan perustuvan valmistetun tupakan vähimmäishintajärjestelmien käyttöönottoa koskevan kiellon
osalta ei edellytetä sen markkinoiden toimintaan puuttumisen intensiteetin arviointia, joka liittyy kaikkiin näihin säännöstöihin
niiden perustana olevan järjestelmän vuoksi.
Komissio katsoo lisäksi, että EY 93 artikla muodostaa riittävän oikeudellisen perustan myös direktiivin 95/59 9 artiklalle.
Se, että viimeksi mainittu direktiivi koskee verotusta, ei anna jäsenvaltioille mahdollisuutta jättää siihen kuuluvia säännöksiä
huomioon ottamatta sillä perusteella, että ne tavoittelevat muita, erityisesti kansanterveyden suojeluun liittyviä päämääriä.
Lisäksi jäsenvaltiot eivät voi vedota EY 30 artiklaan, kun kyse on yhdenmukaistetulla tavalla säännellystä aihepiiristä.
Komissio katsoo vielä, että direktiivin 95/59 9 artiklan 1 kohta on sopusoinnussa WHO:n puitesopimuksen kanssa, koska tästä
puitesopimuksesta ei seuraa sopimuspuolille velvoitetta asettaa tupakkatuotteille vähimmäishintoja. Komissio esittää, että
jos asia olisi toisin, tähän direktiiviin olisi tehty muutoksia, mitä ei ole tapahtunut. Lisäksi mainitulla puitesopimuksella
ei anneta jäsenvaltiolle yhteisön toimet syrjäyttävää oikeutta valita vero- tai hintapolitiikan soveltamisen välillä, sillä
tämä kysymys kuuluu yhteisön sisäiseen toimintaan.
Tupakoinnin ehkäisemisestä ja aloitteista tupakoinnin torjunnan tehostamiseksi 2.12.2002 annetun neuvoston suosituksen 2003/54/EY
(EYVL 2003, L 22, s. 31) lausumat, joihin Itävallan tasavalta vetoaa, eivät komission mukaan ole sitovia ja niiden ei joka
tapauksessa voida tulkita kannustavan direktiivin 95/59 9 artiklan 1 kohdan rikkomiseen.
Itävallan tasavallan mukaan vähimmäishintojen asettaminen on ainoa tehokas ja varma keino torjua kansallisella lainsäädännöllä
kyseisten tupakkatuotteiden hintojen nopea lasku aggressiivisen hintakilpailun tilanteessa. Tupakka-alalla toimivat taloudelliset
toimijat voivat vesittää verotuksellisten toimien tehon, koska näillä toimilla ei voida estää polkumyyntihinnoilla tapahtuvaa
tilapäisesti tappiollista myyntiä, jolla pyritään uusien kuluttajaluokkien houkuttelemiseen. Direktiivin 95/59 9 artiklan
1 kohdalla ei anneta rajatonta oikeutta hintojen vapaaseen määrittämiseen. Tällä säännöksellä ei erityisesti suljeta pois
jäsenvaltioiden mahdollisuutta ryhtyä sopiviin ja tarpeellisiin toimiin EY 30 artiklassa tarkoitetun kansanterveyden suojaamisen
takaamiseksi.
Itävallan tasavalta väittää myös, että kyseinen vähimmäishintajärjestelmä ei voi vääristää kilpailua, koska nämä hinnat määräytyvät
todellisuudessa markkinoilla ja toimivaltainen ministeri käyttää viitteenä näiden markkinoiden keskihintaa. Tästä syystä mainitun
säännöstön merkitsemän markkinoihin puuttumisen intensiteetti on vähäisempi kuin erityisesti asiassa C-216/98, komissio vastaan
Kreikka, 19.10.2000 annetussa tuomiossa (Kok., s. I-8921) ja asiassa C-302/00, komissio vastaan Ranska, 27.2.2002 annetussa
tuomiossa (Kok., s. I-2055) tutkittujen jäsenvaltioiden säännösten, joilla säädettiin esimerkiksi hintojen nostamisesta vähintään
20 prosentilla voimassa olevaan hintaan nähden. Kansallisten säännösten merkitsemän markkinoihin puuttumisen intensiteetti
on myös merkittävä, kun arvioidaan säännösten oikeasuhteisuutta, koska on tarpeen tutkia, eikö tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi
ole käytettävissä vähemmän rajoittavia keinoja.
Tämän jäsenvaltion mukaan direktiivin 95/59 9 artiklan 1 kohtaa on tulkittava suppeasti, kun otetaan huomioon sen oikeudellinen
perusta eli EY 93 artikla, jonka perusteella ei voida tavoitella muita kuin vero-oikeudellisia päämääriä ja jolla ei voida
rajoittaa tällaisten muiden päämäärien tavoittelua. Jäsenvaltioilla on siten oikeus vahvistaa sopivaksi katsomansa kansanterveyden
suojelun taso sekä tämän tason saavuttamiseen soveltuvat ja tarpeelliset toimenpiteet, joihin voi kuulua vähimmäishintojen
asettaminen tupakkatuotteille. Tästä syystä valmistajien ja maahantuojien vapautta määrittää valmistetun tupakan hinnat voidaan
käyttää vain jäsenvaltioiden kansanterveyden suojaamista koskevalla politiikalla asetetuissa rajoissa.
Lisäksi direktiiviä 95/59 on tulkittava uudemman oikeudellisen kehityksen eli yhtäältä WHO:n puitesopimuksen 6 artiklan 2
kohdan a alakohdan ja toisaalta suosituksen 2003/54 7 kohdan valossa. Näitä sääntöjä, joissa sallitaan vähimmäishintajärjestelyjen
käyttö, ei ole kuitenkaan otettu huomioon unionin tuomioistuimen tätä alaa koskevassa oikeuskäytännössä.
Itävallan tasavalta väittää vielä, että valmistetun tupakan valmisteveroja koskevissa direktiiveissä säädetyt järjestelyt
eivät mahdollista sitä, että jäsenvaltiot voisivat käyttää valmisteveroja keinona varmistaa, että hintojen taso on riittävän
korkea kulutuksen hillitsemiseksi. Yhtäältä näillä direktiiveillä rajoitetaan mahdollisuutta korottaa valmisteveroa yksin
niiden savukkeiden osalta, joiden vähittäismyyntihinta on alhaisin, vaikuttamatta samalla muiden savukeluokkien verotukseen.
Toisaalta valmistajat ja maahantuojat voivat päättää, että ne eivät siirrä verorasituksen kasvua loppuhintaan. Lisäksi tällainen
hinnannousu voisi aiheuttaa rajojen yli tapahtuvan laittoman kaupankäynnin kasvua.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin on todettava, että direktiivin 95/59 johdanto-osan kolmannesta perustelukappaleesta ilmenee, että direktiivi on
osa toimia valmistettua tupakkaa koskevien valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamiseksi, jolla on tarkoitus estää se,
että kilpailu samaan ryhmään kuuluvien valmistetun tupakan eri luokkien välillä vääristyy, ja avata siten jäsenvaltioiden
kansalliset markkinat.
Tämän direktiivin 8 artiklan 1 kohdassa säädetään tältä osin, että kunkin jäsenvaltion on määrättävä yhteisössä valmistetuille
savukkeille ja kolmansista maista maahan tuoduille savukkeille suhteellinen valmistevero, joka on laskettava korkeimman vähittäismyyntihinnan
perusteella tullit mukaan luettuina, sekä erityisvalmistevero, joka on laskettava tuoteyksikköä kohti (em. asia komissio v.
Kreikka, tuomion 19 kohta).
Lisäksi direktiivin 95/59 johdanto-osan seitsemännen perustelukappaleen mukaan kilpailun asettamat vaatimukset edellyttävät
järjestelmää, jossa hinnat vahvistetaan vapaasti kaikille valmistetun tupakan ryhmille.
Tältä osin tämän direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa säädetään, että yhteisöön sijoittautuneet valmistajat tai tarvittaessa
näiden yhteisössä toimivat edustajat tai asiamiehet sekä tuotteita kolmansista maista tuovat maahantuojat saavat vapaasti
vahvistaa kullekin tuotteelleen enimmäishinnan noudatettavaksi vähittäismyynnissä; tämän tarkoituksena on varmistaa se, että
näiden tuotteiden välillä käydään todellista kilpailua (em. asia komissio v. Kreikka, tuomion 20 kohta). Tällä säännöksellä
pyritään varmistamaan se, että tupakkatuotteiden suhteellisen valmisteveron perustaa eli näiden tuotteiden vähittäismyynnissä
käytettävää enimmäishintaa koskevat kaikissa jäsenvaltioissa samat säännöt. Kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 40 kohdassa
esittää, säännöksellä pyritään myös säilyttämään edellä mainittujen toimijoiden vapaus, jonka ansiosta ne voivat tosiasiallisesti
hyötyä kilpailuedusta, joka aiheutuu mahdollisesti alemmista omakustannushinnoista.
Siitä, että viranomaiset asettavat vähittäismyynnissä käytettävän vähimmäishinnan, on seurauksena, että valmistajien ja maahantuojien
määrittämä vähittäismyynnissä käytettävä enimmäishinta ei missään tilanteessa voi olla tätä sitovaa vähimmäishintaa alempi.
Säännöstöllä, jolla asetetaan tällainen vähimmäishinta, voidaan siten vaikuttaa kilpailusuhteisiin estämällä joitakin näistä
valmistajista tai maahantuojista hyötymästä alemmista omakustannushinnoista houkuttelevampien vähittäismyyntihintojen tarjoamiseksi.
Niinpä valmistettujen tupakkatuotteiden vähittäismyynnissä käytettävän vähimmäishintajärjestelmän ei voida katsoa olevan sopusoinnussa
direktiivin 95/59 9 artiklan 1 kohdan kanssa siltä osin kuin sitä ei ole laadittu niin, että sillä suljettaisiin kaikissa
tilanteissa pois se, että järjestelmällä heikennettäisiin kilpailuetua, jonka tietyt tällaisten tuotteiden valmistajat tai
maahantuojat voivat alhaisempien omakustannushintojen seurauksena saada, ja se, että kilpailu tämän vuoksi vääristyy (ks.
asia C-197/08, komissio v. Ranska, tuomio 4.3.2010, 38 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja asia C-221/08,
komissio v. Irlanti, tuomio 4.3.2010, 41 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Kyseessä oleva kansallinen säännöstö on tutkittava näiden periaatteiden valossa.
Tällä säännöstöllä asetetaan Itävallan markkinoilla toimiville valmistajille ja maahantuojille savukkeiden vähittäismyynnissä
käytettävä vähimmäishinta, joksi on vahvistettu 92,75 prosenttia kaikkien kuluneen kalenterivuoden aikana myytyjen savukkeiden
painotetusta keskihinnasta, sekä hienoksi leikatun tupakan vähittäismyynnissä käytettävä vähimmäishinta, joksi on vahvistettu
90 prosenttia kaiken kuluneen kalenterivuoden aikana myydyn hienoksi leikatun tupakan painotetusta keskihinnasta grammaa kohti.
Tällä järjestelmällä ei joka tapauksessa voida sulkea pois sitä, että asetetulla vähimmäishinnalla heikennetään kilpailuetua,
jonka tietyt tupakkatuotteiden valmistajat tai maahantuojat voivat saada alhaisempien omakustannushintojensa vuoksi. Päinvastoin
– kuten komissio on istuntokäsittelyn aikana esittänyt Itävallan tasavallan sitä kiistämättä – tällaisesta järjestelmästä,
jolla lisäksi määritetään vähimmäishinta suhteessa markkinoilla käytettyyn painotettuun keskihintaan, voi seurata kilpailevien
tuotteiden hintaerojen häviäminen ja hintojen hakeutuminen kohti kalleimman tuotteen hintaa. Mainitulla järjestelmällä loukataan
siten valmistajien ja maahantuojien direktiivin 95/59 9 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa taattua vapautta saada vahvistaa
tuotteidensa vähittäismyynnissä käytettävä enimmäishinta.
WHO:n puitesopimuksen osalta on todettava, kuten julkisasiamies tekee ratkaisuehdotuksensa 50 ja 51 kohdassa, että tässä sopimuksessa
ei aseteta sopimuspuolille mitään konkreettista tupakkatuotteisiin sovellettavia hintatoimenpiteitä koskevaa velvoitetta vaan
ainoastaan kuvataan mahdollisia toimintavaihtoehtoja tupakoinnin torjuntaan liittyvien kansallisten terveystavoitteiden toteuttamiseksi.
Tämän puitesopimuksen 6 artiklan 2 kohdassa rajoitutaan määräämään, että sopimuspuolet ryhtyvät ”esimerkiksi” toimenpiteisiin,
jotka voivat käsittää tupakkatuotteiden veropolitiikan ja ”tarvittaessa” hintapolitiikan toteuttamisen, tai jatkavat tällaisia
toimenpiteitä.
Samoin suosituksesta 2003/54, joka ei lisäksi ole sitova, ei voida päätellä mitään konkreettista viittausta vähimmäishintajärjestelmän
käyttämiseen. Katkelma, johon Itävallan tasavalta viittaa, ilmentää vain ajatusta siitä, että tupakkatuotteiden korkeat hinnat
vaikuttavat kulutusta hillitsevästi.
Joka tapauksessa, kuten tämän tuomion 30 kohdasta ilmenee, direktiivi 95/59 ei ole esteenä sellaiselle hintapolitiikalle,
joka ei ole mainitun direktiivin tavoitteiden, erityisesti samaan ryhmään kuuluvien valmistetun tupakan eri luokkien välisen
kilpailun vääristymisen poissulkemisen, vastainen.
Itävallan tasavalta esittää myös, että kyseessä oleva vähimmäishintajärjestelmä on perusteltu EY 30 artiklassa mainitun ihmisten
terveyden ja elämän suojaamista koskevan tavoitteen vuoksi. Tämän jäsenvaltion mukaan verojen korotuksella ei voida taata
tupakkatuotteiden hintojen riittävän korkeaa tasoa, koska valmistajat ja maahantuojat voivat ottaa tämän korotuksen kannettavakseen
uhraamalla osan voittomarginaalistaan tai jopa myymällä tappiollisesti.
Tältä osin on todettava, että EY 30 artiklan ei voida katsoa oikeuttavan muunlaisiin toimenpiteisiin kuin EY 28 ja EY 29 artiklassa
tarkoitettuihin tuonnin ja viennin määrällisiin rajoituksiin sekä vaikutuksiltaan vastaaviin toimenpiteisiin (ks. vastaavasti
em. asia komissio v. Ranska, tuomion 33 kohta). Komissio ei ole kuitenkaan esillä olevassa asiassa vedonnut näiden määräysten
rikkomiseen.
Tämän perusteella direktiivi 95/59 ei ole kuitenkaan esteenä sille, että Itävallan tasavalta jatkaa kansanterveyden suojelun
piiriin kuuluvia toimia tupakoinnin torjumiseksi.
Ei myöskään voida väittää, ettei tätä tavoitetta olisi otettu huomioon tämän direktiivin yhteydessä, koska se on annettu EY
93 artiklan nojalla.
Kuten direktiivin 2002/10 – joka on viimeisin säädös, jolla on muutettu direktiiviä 95/59, jonka 9 artikla on kuitenkin jäänyt
alkuperäistä versiota vastaavaksi – johdanto-osan seitsemännessä perustelukappaleessa on mainittu, EY:n perustamissopimuksessa,
erityisesti EY 152 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa, vaaditaan, että kaikessa yhteisön politiikkojen ja toimintojen
määrittelyssä ja toteuttamisessa on taattava ihmisten terveyden korkeatasoinen suojelu.
Tässä samassa perustelukappaleessa on myös täsmennetty, että vero on merkittävä tekijä tupakkatuotteiden hinnoissa, jotka
puolestaan vaikuttavat kuluttajien tupakointitapoihin. Samoin oikeuskäytännössä on aikaisemmin todettu, että tupakkatuotteiden
osalta verolainsäädäntö on merkittävä ja tehokas väline näiden tuotteiden kulutuksen hillitsemiseksi ja näin ollen kansanterveyden
suojelemiseksi (asia  C‑140/05, Valeško, tuomio 5.10.2006, Kok., s. I‑10025, 58 kohta) ja että sen varmistamista, että mainittujen
tuotteiden hinta asetetaan korkealle tasolle, koskeva tavoite voidaan saavuttaa asianmukaisesti korottamalla näitä tuotteita
koskevia veroja, koska valmisteverojen korotus johtaa ennemmin tai myöhemmin vähittäismyyntihinnan nousuun ilman, että tämä
haittaa hintojen vapaata vahvistamista (ks. vastaavasti em. asia komissio v. Kreikka, tuomion 31 kohta).
Jos lisäksi jäsenvaltiot tahtovat lopullisesti poistaa valmistajilta ja maahantuojilta kaikki mahdollisuudet siihen, että
ne ottavat edes väliaikaisesti kannettavakseen verojen vaikutuksen valmistetun tupakan vähittäismyyntihintaan myymällä tupakkaa
tappiollisesti, niillä on vapaus kieltää valmistettujen tupakkatuotteiden myynti omakustannushinnan ja kaikkien verojen yhteismäärää
alhaisemmalla hinnalla, jolloin ne samalla mahdollistavat sen, että mainitut valmistajat ja maahantuojat voivat tosiasiallisesti
hyötyä mahdollisesti alemmista omakustannushinnoista seuraavasta kilpailuedusta (ks. em. asiassa komissio v. Ranska 4.3.2010
annetun tuomion 53 kohta ja em. asiassa komissio v. Irlanti 4.3.2010 annetun tuomion 55 kohta).
Komission kanne on kaiken edellä esitetyn perusteella hyväksyttävä.
Tästä syystä on todettava, että Itävallan tasavalta ei ole noudattanut direktiivin 95/59 9 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan,
koska se on ottanut käyttöön ja pitänyt voimassa kansallisen lainsäädännön, jolla viranomaiset asettavat savukkeiden ja savukkeiksi
käärittävän hienoksi leikatun tupakan vähittäismyynnissä käytettävät vähimmäishinnat.

Oikeudenkäyntikulut
Työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut,
jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut, että Itävallan tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut,
ja koska tämä on hävinnyt asian, Itävallan tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Itävallan tasavalta ei ole noudattanut muista valmistetun tupakan kulutukseen kohdistuvista veroista kuin liikevaihtoveroista
27.11.1995 annetun neuvoston direktiivin 95/59/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 12.2.2002 annetulla neuvoston direktiivillä
2002/10/EY, 9 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on ottanut käyttöön ja pitänyt voimassa kansallisen lainsäädännön,
jonka perusteella viranomaiset asettavat savukkeiden ja savukkeiksi käärittävän hienoksi leikatun tupakan vähittäismyynnissä
käytettävät vähimmäishinnat.
2)
Itävallan tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.