CELEX: 62003CJ0466
Direktyva 69/335/EEB
Netiesioginiai pritraukto kapitalo mokesčiai
Nacionaliniai teisės aktai, numatantys notaro atlyginimą už uždarųjų akcinių bendrovių akcijų perleidimo patvirtinimą
Sprendimas dėl apmokestinimo
Kvalifikavimas "mokesčiu, panašiu į kapitalo mokestį"
Išankstiniai formalumai
Vertybinių popierių perleidimo mokesčiai
Rinkliavos ir panašūs mokėjimai

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą ir jo papildymas iš esmės yra susiję su 1969 m. liepos 17 d. Tarybos direktyvos 69/335/EEB
dėl netiesioginių pritraukto kapitalo mokesčių (OL L 249, p. 25), iš dalies pakeistos 1985 m. birželio 10 d. Tarybos direktyva 85/303/EEB
(OL L 156, p. 23, toliau – Direktyva 69/335), 10 ir 12 straipsnių išaiškinimu.
Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant bendrovės
Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft mbH
(toliau – bendrovė
Reiss
) ir Badeno‑Viurtembergo federalinės žemės ginčą dėl notaro atlyginimo mokėjimo už bendrovei
Reiss
kitos uždarosios akcinės bendrovės akcijų perleidimo patvirtinimą, nes šis perleidimas buvo atliktas kaip įnašas didinant
bendrovės
Reiss
akcinį kapitalą.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Kaip matyti iš pirmos ir antros konstatuojamųjų dalių, Direktyva 69/335 siekiama skatinti laisvą kapitalo judėjimą – pagrindinę
laisvę, laikomą būtina vidaus rinkai sukurti. Šiuo pagrindu ja siekiama pašalinti mokestines kliūtis kapitalo pritraukimo
srityje, apimančioje, be kita ko, kapitalo įnašus į bendrovę, t. y. narių arba akcininkų įnašus į kapitalo bendroves.
Todėl Direktyvos 69/335 1–9 straipsniai numato kapitalo įnašų į bendrovę apmokestinimą suderintu mokesčiu (toliau – kapitalo
mokestis).
Direktyvos 69/335 4 straipsnis nustato sandorių, kuriuos atsižvelgdamos į kiekvieną atvejį valstybės narės gali arba privalo
apmokestinti tokiu kapitalo mokesčiu, sąrašą.
Taigi šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies c punktas nurodo, kad valstybės narės kapitalo mokesčiu apmokestina „kapitalo
bendrovės (akcinio) kapitalo padidinimą bet kokios rūšies turto įnašais“.
Be to, Direktyvos 69/335 10 straipsnis, skaitomas atsižvelgiant į direktyvos paskutinę konstatuojamąją dalį, numato mokesčių,
kurių požymiai yra tokie pat kaip ir kapitalo mokesčio (toliau – į kapitalo mokestį panašūs mokesčiai), panaikinimą.
Pagal šios direktyvos 10 straipsnio c punktą, be kapitalo mokesčio, valstybės narės netaiko jokio kito mokesčio bendrovėms,
firmoms, asociacijoms ar pelno siekiantiems juridiniams asmenims atliekant registraciją arba kitus formalumus, būtinus prieš
pradedant verslą, kuriuos dėl savo teisinės formos gali privalėti atlikti bendrovė, firma, asociacija arba pelno siekiantis
juridinis asmuo.
Vis dėlto pagal Direktyvos 69/335 12 straipsnio 1 dalies a ir e punktus:
„1. Nepaisant 10 ir 11 straipsnių, valstybės narės gali taikyti:
a)       fiksuoto arba nefiksuoto dydžio vertybinių popierių perleidimo mokesčius;
<...>
e)       rinkliavas ir panašius mokėjimus;
<...>“.
Dėl vertybinių popierių perleidimo mokesčių, 1964 m. gruodžio 14 d. Komisijos direktyvos pasiūlyme (KOM(64)526 (galutinis)),
kuriuo remiantis buvo priimta Direktyva 69/335, nurodyti šie motyvai:
„Mokesčius (netiesioginius, taikomus kapitalo judėjimui) galima skirstyti , pirma, į taikomus pritrauktam kapitalui ir, antra,
į taikomus vertybinių popierių sandoriams. Šis direktyvos projektas reglamentuoja netiesioginius mokesčius, taikomus pritrauktam
kapitalui, kuriuos sudaro bendrovės kapitalo iš nuosavų lėšų formavimo mokestis, nacionalinių vertybinių popierių žyminis
mokestis, užsienio kilmės vertybinių popierių išleidimo į rinką žyminis mokestis bei kitokie tokio pat pobūdžio netiesioginiai
mokesčiai. Vertybinių popierių sandoriams taikomiems netiesioginiams mokesčiams, pavyzdžiui, biržos operacijų mokesčiams,
bus skirtas kitos direktyvos projektas. Šis pasiūlymas jiems netaikomas.“

Nacionalinės teisės aktai
1982 m. balandžio 20 d. Įstatymo dėl uždarųjų akcinių bendrovių (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung)
(RGBl. 1892 I p. 477, toliau –
GmbH–Gesetz
) redakcijos, galiojusios įvykstant faktinėms pagrindinės bylos aplinkybėms, 15 straipsnio 3 dalis numato, kad „perleidžiant
narių dalis būtina notaro patvirtinta sutartis“.
Atlyginimo, kurį gali imti notarai, suma yra nustatyta 1957 m. liepos 26 d. Federalinio įstatymo dėl mokesčių už ypatingos
teisenos aktus (Kostenordnung) (BGBl. 1957 I, p. 960, toliau – Kostenordnung) redakcijoje, taikomoje pagrindinėje byloje.

Kostenordnung
32 straipsnio 1 dalis numato, kad bazinis atlyginimas už sandorius, kurių vertė iki 1 000 EUR yra 10 EUR. Šis bazinis atlyginimas
didinamas:
–        sandorių, kurių vertė yra iki 5 000 EUR, atveju – 8 EUR už kiekvieną papildomą 1 000 EUR,
–        sandorių, kurių vertė yra iki 50 000 EUR, atveju – 6 EUR už kiekvienus papildomus 3 000 EUR,
–        sandorių, kurių vertė yra iki 5 000 000 EUR, atveju – 15 EUR už kiekvienus papildomus 10 000 EUR,
–        sandorių, kurių vertė yra iki 25 000 000 EUR, atveju – 16 EUR už kiekvienus papildomus 25 000 EUR,
–        sandorių, kurių vertė yra iki 50 000 000 EUR, atveju – 11 EUR už kiekvienus papildomus 50 000 EUR,
–        sandorių, kurių vertė viršija 50 000 000 EUR, atveju – 7 EUR už kiekvienus papildomus 250 000 EUR.
Pagal
Kostenordnung
36 straipsnio 2 dalį, „už sutarčių patvirtinimą imamas dvigubas bazinis atlyginimas“.
Badeno-Viurtembergo federalinėje žemėje santykiai tarp notarų valstybės tarnautojų ir
Staatskasse
(iždo) yra nustatyti 1993 m. sausio 15 d. Federalinės žemės įstatyme dėl teisingumo sistemos finansavimo (Landesjustizkostengesetz)
(GBl. p. 110, toliau – Landesjustizkostengesetz).
Iš pradžių šis įstatymas numatė, kad notarai valstybės tarnautojai, veikiantys
Oberlandesgericht Karlsruhe
jurisdikcijoje, nėra tiesioginiai atlyginimo už notaro akto parengimą kreditoriai ir šis mokestis tiesiogiai mokamas federalinei
žemei. Notarai valstybės tarnautojai gaudavo tarnautojo atlyginimą su kintamu priedu, atitinkančiu jų uždirbto atlyginimo
dalį. Pavyzdžiui, kalbant apie atlyginimą už
GmbH–Gezetz
15 straipsnio 3 dalyje nurodytų sutarčių patvirtinimą, jie turėjo teisę į 50 % šio atlyginimo sumos.
Ši sistema 2005 m. liepos 28 d. Įstatymu (GBl. Nr. 12 2005 m. rugpjūčio 5 d., p. 580) buvo pakeista atgaline data nuo 2002 m.
birželio 1 dienos.
Pagal
Landesjustizkostengesetz
, su pakeitimais, 10 straipsnį:
„1) Notaro atlyginimas ir su notarų veikla susijusios rinkliavos yra mokami iždui.
2) Notarai, pagal Federalinio įstatymo dėl ypatingos teisenos (Landesgesetz über die freiwillige Gerichtsbarkeit) 3 straipsnio
1 dalį, yra notaro atlyginimo ir su notarų veikla susijusių rinkliavų, o pagal
Kostenordnung
154a straipsnį – ir galimų palūkanų kreditoriai. <…>
3) Notarai, be Federalinės žemės įstatyme dėl valstybės tarnautojų atlyginimo (Landesbesoldungsgesetz) nustatyto atlyginimo,
gauna šio straipsnio 2 dalies pirmame sakinyje nurodytus notaro atlyginimą, rinkliavas ir palūkanas.“

Landesjustizkostengesetz
, su pakeitimais, 11 straipsnio 1 dalis nustato, kad iždas iš esmės gauna tik 15 % notarų federalinės žemės tarnautojų surinkto
atlyginimo už aktų, kurie privalo būti patvirtinti pagal imperatyvias įmonių teisės nuostatas, patvirtinimą.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2002 m. liepos 30 d bendrovė
Reiss
nusprendė įnašu natūra padidinti savo akcinį kapitalą iki 100 000 EUR. Todėl A. Reiss, vienintelis šios bendrovės narys,
2002 m. liepos 30 d. notaro patvirtintu aktu (parengtu
Oberlandesgericht Karlsruhe
jurisdikcijoje veikiančio notaro valstybės tarnautojo) bendrovei
Reiss
perleido jam priklausančią kitos uždarosios akcinės bendrovės, bendrovės
Arku Maschinenbau GmbH
(toliau – bendrovė
Arku
), vienintelę dalį.
2002 m. lapkričio 4 d. bendrovės
Reiss
akcinio kapitalo padidinimas buvo įrašytas į
Amtsgericht Baden‑Baden
įmonių registrą. Be kitų mokėjimų, už mokesčių surinkimą atsakingas valstybės tarnautojas iš bendrovės
Reiss
pareikalavo sumokėti 11 424 EUR notaro atlyginimą už bendrovės
Arku
vienintelės dalies perleidimo patvirtinimą. Minėta suma buvo apskaičiuota remiantis sandorio verte, kuri buvo 3 763 443,90 EUR.
Bendrovė
Reiss
pareiškė ieškinį, kuriuo ji ginčija šio apmokestinimo pagrįstumą Bendrijos teisės atžvilgiu.
Kadangi
Amtsgericht Baden‑Baden
atmetė šį ieškinį, bendrovė
Reiss
dėl pastarojo sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikė apeliacinį skundą.
Šiomis aplinkybėmis
Landgericht Baden‑Baden
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Direktyvos (69/335) 10 straipsnio c punktas taip pat apima atlyginimą už notaro akto dėl uždarosios akcinės bendrovės
dalių perleidimo parengimą?“
Šioje byloje Teisingumo Teismas pirmiausia nusprendė priimti nutartį pagal savo Procedūros reglamento 104 straipsnio 3 dalį.
Vis dėlto dėl Badeno‑Viurtembergo federalinės žemės pateiktų prieštaravimų, pagal kuriuos tam tikri atsakymo į prejudicinį
klausimą aspektai aiškiai negali išplaukti iš esamos teismo praktikos, Teisingumo Teismas iš naujo išnagrinėjo klausimą ir
nusprendė dėl šio prejudicinio klausimo pateikti savo sprendimą.
2005 m. spalio 10 d. Sprendimu
Landgericht Baden‑Baden
Teisingumo Teismui pateikė papildomą klausimą, atkreipdamas dėmesį į 2005 m. liepos 28 d. Įstatymu padarytus pakeitimus.
Ar valstybei atsisakius savo notaro atlyginimo už teisinį aktą dalies ir leidus šį mokestį rinkti pačiam notarui valstybės
tarnautojui, išskaičiuojant tik fiksuotą 15 % dydžio kompensaciją, kai notaras priklauso administracinei sistemai ir iš valstybės
gauna atlyginimą už viešųjų paslaugų teikimą, notaro atlyginimas nebėra mokestis Direktyvos 69/335 prasme?
2007 m. kovo 16 d. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateiktu atskiru dokumentu bendrovė
Reiss
paprašė Teisingumo Teismo atnaujinti žodinę proceso dalį pagal Procedūros reglamento 61 straipsnį, siekiant nustatyti tyrimo
priemones pagal Procedūros reglamento 45 ir kt. straipsnius, kad būtų pateikti generalinės advokatės V. Trstenjak išvados
50 punkte nurodytų faktinių aplinkybių įrodymai.

Dėl prašymų atnaujinti žodinę proceso dalį ir nustatyti tyrimo priemones
Bendrovė
Reiss
prašo atnaujinti žodinę proceso dalį tam, kad būtų patikrinti generalinės advokatės V. Trstenjak išvadoje pateikti teiginiai
apie notarų valstybės tarnautojų ekonominę riziką ir atsakomybę.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Procedūros reglamento 61 straipsnį Teisingumo Teismas gali savo iniciatyva, generalinio
advokato siūlymu ar šalių prašymu atnaujinti žodinę proceso dalį, kai jis mano, kad jam trūksta informacijos ar kad bylą reikia
spręsti remiantis argumentu, dėl kurio šalys neišsakė nuomonės (žr. 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo
Wouters ir kt.
, C‑309/99, Rink. p. I‑1577, 42 punktą ir 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Swedish Match
, C‑210/03, Rink. 2004 p. I‑11893, 25 punktą).
Vis dėlto šioje byloje Teisingumo Teismas, išklausęs generalinę advokatę, mano, jog jis turi visą būtiną informaciją, kad
atsakytų į pateiktus klausimus. Todėl reikia atmesti prašymą atnaujinti žodinę proceso dalį.
Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti ir prašymą nustatyti tyrimo priemones.

Dėl prejudicinių klausimų
Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
ar Direktyva 69/335 draudžia taikyti notaro atlyginimą už dalių perleidimo bendrovėje patvirtinimą, kai šis perleidimas buvo
atliktas kaip įnašas didinant kapitalo bendrovės akcinį kapitalą ir kai galioja tokia sistema, kurioje notarai yra valstybės
tarnautojai, o notaro atlyginimas, bent jau jo dalis, yra pervedama valstybei viešojo administravimo išlaidoms padengti.
Dėl priimtinumo
Tvirtindama, kad į pirmąjį klausimą turėtų būti atsakyta neigiamai, t. y. kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas notaro atlyginimas
nepatenka į Direktyvos 69/335, o būtent į jos 10 straipsnio c punkto taikymo sritį, Badeno‑Viurtembergo federalinės žemės
vyriausybė nurodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui iš tikrųjų nereikia atsakymo į papildomą
klausimą, todėl jis yra nepriimtinas.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą galima atmesti, tik
jei yra akivaizdu, kad prašymas išaiškinti Bendrijos teisę niekaip nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar objektu, kai
problema yra hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės ar teisinės aplinkybės, būtinos tinkamai atsakyti į
jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo
IATA ir ELFAA
, C‑344/04, Rink. p. I‑403, 24 punktą ir jame minėtą teismo praktiką).
Tačiau taip nėra pagrindinėje byloje. Iš tikrųjų nėra akivaizdu, kad notaro atlyginimas nepatenka į Direktyvos 69/335 taikymo
sritį ir kad papildomas klausimas turėtų būti laikomas nesusijusiu su pagrindinio ginčo objektu.
Be to, klausimas, ar minėtas notaro atlyginimas patenka į Direktyvos 69/335 taikymo sritį, yra ne priimtinumo, o esmės klausimas
ir turi būti nagrinėjamas nagrinėjant bylą iš esmės.
Todėl reikia atsakyti į papildomą klausimą.
Dėl esmės
Pirmiausia reikia išnagrinėti, ar notaro atlyginimas, pavyzdžiui, nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, yra „mokestis“ Direktyvos 69/335
prasme, ar šį notaro atlyginimą draudžia Direktyvos 69/335 10 straipsnis ir prireikus, galiausiai, ar jam taikoma viena iš
12 straipsnyje numatytų nuostatų.

Dėl „mokesčio“ Direktyvos 69/335 prasme kvalifikavimo
Iš teismo praktikos matyti, kad, atsižvelgiant į Direktyvos 69/335 tikslus, sąvoka „mokestis“ šios direktyvos prasme iš esmės
turi būti aiškinama plačiai (žr. šiuo klausimu 2002 m. kovo 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑426/98, Rink. p. I‑2793, 25 punktą ir 2005 m. kovo 10 d. Sprendimo
Optiver ir kt.
, C‑22/03, Rink. p. I‑1839, 30 ir 31 punktus).
Pagal Teisingumo Teismo praktiką, notaro atlyginimas turi būti laikomas „mokesčiu“ Direktyvos 69/335 prasme, kai jį už sandorius,
kuriems taikoma minėta direktyva, renka notarai, kurie yra valstybės tarnautojai, ir kai bent dalis šio mokesčio tenka valstybei
viešojo administravimo išlaidoms padengti (žr. šiuo klausimu 2002 m. kovo 21 d. Nutarties
Gründerzentrum
, C‑264/00, Rink. p. I‑3333, 27 punktą; 2005 m. birželio 30 d. Sprendimo
Längst
, C‑165/03, Rink. p. I‑5637, 37 punktą ir 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
Organon Portuguesa
, C‑193/04, Rink. 2006 p. I‑7271, 17 punktą).
Dėl notaro atlyginimo, nagrinėjamo pagrindinėje byloje, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad anksčiau
galiojusioje
Oberlandesgericht Karlsruhe
jurisdikcijos, kuriai priklauso
Amtsgericht Baden‑Baden
, sistemoje, kai notarai buvo valstybės tarnautojai ir kai už notarinės formos akto parengimą mokamo atlyginimo dalis buvo
pervedama valstybei finansuoti jos funkcijų vykdymą, minėtos sąlygos buvo įvykdytos (žr. šiuo klausimu minėtos nutarties
Gründerzentrum
28 punktą).
Tačiau neatrodo, kad dėl 2005 m. liepos 28 d. Įstatymu padarytų šios sistemos pakeitimų šioje byloje galima būtų prieiti kitokią
išvadą.
Iš tikrųjų pirmiausia notarai išliko valstybės tarnautojais. Antra, jie ir toliau dalį notaro atlyginimo privalo pervesti
valstybei. Be to, šis įstatymas aiškiai nurodo, kad notaro atlyginimas ir su notaro veikla susiję mokesčiai yra renkami į
iždą.
Šio teiginio negali paneigti aplinkybė, kad notarai valstybės tarnautojai, veikiantys
Oberlandesgericht Karlsruhe
jurisdikcijoje, priėmus 2005 m. liepos 28 d. Įstatymą patys tapo nagrinėjamo notaro atlyginimo kreditoriais ir kad dalis,
kurią jie turi pervesti valstybei, yra sąlygiškai maža, t. y. 15 % šio mokesčio sumos.
Bylose, kuriose buvo priimti 1999 m. rugsėjo 29 d. Sprendimas
Modelo
, vadinamas „
Modelo I
“ (C‑56/98, Rink. p. I‑6427, 19 ir 23 punktai) ir 2000 m. rugsėjo 21 d. Sprendimas
Modelo
, vadinamas „
Modelo II
“ (C‑19/99, Rink. p. I‑7213, 19 ir 23 punktai) bei minėti sprendimai
Längst
ir
Organon Portuguesa
(žr. atitinkamai 41–43 punktus bei 11 ir 17 punktus), nagrinėjamas notaro atlyginimas taip pat buvo renkamas iš pradžių notarų
valstybės tarnautojų, o vėliau jo dalis buvo pervedama valstybei.
Tačiau šiose minėtose bylose ir byloje, kurioje buvo priimta minėta nutartis
Gründerzentrum
, nagrinėjamas notaro atlyginimas buvo kvalifikuojamas kaip „mokestis“ Direktyvos 69/335 prasme, neatsižvelgiant į valstybei
pervedamos dalies sumą. Iš tikrųjų, nors iš minėtame sprendime
Längst
išdėstytų faktinių aplinkybių matyti, kad valstybė gaudavo apie 66 % notaro atlyginimo, šios aplinkybės Teisingumo Teismas
nelaikė svarbia aplinkybe atliekant minėtą kvalifikavimą. Be to, nė viename iš kitų minėtų sprendimų tiksliai nenurodoma valstybei
pervestos dalies suma. Todėl klausimas dėl konkrečios sumos, kurią valstybei turi pervesti notaras valstybės tarnautojas,
a priori
neturi įtakos notaro atlyginimą kvalifikuojant kaip „mokestį“ (direktyvos prasme).
Iš to matyti, kad, remiantis minėta Teisingumo Teismo praktika, notaro atlyginimas, pavyzdžiui, nagrinėjamasis pagrindinėje
byloje, yra „mokestis“ Direktyvos 69/335 prasme.

Dėl draudimo apmokestinti mokesčiu, panašiu į kapitalo mokestį (Direktyvos 69/335 10 straipsnio c punktas)
Pirmiausia reikia priminti, kad Direktyvos 69/335 10 straipsnis, skaitomas atsižvelgiant į jos paskutinę konstatuojamąją dalį,
draudžia mokesčius, turinčius tokius pačius požymius kaip ir kapitalo mokestis (žr. 1993 m. balandžio 20 d. Sprendimo
Ponente Carni ir Cispadana Costruzioni
, C‑71/91 ir C‑178/91, Rink. p. I‑1915, 29 punktą ir 1996 m. birželio 11 d. Sprendimo
Denkavit Internationaal ir kt.
, C‑2/94, Rink. p. I‑2827, 23 punktą).
Direktyvos 69/335 10 straipsnio c punkte konkrečiai yra draudžiamas mokestis, taikomas atliekant registraciją arba kitus prieš
pradedant verslą būtinus atlikti formalumus, kurie gali būti privalomi bendrovei dėl jos teisinės formos.
Šis draudimas papildo 10 straipsnio a ir b punktuose numatytus draudimus, kuriuose daroma nuoroda į direktyvos 4 straipsnyje
numatytus atvejus, ir jis pateisinamas tuo, kad, nors nagrinėjamais mokesčiais neapmokestinami kapitalo įnašai, jie vis tiek
renkami už esminius formalumus, susijusius su bendrovės, t. y. kapitalo pritraukimo įrankio, teisine forma ir šių mokesčių
išsaugojimas gali taip pat pažeisti minėta direktyva siekiamus tikslus (žr. šiuo klausimu 2006 m. birželio 15 d. Sprendimo
Badischer Winzerkeller
, C‑264/04, Rink. p. I‑5275, 19 punktą ir jame minėtą teismų praktiką).
Iš to Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad Direktyvos 69/335 10 straipsnio c punktas iš esmės turi būti aiškinamas plačiai,
kaip apimantis ne tik formalias procedūras, būtinas prieš kapitalo bendrovei pradedant verslą, tačiau ir formalumus, kurie
yra tokios bendrovės veiklos vykdymo ir tęstinumo sąlyga (žr. šiuo klausimu 1997 m. gruodžio 2 d. Sprendimo
Fantask ir kt.
, C‑188/95, Rink. p. I‑6783, 22 punktą; 1998 m. kovo 5 d. Sprendimo
Solred
, C‑347/96, Rink. p. I‑937, 22 punktą ir minėto sprendimo
Badischer Winzerkeller
25 punktą).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas ne kartą konstatavo, kad kai kapitalo bendrovė atlieka sandorį, pavyzdžiui, padidina akcinį
kapitalą, pakeičia įstatus arba susijungusi įgyja nekilnojamąjį turtą, ir toks sandoris pagal nacionalinę teisę būtinai turi
būti formaliai teisiškai įtvirtintas, šis formalumas yra juridinio asmens veiklos vykdymo ir tęstinumo sąlyga (žr. šiuo klausimu
minėto sprendimo
Badischer Winzerkeller
26 ir 27 punktus ir juose minėtą teismų praktiką).
Taip Teisingumo Teismas pripažino neteisėtais Direktyvos 69/335 10 straipsnio c punkto prasme, pavyzdžiui, mokesčius už naujos
bendrovės įregistravimą (minėto sprendimo
Ponente Carni ir Cispadana Costruzioni
30 ir 31 punktai ir minėto sprendimo
Fantask ir kt.
22 punktas), naujos bendrovės steigimo patvirtinimą (minėtos nutarties
Gründerzentrum
30 punktas), akcinio kapitalo padidinimo užregistravimą (minėto sprendimo
Fantask ir kt.
22 punktas; 2000 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo
IGI
, C‑134/99, Rink. p. I‑7717, 25 punktas ir 2001 m. birželio 21 d. Sprendimo
SONAE
, C‑206/99, Rink. p. I‑4679, 31 punktas), akcinio kapitalo padidinimo patvirtinimą (minėto sprendimo
Modelo I
26 punktas) ir trūkstamo akcinio kapitalo perdavimo patvirtinimą (minėto sprendimo
Solred
23 punktas).
Pagrindinėje byloje nagrinėjamas notaro atlyginimas, kaip nurodo generalinis advokatas L. A. Geelhoed savo išvados 20–23 punktuose,
buvo nustatytas už bendrovės (
Arku
) dalių perleidimo, kuris buvo įnašas natūra didinant kapitalo bendrovės (bendrovės
Reiss
) akcinį kapitalą, patvirtinimą. Nagrinėjamu patvirtinimu tvirtinamas sandoris, nuo kurio priklauso kapitalo bendrovės akcinio
kapitalo padidinimas. Tokie akcijų perleidimo sandoriai pagal Vokietijos teisę būtinai turi būti patvirtinti, o šis patvirtinimas
turi būti laikomas formalumu, lemiančiu nagrinėjamos kapitalo bendrovės (bendrovės
Reiss
) veiklos vykdymą ir tęstinumą. Taigi nagrinėjamas patvirtinimas yra išankstinis formalumas, kuris yra privalomas  kapitalo
bendrovei dėl jos teisinės formos.
Iš to reikia daryti išvadą, kad Direktyvos 69/335 10 straipsnio c punktas apima notaro atlyginimą, pavyzdžiui, tokį, koks
nagrinėjamas pagrindinėje byloje, todėl šio mokesčio taikymas iš esmės yra draudžiamas.
Vis dėlto dar reikia patikrinti, ar toks notaro atlyginimas nepatenka į vienos iš Direktyvos 69/335 12 straipsnyje numatytų
nuostatų taikymo sritį.

Dėl nuostatos, leidžiančios taikyti vertybinių popierių perleidimo mokesčius (Direktyvos 69/335 12 straipsnio 1 dalies a punktas)
Direktyvos 69/335 12 straipsnio 1 dalies a punktas numato, kad valstybės narės gali taikyti vertybinių popierių perleidimo
mokesčius.
Tačiau kadangi Direktyvos 69/335 12 straipsnio 1 dalies a punktas riboja šios direktyvos 10 ir 11 straipsniuose numatytus
draudimus, ši nuostata turi būti aiškinama siaurai (žr. šiuo klausimu 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Belgiją
, C‑415/02, Rink. p. I‑7215, 37 ir 48 punktus) ir negali būti suprantama kaip apimanti kitus nei „vertybinių popierių perleidimo
mokesčius“ tiesiogine šios sąvokos prasme.
Iš to matyti, kad kadangi pagrindinėje byloje nagrinėjamas notaro atlyginimas nėra vertybinių popierių perleidimo mokestis,
o notaro atlyginimui taikomas Direktyvos 69/335 10 straipsnio c punktas, jis nepatenka į Direktyvos 69/335 12 straipsnio 1 dalies
a punkto taikymo sritį.

Dėl nuostatos, leidžiančios taikyti rinkliavas ir panašius mokėjimus (Direktyvos 69/335 12 straipsnio 1 dalies e punktas)
Direktyvos 69/335 12 straipsnio 1 dalies e punktas numato, kad valstybės narės gali taikyti rinkliavas ir panašius mokėjimus.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad „rinkliavos ir panašūs mokėjimai“ yra honoraras už suteiktą paslaugą (žr. šiuo klausimu
2002 m. kovo 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑426/98, Rink. p. I‑2793, 36 punktą).
Todėl, kaip nurodė generalinis advokatas L. A. Geelhoed savo išvados 32 punkte, „rinkliavomis ir panašiais mokėjimais“ Direktyvos 69/335
12 straipsnio 1 dalies e punkto prasme gali būti laikomas tik honoraras, kurio dydis apskaičiuojamas remiantis suteiktos paslaugos
sąnaudomis. Tačiau honoraras, kurio dydis visiškai nesusijęs su šios konkrečios paslaugos sąnaudomis arba kurio dydis yra
apskaičiuojamas atsižvelgiant ne į paslaugos, už kurią jis mokamas, sąnaudas, o į visas administracijos veikimo ir investicijų
sąnaudas, turi būti laikomas mokesčiu, draudžiamu pagal šios direktyvos 10 ir 11 straipsnius (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo
Ponente Carni ir Cispadana Costruzioni
41 ir 42 punktus bei minėtos nutarties
Gründerzentrum
31 punktą).
Taigi rinkliava, kurios dydis apskaičiuojamas remiantis ekonominio sandorio verte ir kuri tiesiogiai ir proporciškai neribotai
padidina šią vertę, dėl savo pobūdžio negali būti laikoma „rinkliava ir panašiais mokėjimais“ Direktyvos 69/335 12 straipsnio
1 dalies e prasme. Net jei tam tikrais atvejais gali egzistuoti ryšys tarp administracijos suteiktos paslaugos sudėtingumo
ir ekonominio sandorio vertės, tokios rinkliavos dydis paprastai nebus pagrįstas administracijos realiai patirtomis išlaidomis
(žr. šiuo klausimu minėto sprendimo
Modelo I
30 punktą ir minėto sprendimo
IGI
31 punktą).
Pagrindinėje byloje nagrinėjamo notaro atlyginimo suma tiesiogiai didėja proporcingai didėjant perleidžiamų akcijų vertei,
taigi proporcingai pagrindiniam ekonominiam sandoriui. Be to, kadangi nenustatytos šio notaro atlyginimo ribos, jo bendra
suma gali būti labai didelė, o Vokietijos vyriausybė net nebandė įrodyti, kad ši suma atitinka suteiktos paslaugos sąnaudas.
Tokiomis aplinkybėmis minėtas notaro atlyginimas nėra rinkliava ir panašūs mokėjimai Direktyvos 69/335 12 straipsnio 1 dalis
e punkto prasme.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip, kad Direktyvos 69/335 10 straipsnio c dalis
draudžia taikyti notaro atlyginimą už bendrovės akcijų perleidimo patvirtinimą, kai šis perleidimas buvo atliktas kaip įnašas
didinant kapitalo bendrovės akcinį kapitalą ir kai galioja tokia sistema, kurioje notarai yra valstybės tarnautojai, o notaro
atlyginimas, bent jau jo dalis, yra pervedama valstybei viešojo administravimo išlaidoms padengti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1969 m. liepos 17 d. Tarybos direktyvos 69/335/EEB dėl netiesioginių pritraukto kapitalo mokesčių, iš dalies pakeistos 1985 m.
birželio 10 d. Tarybos direktyva 85/303/EEB, 10 straipsnio c dalis draudžia taikyti notaro atlyginimą už bendrovės akcijų
perleidimo patvirtinimą, kai šis perleidimas buvo atliktas kaip įnašas didinant kapitalo bendrovės akcinį kapitalą ir kai
galioja tokia sistema, kurioje notarai yra valstybės tarnautojai, o notaro atlyginimas, bent jau jo dalis, yra pervedama valstybei
viešojo administravimo išlaidoms padengti.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.