CELEX: 62003CJ0123
Prašymas panaikinti Komisijos laišką
Atsisakymas mokėti delspinigius nuo sugrąžintos sumos
Akto, patvirtinančio ankstesnį aktą, sąvoka
Pagrindinės sumos sumokėjimas be delspinigių
Ankstesnio neigiamo atsakymo pobūdžio nebuvimas

Savo skunde Europos Bendrijų Komisija prašo panaikinti 2003 m. sausio 7 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo nutartį
byloje
Greencore Group plc
prieš Komisiją
(T‑135/02, Rink. p. I‑0000, toliau – ginčijama nutartis), kuria Pirmosios instancijos teismas pripažino priimtinu
Greencore Group plc
(toliau –
Greencore
) ieškinį dėl 2002 m. vasario 11 d. Komisijos laiško panaikinimo.

Bylos faktai
1997 m. gegužės 14 d. sprendimu 97/624/EB dėl EB 86 straipsnio taikymo (IV/34.621, 35.059/F-3 –
Irish Sugar plc)
(OL L 258, p. 1) Komisija skyrė
Irish Sugar plc
(toliau – „
Irish Sugar
“),
Greencore
dukterinei įmonei, 8 800 000 ekiu baudą.
Irish Sugar
šią baudą sumokėjo 1997 m. rugpjūčio 22 dieną.
1997 m. rugpjūčio 4 d.
Irish Sugar
pareiškė ieškinį Pirmosios instancijos teisme dėl šio sprendimo panaikinimo.
1999 m. spalio 7 d. Sprendimu
Irish Sugar prieš Komisiją
(T‑228/97, Rink. p. II‑2969) Pirmosios instancijos teismas šią baudą sumažino iki 7 883 326 eurų, o papildomus reikalavimus
atmetė.
Iš Pirmosios instancijos teismui
Greencore
pateikto ieškinio (byla T‑135/02) aišku, kad 1999 m. spalio mėn. vienas Komisijos apskaitos tarnybos pareigūnas telefonu paskambino
Irish Sugar
advokatui, kuris yra ir
Greencore
advokatas, tam, kad būtų pasirengta sugrąžinti panaikintą baudos dalį. Anot
Greencore
, šio pakalbio telefonu metu
Irish Sugar
advokatas pasiteiravo dėl palūkanų nuo grąžintinos sumos, ir pasirodė, kad tikimybė, jog Komisija sumokės palūkanas nuo sumos,
kurią ji turėjo grąžinti bendrovei, yra labai maža, nes iki tol Komisija to dar niekada nebuvo dariusi.

Greencore
pripažino, kad ir
Irish Sugar
advokatas, ir Komisija žinojo, kad klausimas, ar Komisija privalėjo mokėti palūkanas nuo pagrindinės grąžinamos sumos, tuo
metu buvo svarstomas Pirmosios instancijos teisme byloje T‑171/99,
Corus UK prieš Komisiją
(2001 m. spalio 10 d. Sprendimas, T‑171/99, Rink. p. II‑2967).
1999 m. spalio 26 d.
Greencore
advokatas informavo šią įmonę apie savo pokalbį telefonu su Komisijos pareigūnu, menką tikimybę, kad Komisija sumokės palūkanas,
ir pirmiau minėtoje byloje
Corus UK prieš Komisiją
pareikštą ieškinį. Jis rekomendavo neatsisakyti reikalavimo sumokėti palūkanas, bet, priešingai, aiškiai pareikalauti juos
sumokėti.
1999 m. spalio 27 d. faksu
Greencore
perdavė Komisijai išsamią
Irish Sugar
banko sąskaitos informaciją, į kurią, pagal pirmiau minėtą sprendimą
Irish Sugar prieš Komisiją,
turėjo būti pervesta pagrindinė 916 674 eurų suma. Ji taip pat pateikė Komisijai tokį prašymą: „Mes maloniai prašome jus
patvirtinti, kad jūs sumokėsite palūkanas nuo grąžinamos sumos už laikotarpį nuo tada, kai
Irish Sugar plc
pervedė pinigus Komisijai, iki jų sugrąžinimo datos. Prašome mums pranešti apie palūkanų sumą“.
2000 m. sausio 4 d. Komisija pervedė 916 674 eurus į
Irish Sugar
sąskaitą, tačiau nepervedė jokių palūkanų.

Greencore
savo ieškinyje Pirmosios instancijos teismui nurodė, kad 2000 m. sausio 4 d. Komisijos pavedimas buvo vienintelis atsakymas
į jos 1999 m. spalio 27 d. faksą, ir jis primygtinai nesiekė gauti atsakymo dėl palūkanų, bet laukė sprendimo pirmiau minėtoje
byloje
Corus UK prieš Komisiją
prieš iš naujo užduodamas šį klausimą Komisijai.
Pirmiau minėto sprendimo
Corus UK prieš Komisiją
53 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad jei už EB sutartyje nustatytų konkurencijos taisyklių pažeidimą įmonei
skirta bauda yra panaikinama arba sumažinama, tai Komisija privalo sugrąžinti ne tik nepagrįstai sumokėtą pagrindinę baudos
sumą, bet ir palūkanas nuo šios sumos.
2001 m. lapkričio 1 d. registruotu laišku, remdamasi pirmiau minėtu sprendimu
Corus UK prieš Komisiją
,
Greencore
pareikalavo, kad Komisija pervestų
Irish Sugar
154 892 eurus palūkanų, apskaičiuotų taikant 7,13 % palūkanų normą už laikotarpį nuo 1997 m. rugpjūčio 22 d. iki 2000 m.
sausio 4 dienos.
Komisija atsakė 2002 m. vasario 11 d. laišku, kad „2000 m. sausio 4 d. atliktas pagrindinės sumos be palūkanų pervedimas reiškė,
kad Komisija atsisako mokėti palūkanas“ ir kad
Greencore
, neginčydama „šio sprendimo nemokėti palūkanų per EB 230 straipsnyje nustatytą dviejų mėnesių terminą“ bei „nusprendusi laukti
sprendimo „
Corus
“ byloje prieš iš naujo keldama šį klausimą“, neteko „teisės remtis šiuo sprendimu po to, kai sutiko su pagrindinės sumos
sumokėjimu be palūkanų“.

Procesas Pirmosios instancijos teisme ir ginčijamas sprendimas
2002 m. balandžio 25 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktame ieškinyje
Greencore
prašė Pirmosios instancijos teismo panaikinti 2002 m. vasario 11 d. laišką ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija pagal Pirmosios instancijos teismo Procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį atskiru dokumentu pareiškė prieštaravimą
dėl priimtinumo ir paprašė Pirmosios instancijos teismo atmesti ieškinį kaip aiškiai nepriimtiną ir priteisti iš
Greencore
bylinėjimosi išlaidas.
Pirmosios instancijos teismui pateiktame paaiškinime Komisija teigė, kad 2002 m. vasario 11 d. laiškas nėra aktas, dėl kurio
galima būtų reikšti ieškinį dėl panaikinimo, nes jis niekaip nepakeitė
Greencore,
kuriam Komisija jau buvo atsisakiusi mokėti palūkanas, teisinės padėties.
Ji teigė, kad
Greencore,
kuris 1999 m. spalio 27 d. faksu pateikė Komisijai informaciją apie savo banko sąskaitą, į kurią turėjo būti sugrąžinta permokėta
suma, ir paprašė patvirtinti, kad palūkanos bus mokamos, neginčijo per EB 230 straipsnyje nustatytą terminą 2000 m. sausio
4 d. Komisijos atlikto pavedimo, kuriuo buvo pervesta pagrindinė suma be palūkanų, kuris ir buvo sprendimas nemokėti palūkanų.
Komisijos teigimu, 2002 m. vasario 11 d. laiškas neturėjo sprendimo pobūdžio ir paprasčiausiai informavo
Greencore,
kad pastarasis neginčydamas ankstesnio sprendimo nemokėti palūkanų jį priėmė ir todėl negali grįžti prie palūkanų klausimo
po to, kai kita įmonė, apskundusi Komisijos atsisakymą mokėti palūkanas Pirmosios instancijos teisme, laimėjo šią bylą.
Ginčijamos nutarties 14 punkte Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad iš paties 2002 m. vasario 11 d. laiško teksto buvo
aišku, kad jis nėra vien tik informacinio pobūdžio, bet aiškiai išreiškė Komisijos atsisakymą sumokėti
Greencore
jo dukterinės įmonės vardu prašomų palūkanų, ir šis atsisakymas buvo grindžiamas tuo, kad
Greencore
prarado teisę prašyti palūkanų, nes jų nepareikalavo po to, kai 2000 m. sausio 4 d. buvo pervesta pagrindinė baudos suma.
Nutarties 15 punkte Pirmosios instancijos teismas rėmėsi 1982 m. gegužės 26 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Vokietija prieš Komisiją
(44/81, Rink. p. 1855, 6 punktas) nurodydamas, kad jame „Teisingumo Teismas nusprendė, kad kai institucija, atsisakydama
sumokėti, siekia persvarstyti ankstesnį įsipareigojimą arba neigia jo buvimą, tai ji priima aktą, dėl kurio gali būti pareikštas
ieškinys dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį. Jei ieškinys dėl atsisakymo sumokėti patenkinamas, tuomet ieškovo teisė yra
patvirtinama, ir atitinkama institucija pagal EB 233 straipsnį privalo sumokėti sumą, kurią neteisėtai buvo atsisakiusi mokėti.
Tačiau jei institucija niekaip neatsako į prašymą sumokėti, toks pats galutinis rezultatas gali būti pasiektas ieškiniu pagal
EB 232 straipsnį“.
Ginčijamos nutarties 16 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ši teismo praktika turėtų būti taikoma ir nagrinėjamoje
byloje, kurioje Komisija, atsisakydama sumokėti, neigė EB sutartimi jai nustatytos pareigos egzistavimą.
Todėl jis atmetė prieštaravimą dėl priimtinumo kaip nepagrįstą ir nusprendė tęsti bylos nagrinėjimą.

Teisingumo Teismui pateikti šalių prašymai
Komisija savo apeliaciniame skunde Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą nutartį ir ieškinį pripažinti nepriimtinu,
–        priteisti iš ieškovo bylinėjimosi Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo teisme išlaidas.

Greencore
Teisingumo Teismo kanceliarijai pateikė atsiliepimą į apeliacinį skundą, kuriame prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti
iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

Dėl apeliacinio skundo

Skundo pagrindai ir šalių argumentai
Visų pirma Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismas, pripažindamas priimtinu ieškinį dėl panaikinimo, kuris buvo
paduotas dėl akto, kuris negali būti tokio ieškinio objektu, pažeidė EB 230 straipsnį.
Grįsdama šį argumentą Komisija cituoja Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią laiškas, kuriame patvirtinamas ankstesnis sprendimas,
nėra aktas, dėl kurio gali būti paduotas ieškinys dėl panaikinimo, nes jis aiškiai nepakeičia jo adresato padėties (žr., pavyzdžiui,
1993 m. gegužės 25 d. Sprendimo
Foyer culturel du Sart-Tilman
, C‑199/91, Rink. p. I‑2667, 23 punktą), jos nuomone, 2002 m. vasario 11 d. laiškas yra būtent toks – jame ši byla neanalizuojama
iš esmės ir nėra nuostatų, kurios aiškiai keistų
Greencore
teisinę padėtį.
Komisija teigia, kad pirmas sprendimas atmesti
Greencore
prašymą dėl palūkanų sumokėjimo buvo vien tik pagrindinės sumos pervedimas
Greencore
dukterinei įmonei neminint klausimo dėl palūkanų mokėjimo.
Komisija teigia, kad
Greencore
turėjo pateikti ieškinį dėl atsisakymo sumokėti palūkanas panaikinimo tada, kai Komisija pervedė vien tik pagrindinę sumą,
kaip tai ir darė kitos įmonės. Užuot tai padaręs,
Greencore
nusprendė palaukti minėtos
Corus UK prieš Komisiją
bylos pabaigos ir imtis veiksmų, tik jei Pirmosios instancijos teismas pripažins
Corus UK Ltd.
teisę gauti palūkanas.
Komisija taip pat teigia, kad jei
Greencore
pagrindinės sumos sugrąžinimo be palūkanų nelaikė sprendimu atsisakyti mokėti palūkanas, tai jis pagal EB 232 straipsnyje
numatytą ieškinio dėl neveikimo procedūrą turėjo paraginti Komisiją imtis veiksmų per protingą terminą. Kaip liudija Pirmosios
instancijos teismui pateiktas ieškinys,
Greencore
nusprendė tokio ieškinio neteikti.
Galiausiai, Komisijos manymu, minėtas sprendimas
Vokietija prieš Komisiją
negali būti laikomas precedentu, kuriuo remiantis galima būtų atmesti prieštaravimą dėl priimtinumo ir kad bet kokiu atveju
ši teismų praktika buvo netinkamai taikyta.

Greencore
pirmiausia teigia, kad Komisijos teisinis pagrindas, jog Pirmosios instancijos teismas, pripažindamas priimtinu ieškinį dėl
panaikinimo, kuris buvo paduotas dėl akto, kuris negali būti tokio ieškinio objektu, pažeidė EB 230 straipsnį, turi būti atmestas
net nenagrinėjant jį grindžiančios teismų praktikos.
Šiuo klausimu
Greencore
iš esmės teigia, kad Komisija tebeteigdama, kad 2002 m. vasario 11 d. laiškas buvo paprasčiausias informacinio pobūdžio laiškas,
nepaiso to fakto, kad ginčijama nutartimi šis teiginys buvo paneigtas. Pirmosios instancijos teismas nepritarė teiginiui,
kad palūkanų nesumokėjimas buvo sprendimas, kurį minėtas laiškas tik pakartoja. Ginčijamos nutarties 14 punkte jis konstatavo,
kad 2002 m. vasario 11 d. laiške aiškiai atsisakoma sumokėti palūkanas, kurių
Greencore
prašo savo dukterinės įmonės vardu. Pirmosios instancijos teismas nenustatė, kad buvo ankstesnis atsisakymas.

Greencore
primena, kad Pirmosios instancijos teismo atliekamas faktų vertinimas nėra teisės klausimas, kurio kontrolė yra Teisingumo
Teismo kompetencija.
Antra,
Greencore
teigia, kad Bendrijos teisėje nėra taisyklės, kuri institucijos neatsakymą prilygintų neigiamam atsakymui, išskyrus atvejus,
kai tai aiškiai numatyta. Todėl Komisijos neatsakymas į 1999 m. spalio 27 d. faksą, kuriame
Greencore
konkrečiai paprašė patvirtinti, kad palūkanos bus mokamos, nėra sprendimas nemokėti palūkanų.
Trečia,
Greencore
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas ginčijamos nutarties 15 punkte tinkamai rėmėsi teismo praktika, nustatyta minėtame
sprendime
Vokietija prieš Komisiją
, kai sprendė klausimą, ar 2002 m. vasario 11 d. laiškas yra aktas, dėl kurio gali būti paduotas ieškinys dėl panaikinimo,
ir nusprendė, kad nėra teisinio skirtumo tarp atvejo, kai institucija neigia ankstesnio įsipareigojimo buvimą, ir atvejo,
kai neigiama pareiga, kurią nustato EB sutartis.

Teisingumo Teismo vertinimas
Teisingumo Teismas, kaip teigia
Greencore
, nėra kompetentingas tikrinti Pirmosios instancijos teismo atliktą faktų įvertinimą, tačiau pagal EB 225 straipsnį jis turi
kompetenciją patikrinti šių faktų teisinį kvalifikavimą ir jo pagrindu Pirmosios instancijos teismo nustatomas teisines pasekmes
(šiuo klausimu žr. 1994 m. birželio 1 d. Sprendimo
Komisija prieš Brazzelli Lualdi ir kt.
, C‑136/92 P, Rink. p. I‑1981, 49 punktą ir 1998 m. gegužės 28 d. Sprendimo
Deere prieš Komisiją
, C‑7/95 P, Rink. p. I‑3111, 21 punktą.)
Šiuo atveju Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai 2002 m. vasario 11 d. laišką kvalifikavo kaip aktą,
dėl kurio gali būti paduotas ieškinys dėl panaikinimo, nes manė, kad šiame laiške buvo aiškiai išdėstytas šios institucijos
atsisakymas sumokėti prašomas palūkanas.
Tačiau, kaip pažymi Komisija, tam, kad minėtas laiškas būtų teisingai teisiškai kvalifikuotas, pirmiausia reikėjo kvalifikuoti
2000 m. sausio 4 d. Komisijos įvykdytą vien tik pagrindinės sumos pervedimą be palūkanų.
Iš tiesų, jei, kaip teigia Komisija, pagrindinės sumos pervedimas be palūkanų turėjo būti kvalifikuotas kaip numanomas atsisakymas
sumokėti šias palūkanas, tai reikštų, kad 2002 m. vasario 11 d. laiškas turėjo būti kvalifikuotas tik kaip ankstesnį sprendimą,
kuris nebuvo apskųstas per tam numatytą terminą, patvirtinantis aktas. Tokiu atveju, taikant Teisingumo Teismo praktiką, dėl
šio laiško negalėtų būti paduotas ieškinys dėl panaikinimo (šiuo klausimu žr. 1996 sausio 11 d. sprendimo
Zunis Holding ir kt. prieš Komisiją
, C‑480/93 P, Rink. p. I‑1, 14 punktą).
Taigi konstatuotina, kad vertindamas
Greencore
paduoto ieškinio priimtinumą Pirmosios instancijos teismas neišnagrinėjo Komisijos pateikto argumento, nes nenustatė, ar
pagrindinės sumos pervedimas be palūkanų buvo numanomas atsisakymas jas mokėti, kurį galima buvo ginčyti pagal EB 230 straipsnį.
Neišnagrinėjęs šio argumento Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, dėl kurios ginčijama nutartis yra naikintina.
Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmąją pastraipą, kai apeliacinis skundas yra pagrįstas, Teisingumo Teismas
Pirmosios instancijos teismo sprendimą panaikina. Jis gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai
galima daryti, arba grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui.
Šioje byloje Teisingumo Teismas mano, kad jis turi visą reikiamą informaciją, kad pats galėtų priimti galutinį sprendimą dėl
prieštaravimo dėl priimtinumo.
Pirmiausia pažymėtina, kad ieškinį dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį galima reikšti tik dėl teisės aktų ir sprendimų,
sukeliančių privalomas teisines pasekmes, kurios turi įtakos ieškovo interesams aiškiai pakeisdamos jo teisinę padėtį (žr.,
be kita ko, 1988 m. kovo 31 d. Sprendimo
Prancūzija ir kt. prieš Komisiją,
C‑68/94 ir C‑30/95, Rink. p. I 1375, 62 punktą ir 1981 m. lapkričio 11 d. Sprendimo
IBM prieš Komisiją
, 60/81, Rink. p. 2639, 9 punktą).
Taip pat reikia pažymėti, kad iš principo vien tik institucijos neatsakymas nėra prilyginamas numanomam atsisakymui, jei to
aiškiai nenumato Bendrijos teisės nuostatos. Neatmesdamas galimybės, kad ypatingais atvejais šis principas gali būti netaikomas
ir institucijos neatsakymas ar neveikimas išimtiniais atvejais gali būti laikomi numanomu neigiamu sprendimu, Teisingumo Teismas
mano, kad nagrinėjamoje byloje Komisijos atliktas vien tik pagrindinės sumos pervedimas, Komisijai nepareiškus aiškios pozicijos
dėl prašymo sumokėti palūkanas, negali būti laikomas numanomu sprendimu šio prašymo nepatenkinti. Tiesą sakant, šioje byloje
nebuvo nei teigiama, kad yra kažkokios ypatingos aplinkybės, nei bylą nagrinėjant nustatytas jų buvimas.
Galiausiai tai, kad
Greencore
nepasinaudojo EB 232 straipsnyje numatyta procedūra tam, kad priverstų Komisiją sumokėti palūkanas, neturi įtakos sprendžiant
ieškinio dėl panaikinimo, kurį jis pareiškė po sprendimo
Corus UK prieš Komisiją
paskelbimo, priimtinumo klausimą.
Kadangi Teisingumo Teismas atmetė Komisijos argumentą, kad 2002 m. vasario 11 d. laiškas tebuvo tik anksčiau priimto numanomo
sprendimo patvirtinimas, reikia konstatuoti, kad laiške, kuriuo
Greencore
buvo atsisakyta sumokėti palūkanas nuo sugrąžintos sumos, yra išdėstytas atsisakymas sumokėti palūkanas ir todėl jis yra
aktas, kurį galima ginčyti pagal EB 230 straipsnį.
Todėl Komisijos pareikštas prieštaravimas dėl priimtinumo yra nepagrįstas ir turi būti atmestas.
Šiomis sąlygomis pirmiausia reikia panaikinti ginčijamą nutartį, o tada, taikant Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmąją
pastraipą, atmesti Komisijos pareikštą prieštaravimą dėl priimtinumo kaip nepagrįstą.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Panaikinti 2003 m. sausio 7 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo nutartį
Greencore Group  prieš Komisiją
(T-135/02).
2.
Atmesti Europos Bendrijų Komisijos pareikštą prieštaravimą dėl nepriimtinumo.
3.
Atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų sprendimą.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.