CELEX: 62006CJ0409
EB 43 ir 49 straipsniai
Įsisteigimo laisvė
Laisvė teikti paslaugas
Lažybų dėl sporto varžybų organizavimas, kuriam federalinėje žemėje nustatytas valstybės monopolis
Bundesverfassungsgericht sprendimas, kuriuo konstatuojama, kad teisės aktas dėl tokio monopolio nesuderinamas su Vokietijos Konstitucija, bet jis paliekamas galioti pereinamuoju laikotarpiu, skirtu šiam teisės aktui suderinti su Konstitucija
Sąjungos teisės viršenybės principas
Tokio pereinamojo laikotarpio priimtinumas ir galimos sąlygos, kai susijęs nacionalinės teisės aktas taip pat pažeidžia EB 43 ir 49 straipsnius

Westdeutsche Lotterie & Co. OHG
stengėsi įgyvendinti praktiką, kurį atitiktų šio teismo nustatytus pereinamojo laikotarpio reikalavimus, aprašytus šio sprendimo
14 punkte, nepakanka, kad būtų pašalintas šis Bendrijos teisės pažeidimas, nes reikia pakeisti šiuo klausimu galiojančią teisę.
Tačiau
Verwaltungsgericht Köln
pažymi, kad, nepaisant
Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen
konstatuoto Šiaurės Reino‑Vestfalijos žemės teisės akto ir Bendrijos teisės neatitikimo, pastarasis teismas nusprendė, kad
minėtam teisės aktui turi būti taikomos tokios pačios pereinamojo laikotarpio priemonės, kaip nustatytosios
Bundesverfassungsgericht
minėtame 2006 m. kovo 28 d. sprendime, t. y. – kaip matyti iš šio sprendimo 13 ir 14 punktų – palikti jį galioti iki 2007 m.
gruodžio 31 dienos.

Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen
nuomone, bendrasis teisinio saugumo principas ir būtinybė išvengti teisės spragos, kuria keliamas pavojus pagrindiniams visuomenės
interesams, iš tikrųjų reikalauja laikinai teikti pirmenybę šiems interesams privačių lažybų paslaugų teikėjų interesų laisvai
patekti į rinką atžvilgiu ir nukrypstant nuo Bendrijos teisės viršenybės principo numatyti pereinamąjį laikotarpį, per kurį
nagrinėjamas teisės aktas būtų toliau taikomas.

Verwaltungsgericht Köln
abejoja dėl tokio pereinamojo laikotarpio nustatymo suderinamumo su reikalavimais, susijusiais su Bendrijos teisės viršenybės
principu, pagal kurį, kaip matyti iš 1978 m. kovo 9 d. Sprendimo
Simmenthal
(106/77, Rink. p. 629), besąlygiškai reikalaujama, kad nebūtų savaime taikomas EB 43 ir 49 straipsniams prieštaraujantis
nacionalinės teisės aktas.
Šiomis sąlygomis
Verwaltungsgericht Köln
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar EB 43 ir 49 straipsnius reikia aiškinti taip, kad valstybinį sporto lažybų monopolį reglamentuojančios nacionalinės teisės
nuostatos, kuriose nustatyti neteisėti šiuose straipsniuose garantuojamų įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimai,
nes pagal Teisingumo Teismo praktiką [minėtas Sprendimas
Gambelli ir kt.
] jomis neprisidedama nuosekliai ir sistemiškai ribojant lažybų veiklą, nepaisant tiesiogiai taikomos Bendrijos teisės viršenybės
principo gali būti toliau taikomos tik pereinamuoju laikotarpiu,?
2.      Jeigu į pirmąjį klausimą bus atsakyta teigiamai: kokios sąlygos taikomos nustatant viršenybės principo išimtį ir kaip turi
būti nustatomas pereinamasis laikotarpis?“

Dėl prejudicinių klausimų priimtinumo
Norvegijos vyriausybė mano, kad prejudiciniai klausimai yra hipotetinio pobūdžio. Iš tikrųjų iš sprendimo dėl prašymo priimti
prejudicinį sprendimą matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pats neišnagrinėjęs Šiaurės Reino‑Vestfalijos
žemėje nustatyto monopolio Bendrijos teisės požiūriu, preziumavo jo nesuderinamumą su EB sutarties taisyklėmis remdamasis
vien minėtu 2006 m. kovo 28 d.
Bundesverfassungsgericht
sprendimu. Tačiau, viena vertus,
Bundesverfassungsgericht
aiškiai konstatavo, kad jis nėra kompetentingas priimti sprendimą dėl nagrinėto monopolio suderinamumo su Bendrijos teise.
Kita vertus, tai, kad,
Bundesverfassungsgericht
nuomone, šis monopolis prieštarauja Konstitucijai, jokiu būdu nereiškia, kad jis gali būti nesuderinamas su Bendrijos teise.
Vokietijos bei Belgijos vyriausybės ir Europos Komisija tvirtina, kad, užuot padaręs išvadą dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo
monopolio nesuderinamumo su Bendrijos teise, remdamasis tik
Bundesverfassungericht
argumentais, išdėstytais minėtame 2006 m. kovo 28 d. sprendime, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėjo
išnagrinėti, ar atsižvelgiant į sąlygas, kuriomis
Bundesverfassungsgericht
šiuo sprendimu laikinai paliko galioti susijusį teisės aktą, kaip nurodyta šio sprendimo 14 punkte, toks nesuderinamumas
toliau išliktų.
Belgijos vyriausybė ir Komisija mano, kad neatlikus tokio nagrinėjimo prejudiciniai klausimai neatrodo reikšmingi priimant
sprendimą pagrindinėje byloje. Vokietijos vyriausybė savo ruožtu siūlo Teisingumo Teismui performuluoti prejudicinius klausimus
ir atsakyti į juos, kad taip pereinamuoju laikotarpiu pertvarkytas monopolis atitinka minėtame Sprendime
Gambelli ir kt.
išdėstytus reikalavimus.
Siekdamas atsakyti į taip suformuluotus prieštaravimus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusiuntė Teisingumo
Teismui 2007 m. gegužės 11 d. laišką, kuriame patikslino, kad nagrinėdamas pagrindinę bylą jis rėmėsi teisine ir faktine situacija,
egzistavusia priimant pagrindinėje byloje ginčijamą sprendimą, t. y. 2005 m. rugsėjo 22 d., todėl nagrinėjant pagrindinę bylą
nereikia atsižvelgti į galimus pasikeitimus priėmus minėtą 2006 m. kovo 28 d.
Bundesverfassungsgericht
sprendimą.
Atsižvelgdamas į šio laiško turinį Teisingumo Teismas pagal Procedūros reglamento 104 straipsnio 5 dalį 2008 m. liepos 16 d.
išsiuntė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui laišką, kuriuo prašė nurodyti, ar, atsižvelgiant į neseniai,
2007 m. lapkričio 22 d. nutartimi, padarytus
Bundesverfassungsgericht
patikslinimus, siekiant priimti sprendimą pagrindinėje byloje vis dar reikia atsakyti į prejudicinius klausimus. Šioje nutartyje
Bundesverfassungsgericht
dėl byloje, kurioje priimtas minėtas jo 2006 m. kovo 28 d. sprendimas, nagrinėjamo teisės akto nusprendė, kad jo sprendimas
palikti galioti šį teisės aktą nereiškė, jog išnyks anksčiau už minėtą sprendimą priimtų administracinių spendimų nesuderinamumas
su Konstitucija.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas 2008 m. rugpjūčio 8 d. atsakyme nurodė, kad atsakymas į prejudicinius
klausimus vis dar reikalingas, nes, priešingai nei jis tvirtino anksčiau, spręsdamas klausimą dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo
sprendimo teisėtumo jis turėjo atsižvelgti į 2007 m. gruodžio 31 d. egzistavusią teisinę ir faktinę situaciją. Šiuo klausimu
susiformavo tokia teismų praktika, kad dabar toks sprendimas, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, turi būti vertinamas
teismo sprendimo priėmimo dieną. Tačiau pagrindinėje byloje reikia atsižvelgti į 2007 m. gruodžio 31 d. datą, nes naujas teisės
aktas, kuris iš esmės skiriasi nuo ankstesniojo ir netaikomas atgaline data, įsigaliojo 2008 m. sausio 1 dieną.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad Teisingumo Teismas neturi aiškinti nacionalinės teisės nuostatų, nes toks aiškinimas iš tikrųjų
priklauso išimtinei nacionalinių teismų kompetencijai. Todėl Teisingumo Teismas, kai nacionalinis teismas jam pateikia prašymą
priimti prejudicinį sprendimą, turi laikytis šio teismo pateikto nacionalinės teisės aiškinimo (2009 m. spalio 27 d. Sprendimo
ČEZ
, C‑115/08, Rink. p. I‑0000, 57 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Antra, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, pagal SESV 267 straipsnyje nustatytą procedūrą tik nagrinėjantis bylą nacionalinis
teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes turi įvertinti reikalingumą pateikti
prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti savo sprendimą, ir nustatyti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų
svarbą. Todėl kadangi pateikti klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo privalo priimti
sprendimą (žr., be kita ko, 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo
PreussenElektra
, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 38 punktą ir 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo
Hartlauer
, C‑169/07, Rink. p. I‑1721, 24 punktą).
Atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo galima tik tuomet, kai yra aišku, kad
prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba dalyku, kai problema hipotetinė
arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės aplinkybės ar teisiniai pagrindai, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam
pateiktus klausimus (žr. minėtų sprendimų
PreussenElektra
39 punktą ir
Hartlauer
25 punktą).
Iš tikrųjų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateisina ne galimybė pateikti konsultacines nuomones apie bendruosius ar
hipotetinius klausimus, bet poreikis veiksmingai išspręsti ginčą (žr., be kita ko, 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo
Elshani
, C‑459/07, Rink. p. I‑2759, 42 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Tačiau dėl šių skirtingų aspektų pirmiausia reikia priminti, kad iš teismo praktikos matyti, jog atsižvelgiant į nacionalinių
teismų ir Teisingumo Teismo kompetencijos atskyrimą negalima reikalauti, kad prieš kreipdamasis į Teisingumo Teismą prašymą
priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, įgyvendindamas savo teisminius įgaliojimus, nustatytų visas faktines aplinkybes
ir atliktų teisinį vertinimą. Iš tikrųjų, kad valstybės narės galėtų pateikti savo pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto
23 straipsnį ir veiksmingai dalyvauti šio teismo procedūroje, pakanka, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą būtų aiškus
pagrindinės bylos dalykas ir pagrindinis poveikis Bendrijos teisės sistemai (žr. 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International
, C‑42/07, Rink. p. I‑0000, 41 punktą).
Antra, svarbu pažymėti, kad iš sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktų pastabų matyti, kad
Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen
, teismas, kuris nagrinėja apeliacinius skundus dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo priimtų sprendimų,
jau konstatavo, pirma, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas monopolis nesuderinamas su Sąjungos teise, o antra, kad minėtame
2006 m. kovo 28 d.
Bundesverfassungsgericht
sprendime išdėstytų ir šio sprendimo 14 punkte nurodytų pereinamojo laikotarpio sąlygų laikymosi nepakanka, kad būtų pašalintas
toks nesuderinamumas.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, nėra akivaizdu, kad prašomas aiškinimas neturi jokio ryšio su tikrove ar pagrindinės
bylos dalyku arba kad pateikta problema yra hipotetinio pobūdžio. Iš to matyti, kad prejudiciniai klausimai turi būti laikomi
priimtinais.

Dėl reikšmingų Europos Sąjungos teisės nuostatų nustatymo
Komisija abejoja dėl pirmajame klausime pateiktos nuorodos į EB 43 straipsnį reikšmingumo, teigdama, kad pagrindinėje byloje
nagrinėjamai situacijai gali būti taikomas tik EB 49 straipsnis.
Šiuo klausimu primintina, kad, kaip matyti iš nusistovėjusios teismo praktikos, veikla, kai vartotojams leidžiama už atlygį
dalyvauti piniginiuose lošimuose, yra EB 49 straipsnyje numatytas paslaugų teikimas (žr., be kita ko, 1994 m. kovo 24 d. Sprendimo
Schindler
, C‑275/92, Rink. p. I‑1039, 25 punktą ir 1999 m. spalio 21 d. Sprendimo
Zenatti
, C‑67/98, Rink. p. I‑7289, 24 punktą). Taip pat yra piniginių lošimų reklamavimo ir vertimosi jais atveju, nes tokia veikla
yra konkreti lošimų, su kuriais ji susijusi, organizavimo ir veikimo sąlyga (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Schindler
22 ir 23 punktus).
Tokios nuostatos, kaip nagrinėjamosios pagrindinėse bylose, gali patekti į EB 49 straipsnio taikymo sritį, jeigu bent vienas
paslaugų teikėjas įsteigtas ne toje valstybėje narėje, kur teikiama paslauga (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Zenatti
24 punktą), ir jei netaikomas EB 43 straipsnis.
Dėl EB 43 straipsnio primintina, kad pagal šią nuostatą draudžiami vienos valstybės narės nacionaliniams subjektams, įsisteigusiems
kitos valstybės narės teritorijoje, nustatyti apribojimai, įskaitant apribojimus steigti atstovybes, padalinius ar dukterines
bendroves (žr. minėto Sprendimo
Gambelli ir kt.
45 punktą).
Šiuo atžvilgiu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad įsisteigimo sąvoka yra labai plati, ji leidžia Bendrijos piliečiui
nuolat ir nepertraukiamai dalyvauti valstybės narės, kuri nėra jo kilmės šalis, ekonominiame gyvenime ir gauti pelną; taip
prisidedama prie ekonominės ir socialinės skvarbos Europos bendrijoje savarankiškai dirbančių asmenų veiklos srityje (žr.,
be kita ko, 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo
Gebhard
, C‑55/94, Rink. p. I‑4165, 25 punktą). Be to, kitoje valstybėje narėje įsteigta įmonė, kuri nuolat vykdo veiklą aptariamoje
valstybėje narėje, patenka į Sutarties nuostatų, susijusių su įsisteigimo teise, reguliavimo sritį, net jei ši veikla neturi
filialo ar atstovybės formos, o vykdoma per paprastą pačios įmonės personalo tvarkomą biurą arba savarankišką asmenį, įgaliotą
nuolat veikti įmonės vardu, kaip darytų atstovybė (žr. 1986 m. gruodžio 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, 205/84, Rink. p. 3755, 21 punktą).
Dėl lošimų ir lažybų sektoriaus Teisingumo Teismas minėtame Sprendime
Gambelli ir kt.
nusprendė, kad EB 43 straipsnis taikomas tuo atveju, kai vienoje valstybėje narėje įsteigta įmonė nuolat veikia kitoje valstybėje
narėje sudarydama su operatoriais arba tarpininkais komercinius susitarimus dėl duomenų perdavimo centrų, kurie teikia vartotojams
duomenų perdavimo priemones, surenka ir registruoja informaciją apie ketinimus lažintis ir perduoda ją minėtai įmonei, įkūrimo.
Jeigu tokia vienoje valstybėje narėje įsteigta bendrovė vykdo lažybų įmokų rinkimo veiklą tarpininkaujama tokių kitoje valstybėje
narėje įsteigtų agentūrų organizacijos, šių agentūrų veiklai nustatyti apribojimai yra įsisteigimo laisvės kliūtis (žr. minėto
Sprendimo
Gambelli ir kt.
, 14 bei 46 punktus ir 2007 m. kovo 6 d. Sprendimo
Placanica ir kt
., C‑338/04, C‑359/04 ir C‑360/04, Rink. p. I‑1891, 43 punktą).
Šiuo atveju, remiantis sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija dėl
Tipico Co. Ltd
ir WW santykių, negalima nei patvirtinti, nei paneigti, kad pastaroji turi būti laikoma dukterine bendrove, padaliniu arba
atstovybe EB 43 straipsnio prasme.
Šioms aplinkybėms primintina, kad pagal SESV 267 straipsnyje numatytą procedūrą, grindžiamą aiškiu nacionalinių teismų ir
Teisingumo Teismo kompetencijos atskyrimu, bet koks nagrinėjamų faktinių aplinkybių vertinimas priskiriamas nacionalinio teismo
kompetencijai (žr., be kita ko, 2003 m. vasario 25 d. Sprendimo
IKA
, C‑326/00, Rink. p. I‑1703, 27 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Be to, kaip pažymėta šio sprendimo 36 punkte, tik nacionalinis teismas turi įvertinti prejudicinio sprendimo būtinumą savo
sprendimui ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą.
Taip pat tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į kiekvienos bylos aplinkybes, turi nustatyti,
ar pagrindinėse bylose nagrinėjamais atvejais taikomi EB 43 arba 49 straipsniai.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, reikia prejudicinius klausimus išnagrinėti atsižvelgiant kartu į EB 43 ir 49 straipsnius.

Dėl esmės

Dėl pirmojo klausimo
Pirmiausia reikia priminti, kad iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, jog remiantis Sąjungos teisės viršenybės principu,
kalbant apie tiesiogiai taikomų Sutarties nuostatų ir institucijų aktų bei valstybių narių nacionalinės teisės santykį, tokios
įsigaliojusios nuostatos bei aktai lemia savaiminį bet kokių joms prieštaraujančių nacionalinės teisės aktų netaikymą (žr.,
be kita ko, minėto Sprendimo
Simmenthal
, 17 punktą ir 1990 m. birželio 19 d. Sprendimo
Factortame ir kt.
, C‑213/89, Rink. p. I‑2433, 18 punktą).
Iš tiesų, kaip pažymėjo Teisingumo Teismas, tiesiogiai taikytinos Sąjungos teisės normos, kurios yra tiesioginis teisių ir
pareigų šaltinis tiems, kam jos skirtos, nesvarbu, ar tai būtų valstybės narės, ar privatūs asmenys, kurie yra teisinių santykių,
patenkančių į Sąjungos teisės taikymo sritį, subjektai, turi būti taikomos visapusiškai ir vienodai visose valstybėse narėse
nuo pat jų įsigaliojimo dienos ir visą jų galiojimo laikotarpį (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Simmenthal
14 ir 15 punktus bei
Factortame ir kt.
18 punktą).
Be to, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad kiekvienas nacionalinis teismas kaip valstybės narės institucija spręsdamas
jo jurisdikcijai priklausančią bylą, vadovaudamasis EB 10 straipsnyje įtvirtintu bendradarbiavimo principu, privalo visapusiškai
taikyti tiesiogiai taikytiną Sąjungos teisę ir apsaugoti teises, kurias ji suteikia privatiems asmenims, atitinkamai netaikydamas
jokios nacionalinės teisės nuostatos, galinčios prieštarauti Sąjungos teisei, nesvarbu, ar ji priimta anksčiau, ar vėliau
už Sąjungos teisės nuostatą (šiuo klausimu žr., be kita ko, minėtų sprendimų
Simmenthal
16 ir 21 punktus bei
Factortame ir kt.
19 punktą).
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad su Sąjungos teisės pagrindą sudarančiais reikalavimais nesuderinama bet kokia nacionalinės
teisės sistemos nuostata ar bet kokia įstatymų leidybos administracinė ar teisminė praktika, galinti susilpninti Sąjungos
teisės veiksmingumą ir atimanti iš turinčio jurisdikciją taikyti šią teisę nacionalinio teismo galią daryti viską, kas ją
taikant reikalinga, kad nebūtų taikomos nacionalinės teisės aktų nuostatos, galinčios sudaryti net laikiną kliūtį visapusiškam
Sąjungos teisės normų veiksmingumui (minėtų sprendimų
Simmenthal
22 punktas ir
Factortame ir kt
. 20 punktas).
Teisingumo Teismas pabrėžė, kad taip būtų, jei, kilus prieštaravimui tarp Sąjungos teisės nuostatos ir vėlesnio nacionalinio
įstatymo, tokį neatitikimą būtų įgaliota savo nuožiūra išspręsti kita institucija, o ne teismas, kuriam patikėta užtikrinti
Sąjungos teisės taikymą, net jeigu tai sudarytų tik laikiną kliūtį visapusiškam šios teisės veiksmingumui (minėto Sprendimo
Simmenthal
23 punktas).
Be to, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką veiksmingos teisminės gynybos principas yra bendrasis
Sąjungos teisės principas, kylantis iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų, įtvirtintas 1950 m. lapkričio 4 d.
Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 ir 13 straipsniuose ir Europos Sąjungos pagrindinių
teisių chartijos 47 straipsnyje, ir kad šiuo atžvilgiu valstybių narių teismai, vadovaudamiesi EB 10 straipsnyje įtvirtintu
bendradarbiavimo principu, turi užtikrinti iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių teisminę gynybą (2007 m. kovo 13 d. Sprendimo
Unibet
, C‑432/05, Rink. p. I‑2271, 37 ir 38 punktai bei juose nurodyta teismo praktika).
Šioje byloje galima nurodyti, kad
Bundesverfassungsgericht
atitinkamai savo minėtuose 2006 m. kovo 28 d. sprendime ir 2006 m. rugpjūčio 2 d. nutartyje konstatuodamas, kad toks monopolis,
koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, neatitinka Konstitucijos reikalavimų, nepateikė nuomonės dėl šio monopolio suderinamumo
su Bendrijos teise, bet minėtame sprendime pabrėžė, jog šiuo atveju jis mano neturįs kompetencijos tai daryti.
Dėl aplinkybės, kad konstatavęs tokį nesuderinamumą su Konstitucija
Bundesverfassungsgericht
nusprendė pereinamuoju laikotarpiu palikti galioti vidaus teisės aktą dėl minėto monopolio šio sprendimo 13 ir 14 punktuose
nurodytomis sąlygomis, iš šio sprendimo 53–58 punktuose nurodytos teismų praktikos matyti, kad tokia aplinkybė netrukdo tam,
kad nacionalinis teismas, konstatavęs, kad tas pats teisės aktas pažeidžia tiesiogiai taikytinas Sąjungos teisės nuostatas,
pavyzdžiui, EB 43 ir 49 straipsnius, laikydamasis Sąjungos teisės viršenybės principo, netaikytų tokio teisės akto nagrinėjamoje
byloje (žr. pagal analogiją 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimo
Filipiak
, C‑314/08, Rink. p. I‑0000, 84 punktą).
Iš tikrųjų negali būti, kad nacionalinės teisės normos, net konstitucinio pobūdžio, pažeistų Sąjungos teisės vienodą taikymą
ir veiksmingumą (šiuo klausimu žr. 1970 m. gruodžio 17 d. Sprendimo
Internationale Handelsgesellschaft
, 11/70, Rink. p. 1125, 3 punktą).
Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir pirmojo prejudicinio klausimo formuluotės matyti, kad prašymą priimti
prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat siekia sužinoti, ar apskritai ir neatsižvelgiant į 2006 m. kovo 28 d.
Bundesverfassungsgericht
sprendimą iš viršenybės principo kylantis nacionalinės teisės akto, pripažinto prieštaraujančiu EB 43 ir 49 straipsniams,
naikinamasis poveikis gali būti suspenduotas laikotarpiui, kuris reikalingas šiam teisės aktui su minėtomis Sutarties nuostatomis
suderinti. Kaip matyti iš šio sprendimo 26 straipsnio, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš tiesų uždavė
šį klausimą, kuris, be kita ko, susijęs su aplinkybe, jog nors iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad pagrindinėje byloje
nagrinėjamas teisės aktas pažeidžia EB 43 ir 49 straipsnius, vis dėlto
Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen
konstatavo, kad toks suspendavimas minėto teisės akto atveju pateisinamas tuo, kad privalomieji pagrindai, susiję su socialine
sistemos apsauga ir piliečių apsauga nuo piniginių lošimų rizikos, neleidžia atsirasti teisės spragai, kuri atsirastų nedelsiant
panaikinus teisės aktą.
Visos valstybės narės, pateikusios pastabų, iš esmės tvirtino, kad principo, pagal kurį išimtinėmis aplinkybėmis būtų leidžiama
laikinai palikti galioti nacionalinės teisės normą, pripažintą prieštaraujančia tiesiogiai taikomai Sąjungos teisės normai,
pripažinimas galėtų būti pateisinamas pagal analogiją atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, suformuotą remiantis EB 231 straipsnio
antra pastraipa, dėl Bendrijos teisės aktų, kurie panaikinti pagal EB 230 straipsnį arba pripažinti negaliojančiais pagal
EB 234 straipsnį, padarinių palikimo laikinai galioti.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad Teisingumo Teismas pagal EB 231 straipsnio antrą pastraipą (dabar – SESV 264 straipsnio
antra pastraipa), taip pat taikomą pagal analogiją procedūroje pagal EB 234 straipsnį (dabar – SESV 267 straipsnis) dėl prašymo
priimti prejudicinį sprendimą vertinant teisės akto galiojimą, turi diskreciją kiekvienu konkrečiu atveju nurodyti panaikinamo
arba pripažįstamo negaliojančiu Sąjungos teisės akto padarinius, kurie lieka galutiniai (žr., be kita ko, 2008 m. gruodžio
22 d. Sprendimo
Régie Networks
, C‑333/07, Rink. p. I‑10807, 121 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Teisingumo Teismas, naudodamasis šia kompetencija, be kita ko, gali atidėti tokio akto panaikinimą arba pripažinimą negaliojančiu,
kol bus priimtas naujas aktas, kuriuo bus ištaisytas nustatytas neteisėtumas (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2008 m. rugsėjo
3 d. Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑402/05 P ir C‑415/05 P, Rink. p. I‑6351, 373–376 punktus (dėl panaikinimo) ir minėto Sprendimo
Régie Networks
126 punktą (dėl pripažinimo negaliojančiu).
Iš teismo praktikos matyti, kad panaikinto arba pripažinto negaliojančiu Sąjungos akto padarinių palikimas galioti, kurio
tikslas – neleisti atsirasti teisės spragai tol, kol panaikintas arba pripažintas negaliojančiu teisės aktas bus pakeistas
nauju (žr., be kita ko, 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo
Rieser Internationale Transporte
, C‑157/02, Rink. p. I‑1477, 60 punktą), gali būti pateisinamas privalomais teisinio saugumo pagrindais, apimančiais visus
– ir viešus, ir privačius – interesus (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Régie Networks
122 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką), laikotarpiu, kuris reikalingas siekiant pašalinti tokį neteisėtumą (šiuo klausimu
žr., be kita ko, minėtų sprendimų
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
375 punktą ir
Régie Networks
126 punktą).
Vis dėlto šiuo klausimu užtenka nurodyti, kad net darant prielaidą, jog dėl argumentų, panašių į pateiktus minėtoje teismų
praktikoje dėl Sąjungos aktų, pagal analogiją išimtinėmis aplinkybėmis galima laikinai suspenduoti tiesiogiai taikytinos Sąjungos
teisės normos naikinamąjį poveikį, kuris daromas jai prieštaraujančiai nacionalinės teisės normai, toks suspendavimas, kurio
sąlygas gali nustatyti tik Teisingumo Teismas, netaikomas šioje byloje, nes nėra šį suspendavimą pateisinančių privalomų teisinio
saugumo pagrindų.
Iš tikrųjų iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šioje stadijoje prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikęs teismas, kuris vienintelis turi kompetenciją vertinti faktines jo nagrinėjamos bylos aplinkybes, manė,
kad pagrindinėje byloje nagrinėjamu ribojamuoju teisės aktu veiksmingai neprisidedama nuosekliai ir sistemiškai ribojant azartinių
lošimų veiklą, nes iš ankstesnės Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad toks teisės aktas, kurio negalima pateisinti tikslu
užkirsti kelią skatinimui pernelyg išlaidauti lošiant ir kovoti su priklausomybe nuo lošimų, pažeidžia EB 43 ir 49 straipsnius.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad dėl tiesiogiai taikytinos Sąjungos
teisės viršenybės nacionalinės teisės aktas dėl lažybų dėl sporto varžybų valstybės monopolio, kuriame, nacionalinio teismo
konstatavimu, yra su įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas nesuderinamų apribojimų, dėl kurių juo neprisidedama nuosekliai
ir sistemiškai ribojant lažybų veiklą, negali būti toliau taikomas pereinamuoju laikotarpiu.

Dėl antrojo prejudicinio klausimo
Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į pirmąjį prejudicinį klausimą, į antrąjį pateiktą klausimą atsakyti nereikia.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
Dėl tiesiogiai taikytinos Sąjungos teisės viršenybės nacionalinės teisės aktas dėl lažybų dėl sporto varžybų valstybės monopolio,
kuriame, nacionalinio teismo konstatavimu, yra su įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas nesuderinamų apribojimų, dėl
kurių juo neprisidedama nuosekliai ir sistemiškai ribojant lažybų veiklą, negali būti toliau taikomas pereinamuoju laikotarpiu.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.