CELEX: 61991CJ0310
Social sikring
ydelser til handicappede

1 Ved dom af 25. november 1991, indgaaet til Domstolens Justitskontor den 2. december 1991, har Arbeidshof, Bruxelles (Femte Afdeling), i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt flere praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 2 og 3 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6).
2 Disse spoergsmaal er blevet rejst under en sag mellem H. Schmid og den belgiske stat ved den belgiske socialminister vedroerende hans datter, Suzanne Schmid' s ret til ydelser til en voksen handicappet.
3 Den belgiske lovgivning, der paa det paagaeldende tidspunkt fandt anvendelse, fastsatte en almindelig ydelse til bestemte kategorier af handicappede og en saerlig ydelse til andre kategorier. Alle kategorier havde ret til en ydelse til fremmed hjaelp. Betingelse for tilkendelse af disse ydelser var bl.a. belgisk statsborgerskab og bopael i Belgien.
4 Det fremgaar af sagens akter, at Schmid' s datter, Suzanne, ligesom sin far er tysk statsborger. Hun har siden foedslen den 28. februar 1961 vaeret handicappet og har derfor aldrig arbejdet. Hun forsoerges af sine foraeldre.
5 Schmid blev i 1962 ansat ved Den Europaeiske Organisation for Luftfartssikkerhed (herefter benaevnt "Eurocontrol") og bosatte sig i Belgien, hvor han stadig bor. Schmid var omfattet af Eurocontrols selvstaendige sociale sikringsordning. Han er nu pensioneret.
6 Som vaerge for sin datter, Suzanne, ansoegte Schmid om ydelser til voksne handicappede (saerlig ydelse og ydelse til fremmed hjaelp) i henhold til den belgiske lovgivning. Den belgiske stat meddelte afslag paa denne ansoegning med den begrundelse, at Schmid' s datter aldrig som arbejdstager havde vaeret omfattet af den sociale sikringsordning i Belgien eller i en anden medlemsstat, og at hun var tysk statsborger. Schmid anlagde sag ved Arbeidsrechtbank, Leuven, til proevelse af denne afgoerelse.
7 Arbeidsrechtbank stadfaestede afgoerelsen med den begrundelse, at artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 1408/71 finder anvendelse paa tjenestemaend og personer, der ligestilles med tjenestemaend, men ikke paa deres familiemedlemmer.
8 Schmid appellerede denne dom til Arbeidshof, Bruxelles. Arbeidshof, der var af den opfattelse, at sagen rejste spoergsmaal vedroerende fortolkningen af faellesskabsretten, besluttede at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende tre praejudicielle spoergsmaal:
"Skal artikel 2 og 3 i forordning (EOEF) nr. 1408/71 fortolkes saaledes, at en handicappet har ret til at vaere omfattet af en medlemsstats lovgivning ° der giver handicappede et selvstaendigt retskrav paa ydelser ° naar den handicappede er statsborger i en medlemsstat, men omstaendighederne i oevrigt er foelgende: Den handicappede har aldrig selv vaeret arbejdstager, selvstaendig erhvervsdrivende eller tjenestemand som omhandlet i forordningens artikel 2, men har i den medlemsstat, over for hvilken der fremsaettes krav i henhold til loven om ydelser til handicappede, tidligere modtaget visse ydelser, dog udelukkende paa grund af sin egenskab af handicappet og uden nogen forpligtelse for den handicappede eller for dennes far i henhold til lovgivningen eller bestemmelserne om social sikring i denne medlemsstat. Den handicappedes far, som ligeledes er statsborger i en medlemsstat, har imidlertid vaeret arbejdstager eller tjenestemand som omhandlet i den naevnte artikel 2, henholdsvis stk. 1 og 3, men har ikke vaeret omfattet af lovbestemmelser eller andre bestemmelser om social sikring i den medlemsstat, over for hvilken den handicappede har fremsat krav, og heller ikke i nogen anden medlemsstat som omhandlet i forordningen.
Subsidiaert, og for saa vidt det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende:
1) Hvorledes skal udtrykket 'tjenestemand' i artikel 2, stk. 3, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 fortolkes, og omfatter det navnlig en statstjenestemand i en medlemsstat, som er paa orlov uden loen og er tjenestemand ved en international organisation med saerlig status og med en selvstaendig social sikringsordning, hvilket indebaerer en fritagelse 'for alle lovpligtige bidrag til nationale sociale sikringsorganer' ?
Omfatter beskyttelsen i bekraeftende fald ogsaa familiemedlemmer og efterkommere, skoent dette ikke fremgaar af bestemmelsens ordlyd?
2) Kan der goeres krav paa en selvstaendig ret i kraft af egenskab af familiemedlem som omhandlet i artikel 2, stk. 1? Gaelder dette ogsaa, selv hvis ansoegeren opholder sig i en institution, som modtager offentlig stoette, og som modtager ydelser fra en fond, naar paa den anden side tildelingen af ydelserne i henhold til den paaberaabte lovgivning om ydelser til handicappede er betinget af en undersoegelse af, hvilke midler den paagaeldende har til sit underhold, og der ikke laengere (fra den paagaeldende bliver myndig) tages hensyn til foraeldrenes indtaegt?"
9 Hvad naermere angaar hovedsagens faktiske omstaendigheder, de relevante bestemmelser, retsforhandlingernes forloeb og de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
10 Indledningsvis bemaerkes, at ydelser til handicappede er omfattet af det saglige anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71, som i henhold til artikel 4, stk. 1, litra b), udtrykkelig finder anvendelse paa "ydelser ved invaliditet", og at det af sagens akter og af dom af 8. juli 1992 (sag C-243/91, Taghavi, Sml. I, s. 4401, praemis 8) fremgaar, at de ydelser, der er fastsat i den paagaeldende nationale ordning, beror paa en selvstaendig rettighed og ikke tilkendes, fordi den paagaeldende er medlem af en arbejdstagers familie.
11 Det foerste spoergsmaal fra den forelaeggende ret gaar i realiteten ud paa at faa oplyst, om artikel 2 og 3 i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at en efterkommer, der forsoerges af en vandrende arbejdstager, i henhold til disse artikler kan goere krav paa en ydelse til handicappede, som efter den nationale lovgivning tilkommer den handicappede som en selvstaendig rettighed og ikke paa grund af status som medlem af en arbejdstagers familie.
12 I henhold til artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 finder denne forordning anvendelse "paa arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende, som er eller har vaeret omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, og som er statsborgere i en af disse stater ... samt paa deres familiemedlemmer og efterladte". Som Domstolen har fastslaaet i dom af 23. november 1976 (sag 40/76, Kermaschek, Sml. s. 1669), har en arbejdstagers familiemedlemmer i henhold til forordning nr. 1408/71 kun afledede rettigheder, dvs. rettigheder, som de har erhvervet som medlemmer af en arbejdstagers familie.
13 Heraf foelger, at en vandrende arbejdstagers efterkommer ikke i henhold til forordning nr. 1408/71 har en ret til en ydelse til handicappede, som den handicappede efter den nationale lovgivning har et selvstaendigt retskrav paa.
14 Det foerste spoergsmaal skal derfor besvares med, at artikel 2 og 3 i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at de ikke kan paaberaabes af en vandrende arbejdstagers efterkommer, der forsoerges af ham, til stoette for et krav paa en ydelse til handicappede, som efter den nationale lovgivning tilkommer den handicappede som en selvstaendig rettighed og ikke paa grund af status som medlem af en arbejdstagers familie.
15 Da de oevrige praejudicielle spoergsmaal kun er stillet, saafremt det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende, findes det ufornoedent at besvare disse.
16 Som Kommissionen og Det Forenede Kongerige har anfoert, og for at give den nationale ret et sagligt korrekt svar, skal de paagaeldende ydelser dog gennemgaas paa baggrund af artikel 7, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet (EFT 1968 II, s. 467).
17 Eftersom forordning nr. 1612/68 indeholder en generel ordning af spoergsmaal i forbindelse med arbejdskraftens frie bevaegelighed, kan den anfoerte bestemmelse omfatte sociale fordele, som samtidig falder ind under det saerlige anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71 (dom af 10.3.1993, sag C-111/91, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 817, praemis 21).
18 Ifoelge dom af 27. marts 1985 (sag 249/83, Hoeckx, Sml. s. 973, praemis 20) omfatter "sociale fordele" de rettigheder, det vaere sig med eller uden tilknytning til en arbejdskontrakt, som tilkommer enhver indenlandsk arbejdstager, i det vaesentlige paa grund af hans objektive status som arbejdstager, eller allerede fordi han har bopael paa det nationale omraade, og hvis udstraekning til ogsaa at gaelde arbejdstagere med statsborgerskab i andre medlemsstater maa antages at kunne fremme disses mobilitet inden for Faellesskabet. Dette er tilfaeldet med ydelserne til handicappede.
19 I henhold til ovennaevnte artikel 7, stk. 2, nyder den vandrende arbejdstager samme sociale og skattemaessige fordele som indenlandske arbejdstagere.
20 En tjenestemand ved Eurocontrol er klart en vandrende arbejdstager. I sin dom af 15. marts 1989 (forenede sager 389/87 og 390/87, Echternach og Moritz, Sml. s. 723, praemis 11) har Domstolen fastslaaet, at en faellesskabsborger, som arbejder i en anden medlemsstat end hjemstaten, ikke mister sin egenskab af arbejdstager i den i traktatens artikel 48, stk. 1, forudsatte betydning, fordi han beklaeder en stilling i en international organisation, selv hvis betingelserne for hans indrejse og hans ophold i beskaeftigelseslandet saerligt er reguleret af en international konvention.
21 I henhold til artikel 7 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1251/70 af 29. juni 1970 om arbejdstagerens ret til at blive boende paa en medlemsstats omraade efter at have haft beskaeftigelse dér (EFT 1970 II, s. 348) gaelder retten til ligebehandling som fastsat i forordning nr. 1612/68 ogsaa for arbejdstagere, der, som Schmid, har haft beskaeftigelse dér.
22 Den, der befinder sig i Schmid' s situation, kan derfor paaberaabe sig bestemmelserne i forordning nr. 1612/68, navnlig forordningens artikel 7, stk. 2.
23 Det fremgaar bl.a. af dom af 8. juni 1987 (sag 316/85, Lebon, Sml. s. 2811, praemis 13), at en arbejdstagers voksne efterkommere, som fortsat forsoerges af ham, kan paaberaabe sig den ved den naevnte artikel 7, stk. 2, sikrede ret til ligestilling, med henblik paa at goere krav paa en social ydelse, som har hjemmel i modtagerlandets lovgivning, da denne ydelse udgoer en social fordel for arbejdstageren.
24 At goere tildelingen af denne sociale fordel afhaengig af en betingelse vedroerende statsborgerskab, saaledes som det er tilfaeldet i den belgiske lovbestemte ordning, er uforeneligt med den anfoerte artikel 7, stk. 2, selv om betingelsen ogsaa gaelder for indenlandske arbejdstageres efterkommere.
25 Det er herved tilstraekkeligt at fastslaa, at betingelsen om statsborgerskab i modtagerlandet lettere kan opfyldes af indenlandske arbejdstageres efterkommere end af de vandrende arbejdstageres efterkommere.
26 Den forelaeggende rets spoergsmaal maa derfor besvares med, at artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 skal fortolkes saaledes, at en statsborger i en medlemsstat, der er tidligere tjenestemand ved en international organisation, kan paaberaabe sig denne bestemmelse for at opnaa en ydelse til voksne handicappede, som er fastsat i lovgivningen i hans bopaelsstat, som ikke er hans hjemstat, til fordel for en efterkommer, som han forsoerger, og at en betingelse vedroerende statsborgerskab for tildeling af denne ydelse er uforenelig med denne bestemmelse.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
27 De udgifter, der er afholdt af Det Forenede Kongerige og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale domstol, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Arbeidshof, Bruxelles, ved dom af 25. november 1991, for ret:
1) Artikel 2 og 3 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, skal fortolkes saaledes, at de ikke kan paaberaabes af en vandrende arbejdstagers efterkommer, der forsoerges af ham, til stoette for et krav paa en ydelse til handicappede, som efter den nationale lovgivning tilkommer den handicappede som en selvstaendig rettighed og ikke paa grund af status som medlem af en arbejdstagers familie.
2) Artikel 7, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 skal fortolkes saaledes, at en statsborger i en medlemsstat, der er tidligere tjenestemand ved en international organisation, kan paaberaabe sig denne bestemmelse for at opnaa en ydelse til voksne handicappede, som er fastsat i lovgivningen i hans bopaelsstat, som ikke er hans hjemstat, til fordel for en efterkommer, som han forsoerger, og at en betingelse vedroerende statsborgerskab for tildeling af denne ydelse er uforenelig med denne bestemmelse.