CELEX: 62009CJ0049
Valsts pienākumu neizpilde
Pievienotās vērtības nodoklis
Direktīva 2006/112/EK
Vēlāka dalībvalsts pievienošanās
Pārejas noteikumi
Piemērošana laikā
Samazinātas likmes piemērošana
Zīdaiņu apģērbi un to piederumi un bērnu apavi

Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, piemērojot samazinātu pievienotās vērtības nodokļa
(turpmāk tekstā – “PVN”) likmi 7 % apmērā zīdaiņu apģērbu un to piederumu piegādēm, importam un iegādēm Kopienā, kā arī bērnu
apaviem, Polijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK
par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.) 98. pantā, skatot to kopā ar III pielikumu.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Ar Direktīvu 2006/112 kopš 2007. gada 1. janvāra ir atcelta un aizstāta Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK
par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).
Direktīvas 2006/112 96. pantā, kurš atbilst Sestās direktīvas 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta pirmajai daļai, ir noteikts:
“Dalībvalstis piemēro PVN pamatlikmi, ko katra dalībvalsts nosaka procentos no summas, kurai uzliek nodokli; preču piegādei
un pakalpojumu sniegšanai pamatlikme ir vienāda.”
Atbilstoši Direktīvas 2006/112 97. panta 1. punktam:
“No 2006. gada 1. janvāra līdz 2010. gada 31. decembrim šī pamatlikme nevar būt mazāka par 15 %.”
Šīs direktīvas 98. panta 1. un 2. punkts ir izteikti šādi:
“1.      Dalībvalstis var piemērot vienu vai divas samazinātas likmes.
2.      Samazinātas likmes piemēro tikai tādu kategoriju preču piegādei vai tādu kategoriju pakalpojumu sniegšanai, kas minētas III pielikumā. [..]”
Saskaņā ar Direktīvas 2006/112 99. panta 1. punktu samazinātas likmes nosaka procentu veidā no summas, kurai uzliek nodokli,
un tās nevar būt mazākas par 5 %.
Direktīvas 2006/112 109. un nākamajos pantos ir noteikti nosacījumi, saskaņā ar kuriem noteiktas dalībvalstis līdz galīgā
regulējuma ieviešanai Kopienas līmenī var piemērot dažādus pasākumus PVN samazinātu likmju jomā. Šie pasākumi attiecas uz
samazinātu likmju, zemāku par 5 %, piemērošanu, samazinātu likmju saglabāšanu precēm un pakalpojumiem, kas nav minēti Direktīvas
2006/112 III pielikumā, vai arī uz samazinātu likmju, kas ir mazākas par 12 %, piemērošanu.
Saskaņā ar Direktīvas 2006/112 114. panta 1. punktu:
“Dalībvalstīm, kurām 1993. gada 1. janvārī bija jāpaaugstina 1991. gada 1. janvārī spēkā [esošā pamatlikme] par vairāk nekā
2 %, to preču piegādei un to pakalpojumu sniegšanai, kur[i] iekļaut[i] III pielikumā minētajās kategorijās, var piemērot samazinātu
likmi, kas zemāka par 99. pantā paredzēto minimālo likmi.
Šā panta pirmajā daļā minētās dalībvalstis var šādu likmi arī piemērot restorānu pakalpojumiem, bērnu apģērbiem, bērnu apaviem
un dzīvokļiem.”
Atbilstoši Direktīvas 2006/112 115. pantam:
“Dalībvalstis, kas 1991. gada 1. janvārī piemēroja samazinātu likmi restorānu pakalpojumiem, bērnu apģērbiem, bērnu apaviem
vai dzīvokļiem, var turpināt šo preču piegādei un šo pakalpojumu sniegšanai piemērot šādu likmi.”
Direktīvas 2006/112 VIII sadaļas ar nosaukumu “Pārejas perioda noteikumi” 5. nodaļas 123.–130. pantā ir ietvertas normas,
ar kurām konkrētām dalībvalstīm, kas Eiropas Savienībai pievienojās 2004. gada 1. maijā, tiek atļauts piemērot atbrīvojumu
no nodokļa ar tiesībām uz iepriekšējā stadijā samaksātā priekšnodokļa atskaitīšanu noteiktu preču piegādei, kā arī piemērot
samazinātu likmi noteiktām precēm.
Attiecībā uz Polijas Republiku Direktīvas 2006/112 128. pantā ir noteikts:
“1.      Līdz 2007. gada 31. decembrim Polija var piemērot atbrīvojumu no nodokļa ar tiesībām uz iepriekšējā stadijā samaksātā PVN
atskaitīšanu noteiktu kategoriju grāmatu un specializētu periodisko izdevumu piegādei.
2.      Līdz 2007. gada 31. decembrim vai līdz 402. pantā paredzētā galīgā režīma ieviešanai, atkarībā no tā, kurš termiņš ir agrāk,
Polija var turpināt restorānu pakalpojumu sniegšanai piemērot samazinātu likmi, kas ir vismaz 7 %.
3.      Līdz 2008. gada 30. aprīlim Polija var turpināt III pielikuma 1. punktā minēto pārtikas produktu piegādei piemērot samazinātu
likmi, kas ir vismaz 3 %.
4.      Līdz 2008. gada 30. aprīlim Polija var turpināt piemērot samazinātu likmi, kas ir vismaz 3 %, to preču piegādei un to pakalpojumu
sniegšanai, kurus parasti izmanto lauksaimnieciskajā ražošanā, bet kuri nav III pielikuma 11. punktā minētie ražošanas līdzekļi,
piemēram, iekārtas vai ēkas.
5.      Līdz 2007. gada 31. decembrim Polija var turpināt piemērot samazinātu likmi, kas ir vismaz 7 %, mājokļu būvniecības, atjaunošanas
un apkopes pakalpojumiem, kurus nesniedz, īstenojot sociālo politiku, bet ne būvmateriāliem, un dzīvojamo ēku vai to daļu
piegādei pirms pirmreizējās izmantošanas, kā minēts 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā.”
Šīs atkāpes tika noteiktas sarunās, kuru rezultātā tika pieņemts Akts par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras
Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas
Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā
(OV 2003, L 236, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”). Tie ir ietverti Pievienošanās akta XII pielikuma 9. nodaļas
1. punkta a)–c) apakšpunktā.
Pievienošanās akta 24. pantā ir noteikts:
“Šā Akta V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII un XIV pielikumā uzskaitītos pasākumus jaunajās dalībvalstīs piemēro atbilstīgi
minētajos pielikumos paredzētajiem nosacījumiem.”
Pievienošanās akta XII pielikuma nosaukums ir “Pievienošanās akta 24. pantā minētais saraksts: Polija”. Šā pielikuma 9. nodaļas
ar nosaukumu “Nodokļu politika” 1. punktā ir noteikts, ka tiesību normas par kopīgo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu ir
piemērojamas:
“31977 L 0388: Padomes Sestā direktīva 77/388/EEK (1977. gada 17. maijs) par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par
apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, [..] 1. lpp.), kurā
jaunākos grozījumus izdara:
–       32002 L 0038: Padomes 07.05.2002. Direktīva 2002/38/EK (OV L 128, [..], 41. lpp.).
a)      Atkāpjoties no Direktīvas 77/388/EEK 12. panta 3. punkta [a)] apakšpunkta, Polija var [i)] līdz 2007. gada 31. decembrim piemērot
atbrīvojumu, atlīdzinot iepriekšējā stadijā samaksāto nodokli, attiecībā uz noteiktu kategoriju grāmatu un specializētu periodisko
izdevumu piegādēm un ii) līdz 2007. gada 31. decembrim vai līdz [šīs] direktīvas [28. panta 1. punktā] minētā pārejas posma
beigām, atkarībā no tā, kurš termiņš beidzas agrāk, saglabāt samazinātu pievienotās vērtības nodokļa likmi, kas ir vismaz
7 %, restorānu pakalpojumu sniegšanai.
b)      Atkāpjoties no Direktīvas 77/388/EEK 12. panta 3. punkta [a) apakšpunkta], Polija var saglabāt i) samazinātu pievienotās vērtības
nodokļa likmi, kas nav zemāka par 3 %, līdz 2008. gada 30. aprīlim attiecībā uz pārtiku (tostarp dzērieniem, bet ne alkoholiskajiem
dzērieniem) un dzīvnieku barību; dzīviem dzīvniekiem, sēklām, augiem un sastāvdaļām, kas parasti ir paredzētas izmantošanai
pārtikas sagatavošanā; produktiem, kas parasti ir paredzēti pārtikas produktu papildināšanai vai aizstāšanai; kā arī tādu
preču piegādēm un tādu pakalpojumu sniegšanai, kas parasti tiek izmantoti lauksaimnieciskajā ražošanā, bet kas nav ražošanas
līdzekļi, piemēram, iekārtas vai ēkas, un kas minēti direktīvas H pielikuma 1. līdz 10. punktā, kā arī ii) līdz 2007. gada
31. decembrim saglabāt samazinātu pievienotās vērtības nodokļa likmi, kas nav zemāka par 7 %, attiecībā uz pakalpojumiem,
ko sniedz saistībā ar mājokļu būvniecību, atjaunošanu un pārbūvi, tomēr ne attiecībā uz būvmateriāliem, kā arī attiecībā uz
dzīvojamām ēkām pirms pirmreizējās izmantošanas, kā minēts direktīvas 4. panta 3. [punkta a) apakšpunktā].
c)      Piemērojot Direktīvas 77/388/EEK 28. panta 3. punkta b) apakšpunktu, Polija var saglabāt atbrīvojumu no pievienotās vērtības
nodokļa pasažieru starptautiskajiem pārvadājumiem, kas minēti direktīvas F pielikuma 17. punktā, kamēr nav izpildīts direktīvas
28. panta 4. punktā paredzētais nosacījums vai kamēr tādu pašu atbrīvojumu piemēro kāda no pašreizējām dalībvalstīm, atkarībā
no tā, kurš termiņš beidzas agrāk.”

Valsts tiesiskais regulējums
Saskaņā ar 2004. gada 11. marta Likuma par pievienotās vērtības nodokli (
Dz. U.
Nr. 54, 535. pozīcija) ar grozījumiem (turpmāk tekstā – “Pievienotās vērtības nodokļa likums”) 41. pantu PVN pamatlikme ir
22 %, no kuras atsevišķos gadījumos ir pieļaujamas atkāpes. Turpretim šī likuma 41. panta 2. punktā ir noteikts, ka III pielikumā
minētajām precēm un pakalpojumiem tiek piemērota samazināta likme 7 % apmērā.
Pievienotās vērtības nodokļa likuma III pielikuma 45. pozīcijā ir norādīti “zīdaiņu apģērbi un to piederumi”, savukārt 47. pozīcijā
– “bērnu apavi”.

Pirmstiesas procedūra
Komisija, uzskatot, ka samazinātas likmes 7 % apmērā piemērošana zīdaiņu apģērba un to piederumu, kā arī bērnu apavu piegādēm,
importam un iegādei Kopienā ir pretrunā Direktīvas 2006/112 98. panta, skatītām kopā ar III pielikumu, normām, nolēma uzsākt
procedūru saistībā ar valsts pienākumu neizpildi, kas paredzēta EKL 226. pantā. 2007. gada 23. marta vēstulē tā prasīja Polijas
Republikai iesniegt savus apsvērumus.
2007. gada 22. maija atbildē Polijas Republika apgalvoja, ka samazinātas PVN likmes piemērošana attiecīgajām precēm ir pasākums,
lai atbalstītu ģimenes un veicinātu dzimstību Polijā, kas pilnībā atbilst “Lisabonas stratēģijas” mērķiem. Tā norādīja arī,
ka šīm pašām precēm samazinātas PVN likmes tiek piemērotas Īrijā, Luksemburgā un Apvienotajā Karalistē. Visbeidzot, tā pauda
uzskatu, ka, ņemot vērā, ka apstrīdētā samazinātās likmes piemērošana ir ierobežota laikā, tā nevarot izkropļot konkurenci.
Tā kā šie apsvērumi nepārliecināja Komisiju, tā 2008. gada 1. februārī nosūtīja argumentētu atzinumu, kurā tā aicināja Polijas
Republiku veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu šī atzinuma prasības, divu mēnešu termiņā no tā saņemšanas brīža.
2008. gada 31. maija vēstulē Polijas Republika atkārtoti izteica savu nostāju.
Tā kā Polijas Republikas argumenti Komisiju nepārliecināja, tā nolēma celt šo prasību.

Par prasību

Lietas dalībnieku argumenti
Komisija iebilst, ka Polijas Republika piemēro samazinātu PVN likmi 7 % apmērā zīdaiņu apģērba un tā piederumu, kā arī bērnu
apavu piegādēm, importam un iegādei Kopienā, tādējādi pārkāpjot Direktīvas 2006/112 98. panta normas, skatītas kopā ar III pielikuma
normām.
Komisija atgādina, ka Direktīvas 2006/112 mērķis ir harmonizēt PVN. Tā kā PVN samazinātā likme ir izņēmums no noteikuma, tās
piemērošana ir jāierobežo ar konkrētām un specifiskām situācijām, kas šajā direktīvā ir skaidri nosauktas.
Komisija uzsver, ka Direktīvas 2006/112 98. panta 2. punktā nepārprotami ir noteikts, ka samazinātās likmes piemēro tikai
tādu kategoriju preču piegādei, kas minētas šīs direktīvas III pielikumā, un ka tajā nav minēti ne “zīdaiņu apģērbi un to
piederumi”, ne “bērnu apavi”.
Tas, ka noteiktas dalībvalstis ir saglabājušas samazinātas PVN likmes attiecīgajām precēm, jo atbilstoši Direktīvas 2006/112
kā 114. pantam, tā arī 115. pantam tās tika piemērotas 1991. gada 1. janvārī, neesot arguments, kas arī Polijas Republikai
atļautu piemērot samazinātu PVN likmi šīm precēm.
Komisija galvenokārt uzskata, ka Direktīvas 2006/112 115. pants, kas atbilst Sestās direktīvas, kas grozīta ar Padomes 1992. gada
19. oktobra Direktīvu 92/77/EEK (OV L 316, 1. lpp.), 28. panta 2. punkta d) apakšpunktam, atbilstoši tā
ration legis
ir adresēts vienīgi dalībvalstīm, kas bija Eiropas Kopienu dalībvalstis Direktīvas 92/77 pieņemšanas brīdī, un atļauj tām,
izdarot atkāpi, saglabāt samazinātu PVN likmi, ja vien šī likme tika piemērota šajās dalībvalstīs 1991. gada 1. janvārī (šajā
ziņā skat. 2001. gada 11. oktobra spriedumu lietā C‑267/99
Adam
,
Recueil
, I‑7467. lpp., 34. punkts).
Tā uzsver, ka Polijas Republika nebija dalībvalsts Direktīvas 92/77 pieņemšanas brīdī un ka Pievienošanās aktā nav paredzēts,
ka uz šo valsti attiektos Direktīvas 2006/112 114. un 115. pantā paredzētie pārejas noteikumi (pēc analoģijas skat. 2002. gada
7. marta spriedumu lietā C‑169/00 Komisija/Somija,
Recueil
, I‑2433. lpp., 30. punkts).
Pakārtoti Komisija uzskata, ka katrā ziņā nav izpildīti Direktīvas 2006/112 115. panta piemērošanas nosacījumi.
Pirmkārt, 1991. gada 1. janvārī nodoklis, kas bija noteikts 1972. gada 16. decembra likumā par apgrozījuma nodokli (konsolidētā
redakcija
Dz. U.
, 1983, Nr. 43, 191. pozīcija) ar grozījumiem (turpmāk tekstā – “1972. gada 16. decembra likums”), nebija PVN Direktīvas 2006/112
115. panta izpratnē.
Otrkārt, Polijas Republika 1991. gada 1. janvārī attiecīgajām precēm nepiemēroja samazinātu likmi.
Polijas Republika uzskata, ka saskaņā ar Savienības tiesībām, it īpaši Direktīvas 2006/112 115. pantu, tā ir tiesīga saglabāt
samazinātu PVN likmi attiecīgajiem produktiem un ka šo iespēju pastiprina sociālie apsvērumi, kas atbilst Savienības vispārīgajiem
mērķiem.
Polijas Republika uzsver, ka, lai gan dalībvalsts politiskā situācija sarunu par tās pievienošanās nosacījumiem laikā var
pamudināt šo valsti pievienošanās līgumā
expressis verbis
norādīt atbrīvojumu kategorijas, kas ir īpaši jutīgas no sociālā viedokļa vai kas izraisa nozīmīgas diskusijas pirms pievienošanās,
tas tomēr nevar pamatot apgalvojumu, ka nav iespējams piemērot Direktīvas 2006/112 115. pantu dalībvalstij, attiecībā uz kuru
Pievienošanās akta nosacījumos nav pārņemts tā saturs.
Polijas Republika apgalvo, ka Polijā 1991. gada 1. janvārī samazināta likme preču, piemēram, bērnu apģērba un apavu, pārdošanai
tika piemērota saskaņā ar 1972. gada 16. decembra likuma par apgrozījuma nodokli noteikumiem. PVN mehānisms Polijā, kas ir
ieviests pēc 1993. gada 8. janvāra likuma par preču un pakalpojumu nodokli (
Dz. U
., Nr. 11, 50. pozīcija) ar grozījumiem stāšanās spēkā, esot ļoti līdzīgs Savienības mehānismam, jo tas ir veidots pēc tā
parauga. Tātad Polijas Republika vienmēr ir piemērojusi samazinātu likmi 7 % apmērā šīm precēm. Tādējādi tā izpildot Sestās
direktīvas 28. panta 2. punkta d) apakšpunkta piemērošanas nosacījumus un līdz ar to – Direktīvas 2006/112 115. panta piemērošanas
nosacījumus, pat ja šī tiesību norma nav iekļauta Pievienošanās aktā.
Komisijas arguments, ka Pievienošanās aktā nav ietvertas tiesību normas, kas atbilstu Direktīvas 2006/112 115. panta tekstam
attiecībā uz aplūkojamajām precēm, lai gan tajā ir ietvertas tiesību normas šajā nozīmē attiecībā uz samazinātas likmes piemērošanu
restorānu un mājokļu pakalpojumiem, esot arguments
a contrario
, kas nevarot tikt pieņemts. Polijas Republika uzskata, ka no tā, ka noteiktas tiesību normas, kurās ir minētas preces un
pakalpojumi, kam piemēro samazinātu PVN likmi, pamatojoties uz atkāpēm no Sestās direktīvas normām, ir pārņemtas Pievienošanās
akta noteikumos, nevar secināt, ka citām precēm un pakalpojumiem, kas minēti tikai atvasinātajos tiesību aktos, nevar piemērot
šo likmi. Atvasināto tiesību normu pārņemšanai Pievienošanās aktā varot būt tikai deklaratīva nozīme.
Atsakot “jaunajām” dalībvalstīm iespēju piemērot Direktīvas 2006/112 115. pantu, “vecās” dalībvalstis tiktu nostādītas labvēlīgākā
situācijā. Nozīmīgas atšķirības nodokļu līmenī – PVN likmes 10 % robežās – radītu vienu un to pašu preču cenu atšķirības dažādās
dalībvalstīs, kas saskaņā ar šīs direktīvas ceturto un septīto apsvērumu izkropļotu konkurenci Kopienā.
Polijas Republika apgalvo, ka samazinātās PVN likmes saglabāšana ir jāatļauj sociālu iemeslu dēļ, kas sakrīt ar Savienības
mērķiem, kas ir vērsti ne tikai uz saimniecisko izaugsmi, bet arī uz sociālo progresu.
Atkāpju no Direktīvas 2006/112 mērķis esot, kā tas izriet no tās sestā apsvēruma un judikatūras, pēc iespējas samazināt pārāk
ierobežojošas saskaņošanas nelabvēlīgo ietekmi uz ekonomiku un sabiedrību (pēc analoģijas skat. 2006. gada 6. jūlija spriedumu
lietā C‑251/05
Talacre Beach Caravan Sales
, Krājums, I‑6269. lpp., 22. punkts, un 2008. gada 10. aprīļa spriedumu lietā C‑309/06
Marks & Spencer
,
Recueil
, I‑2283. lpp., 24. punkts).
Šajā ziņā Polijas Republika atgādina, ka jau administratīvās procedūras stadijā tā ir uzsvērusi, ka samazinātas PVN likmes
saglabāšana aplūkojamajām precēm ir īpaši svarīga ne vien no saimnieciskās izaugsmes viedokļa, bet arī kā pasākums, kas vērsts
uz dzimstības līmeņa pieauguma Polijā efektīvu atbalstīšanu.

Tiesas vērtējums
Ir skaidrs, ka argumentētajā atzinumā noteiktajā termiņā Polijas Republika piemēroja samazinātu PVN likmi 7 % apmērā aplūkojamām
precēm un ka tās neietilpst to preču un pakalpojumu skaitā, kas ir nosauktas Direktīvas 2006/112 III pielikumā, kurām atbilstoši
šīs direktīvas 98. pantam vienīgajām var piemērot samazinātas likmes. Ir skaidrs arī, ka Polijas Pievienošanās aktā šajā ziņā
nav paredzēta atkāpe.
Tomēr Polijas Republika apgalvo, ka šī samazinātas nodokļa likmes uzlikšana ir pieļaujama atbilstoši Direktīvas 2006/112 115. pantam.
Komisija principā uzskata, ka šī tiesību norma ir piemērojama tikai tām valstīm, kas bija Kopienas dalībvalstis Direktīvas
92/77 pieņemšanas brīdī, un ka, pakārtoti, šajā lietā nav izpildīti šī 115. panta piemērošanas nosacījumi.
Ievadā ir jāatgādina, ka Direktīvas 2006/112 115. pants ir pārejas noteikums, kas sākotnēji Sestajā direktīvā ar Direktīvu
92/77 tika ieviests kā 28. panta 2. punkta d) apakšpunkts, kurā, paredzot atkāpi, dalībvalstīm, kurām sava PVN sistēma ir
jāpielāgo harmonizētajām PVN sistēmām skaita un likmju ziņā, bija atļauts saglabāt samazinātas PVN likmes, ko tās piemēroja
noteiktām precēm un pakalpojumiem, ja šīs likmes šajās dalībvalstīs tika piemērotas 1991. gada 1. janvārī. Attiecībā uz atkāpi
un pārejas noteikumiem Direktīvas 2006/112 115. pants ir interpretējams šauri (pēc analoģijas skat. 2008. gada 12. jūnija
spriedumu lietā C‑462/05 Komisija/Portugāle, Krājums, I‑4183. lpp., 54. lpp.).
Šajā ziņā pietiek norādīt, ka minētā 115. pantā paredzētā atkāpe ir atkarīga no divu kumulatīvu piemērošanas nosacījumu izpildes.
Pirmais prasa, lai 1991. gada 1. janvārī attiecīgā dalībvalsts būtu piemērojusi PVN Direktīvas 2006/112 izpratnē vai vismaz
aplikšanas ar nodokļiem sistēmu, kam ir tādas pašas īpašības, kādas ir kopējai PVN sistēmai. Otrais prasa, lai, uzliekot šos
nodokļus, minētajā pantā nosauktajām preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanai 1991. gada 1. janvārī būtu piemērota samazināta
likme.
Attiecībā uz pirmo nosacījumu Polijas Republika ir norādījusi, ka tā PVN sistēmu savos valsts likumdošanas aktos ir ieviesusi
tikai ar likumu par PVN. Tādējādi ir jāpārbauda, vai 1972. gada 16. decembra likumā paredzētais Polijas nodoklis, kas bija
spēkā 1991. gada 1. janvārī, var tikt uzskatīts vismaz par PVN pielīdzināmu nodokli.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka PVN kopējās sistēmas princips ir līdz mazumtirdzniecības stadijai precēm un pakalpojumiem piemērot
vispārēju nodokli par patēriņu, kas būtu tieši proporcionāls preču un pakalpojumu cenai neatkarīgi no darījumu skaita, kas
veikti ražošanas un izplatīšanas procesos pirms stadijas, kurā tiek ieturēts nodoklis. Tomēr par katru darījumu PVN ietur
tikai pēc tam, kad ir atskaitīts dažādiem preču un pakalpojumu cenas komponentiem tieši piemērotais PVN. Atskaitījumu mehānisms
ļauj nodokļa maksātājiem atskaitīt no PVN, kurš tiem jāmaksā, PVN summas, kas jau ir samaksātas par saņemtajām precēm vai
pakalpojumiem, un tādējādi nodoklis katrā stadijā tiek ieturēts tikai pievienotajai vērtībai un, visbeidzot, tā apmēru sedz
gala patērētājs (skat. 2006. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑475/03
Banca popolare di Cremona
, Krājums, I‑9373. lpp., 21. un 22. punkts).
Tiesa ir precizējusi, kādas ir būtiskās PVN pazīmes. Neievērojot dažas redakcionālas atšķirības, no judikatūras izriet, ka
pastāv četras šādas pazīmes, proti, vispārēja PVN ieturēšana par darījumiem, kuru priekšmets ir preces vai pakalpojumi; tā
apmēra noteikšana proporcionāli nodokļa maksātāja saņemtajai samaksai par precēm un sniegtajiem pakalpojumiem; šī nodokļa
ieturēšana katrā ražošanas un izplatīšanas procesa stadijā, ieskaitot mazumtirdzniecību un neatkarīgi no iepriekš notikušo
darījumu skaita; summu, kas samaksātas iepriekšējās ražošanas vai izplatīšanas procesa stadijās, atskaitīšana no maksājamā
PVN apmēra, ko veic nodokļa maksātājs, līdz ar to nodoklis attiecīgajā stadijā tiek ieturēts tikai par šajā stadijā pievienoto
vērtību, un, visbeidzot, tā galīgo apmēru sedz gala patērētājs (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Banca Popolare di Cremona
, 28. punkts, kā arī 2007. gada 11. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑283/06 un C‑312/06
KÖGÁZ
u.c., Krājums, I‑8463. lpp., 37. punkts).
Pietiek, ka nodoklim nav kādas no būtiskajām pazīmēm, lai to nevarētu uzskatīt par pielīdzināmu PVN (šajā ziņā skat. 2009. gada
5. februāra rīkojumu lietā C‑119/08
UAB Mechel Nemunas
, 37. punkts).
Šajā gadījumā vispirms attiecībā uz otro būtisko PVN pazīmi ir jākonstatē, ka, lai arī PVN ietur katrā darījumā ražošanas
stadijā un tā summa ir proporcionāla preču vai sniegto pakalpojumu cenai (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
KÖGÁZ
u.c., 39. punkts), no 1972. gada 16. decembra likuma 4. un 5. panta izriet, ka Polijas nodoklis, kas bija spēkā 1991. gada
1. janvārī, tieši pretēji – bija balstīts uz nodokļu maksātāja bruto apgrozījumu noteiktā laikposmā.
Tā kā Polijas nodoklis tika aprēķināts, pamatojoties uz periodisku apgrozījumu, tad katras pārdotās preces vai sniegtā pakalpojuma
gadījumā precīzi nav iespējams noteikt no klienta ieturamā nodokļa apmēru, un tādēļ nevar uzskatīt, ka tas atbilst šīs summas
proporcionalitātes nodokļu maksātāja saņemtajai cenai nosacījumam (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās
lietās
KÖGÁZ
u.c., 40. punkts).
Vēl attiecībā uz ceturto būtisko PVN pazīmi ir jānorāda, ka, lai gan Kopienu PVN režīms paredz maksājamā vai samaksātā PVN
atskaitīšanu par visām precēm vai pakalpojumiem, kas izmantoti šo ar nodokli aplikto darījumu vajadzībām, lai nodoklis tiktu
ieturēts tikai par šajā ražošanas vai izplatīšanas stadijā pievienoto vērtību, no informācijas, ko lietas dalībnieki ir iesnieguši,
atbildot uz tiem adresētajiem rakstiskajiem jautājumiem, izriet, ka 1972. gada 16. decembra likumā nav paredzētas priekšnodoklī
samaksātā nodokļa atskaitīšanas tiesības, bet tikai atļauts atskaitīt no vispārīgā apgrozījuma nodokļa nodokli, kas samaksāts
par noteiktiem materiāliem vai noteiktām izejvielām. Tātad minētais nodoklis netika piemērots preču vai pakalpojumu pievienotajai
vērtībai, bet gan kopējai ieņēmumu summai.
Tomēr Polijas Republika apgalvo, ka Finanšu ministra 1990. gada 17. aprīļa noteikumu (
Dz. U.
, Nr. 27, 156. pozīcija) 9. pantā būtībā no apgrozījuma nodokļa bija atbrīvotas pārtikas preces, ieguldījumi un izejvielas.
Tomēr, protams, ir skaidrs, ka atšķirību pastāvēšana attiecībā uz atskaitāmā samaksātā nodokļa aprēķināšanas metodēm neatņem
nodoklim būtiskas PVN pazīmes, ja šīs atšķirības ir drīzāk tehniskas un tās netraucē šim nodoklim būtībā funkcionēt tāpat
kā PVN, taču tas neattiecas uz nodokli ražošanas darbībām, kas ir ieturēts tādējādi, ka nav skaidrs, vai tā apmēru sedz gala
patērētājs tāpat kā tādu patēriņa nodokli, kāds ir PVN (iepriekš minētais spriedums lietā
Banca popolare di Cremona
, 31. punkts).
Šajā gadījumā dažādu vienu otram sekojošu atbrīvojumu vai nodokļu neskaidrības dēļ droši nevar apgalvot, ne ka Polijas apgrozījuma
nodoklis galīgi tika ieturēts no gala patērētāja patēriņa nodoklim, kāds ir PVN, raksturīgā veidā, ne ka tam bija tāds pats
rezultāts [kā PVN].
No šiem apsvērumiem izriet, ka 1991. gada 1. janvārī Polijā piemērojamais apgrozījuma nodoklis neatbilda būtiskām PVN pazīmēm.
Tā kā Polijas Republika 1991. gada 1. janvārī nepiemēroja ne PVN Direktīvas 2006/112 izpratnē, ne arī nodokļu sistēmu, kas
atbilstu būtiskām PVN pazīmēm, nav izpildīti Direktīvas 2006/112 115. panta piemērošanas nosacījumi.
No minētā izriet, ka Polijas Republikai aplūkojamajām precēm bija jāpiemēro parastā PVN likme.
Visbeidzot, attiecībā uz Polijas Republika formulēto autonomo aizstāvības pamatu, saskaņā ar kuru samazinātas PVN likmes piemērošana
aplūkojamajām precēm ir vērsta uz dzimstības līmeņa paaugstināšanu Polijā un veicina ekonomiskās izaugsmes ritma paātrināšanu
atbilstoši Lisabonas stratēģijai, pietiek konstatēt, ka šāds sociāli politisks arguments, varētu, iespējams, pamatot, ka Eiropas
Savienības Padome piešķirtu atkāpi, izdarot grozījumus Direktīvā 2006/112, turpretim šīs prasības saistībā ar valsts pienākumu
neizpildi ietvaros tas no juridiskā viedokļa nevar attaisnot, ka šī dalībvalsts pārkāpj Direktīvas 2006/112 98. panta 2. punkta
normas.
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka, piemērojot samazinātu PVN likmi 7 % apmērā zīdaiņu apģērbu un to piederumu, kā arī bērnu
apavu piegādēm, importam un iegādei Kopienā, Polijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 2006/112 98. pantā, skatītā kopā
ar III pielikumu, paredzētos pienākumus.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Polijas
Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Polijas Republikai
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
piemērojot samazinātu pievienotās vērtības nodokļa likmi 7 % apmērā zīdaiņu apģērbu un to piederumu, kā arī bērnu apavu piegādēm,
importam un iegādei Kopienā, Polijas Republika nav izpildījusi Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par
kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 98. pantā, skatītā kopā ar III pielikumu, paredzētos pienākumus;
2)
Polijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – poļu.