CELEX: 62005CJ0243
Apelācija
Augļu un dārzeņu pārstrādes produktu tirgu kopīgā organizācija
Ražošanas atbalsts produktiem, kas pārstrādāti no tomātiem
Atbalsta apmēra aprēķināšanas metode
Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība
Konkrēti zaudējumi

Savā apelācijas sūdzībā tās iesniedzējas lūdz Tiesu daļēji atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 17. marta
spriedumu lietā T‑285/03
Agraz
u.c./Komisija (Krājums, II‑1063. lpp., turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru šī tiesa noraidīja to prasību
atlīdzināt zaudējumus – ko, kā apgalvots, ir izraisījusi Komisijas 2000. gada 12. jūlija Regulā (EK) Nr. 1519/2000, ar ko
2000./2001. tirdzniecības gadam nosaka minimālo cenu un atbalsta apmēru produktiem, kas pārstrādāti no tomātiem (OV L 174,
29. lpp.), paredzētā ražošanas atbalsta apmēra aprēķināšanas metodes izmantošana, – tāpēc ka apgalvotie zaudējumi nebija konkrēti
un līdz ar to netika izpildīti nosacījumi, lai iestātos Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība.

Atbilstošās tiesību normas

Regula Nr. 2201/96
Padomes 1996. gada 28. oktobra Regulas (EK) Nr. 2201/96 par augļu un dārzeņu pārstrādes produktu tirgus kopīgo organizāciju
(OV L 297, 29. lpp., turpmāk tekstā – “pamatregula”) 2. pants paredz:
“1. Ražošanas atbalsta sistēma attiecas uz I pielikumā minētajiem produktiem, kas iegūti no Kopienā novāktajiem augļiem un
dārzeņiem.
2. Ražošanas atbalstu piešķir pārstrādātājiem, kuri ir samaksājuši ražotājiem par izejmateriāliem cenu, kura nav mazāka par
minimālo cenu saskaņā ar līgumiem starp ražotāju organizācijām no vienas puses, kas atzītas vai kam piešķirta pagaidu atļauja
saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 2200/96, un pārstrādātājiem – no otras puses.
[..]”
Pamatregulas 4. pantā precizēts:
“1. Ražošanas atbalsts nedrīkst pārsniegt starpību starp minimālo cenu, ko ražotājam maksā Kopienā, un izejmateriāla cenu
galvenajās ražotājās un eksportētājās trešās valstīs.
2. Atbalsta apmēru nosaka tā, ka tas ļauj pārdot Kopienas produktu, iekļaujoties 1. punktā noteiktajos ierobežojumos. Nosakot
atbalsta apmēru, neskarot 5. panta piemērošanu, īpaši jāņem vērā:
a)      starpība starp izejmateriāla cenu Kopienā un galvenajās konkurējošajās trešās valstīs;
b)      atbalsta apmērs, kas noteikts vai aprēķināts iepriekšējam tirdzniecības gadam pirms 10. punktā noteiktā samazinājuma, ja tas
ir piemērojams; un
c)      produktiem, kam Kopienas produkcija aizņem nozīmīgu tirgus daļu, ārējās tirdzniecības apjoma un šajā tirdzniecībā esošo cenu
tendences, ja pēdējais kritērijs noved pie atbalsta apmēra samazināšanas.
3. Ražošanas atbalstu nosaka pēc pārstrādes produkta tīrā svara. Koeficientus, kas izsaka attiecību starp izlietotās izejvielas
svaru un pārstrādātā produkta tīro svaru, nosaka standartizēti. Tos regulāri precizē, pamatojoties uz pieredzi.
[..]
5. Izejvielu cenu galvenajās konkurējošajās trešās valstīs nosaka, galvenokārt pamatojoties uz faktiskajām cenām, ko piemēro
pārstrādei paredzētiem salīdzināmas kvalitātes svaigiem produktiem brīdī, kad tos izved no saimniecības, vērtējot pēc gala
produktu daudzuma, ko šīs trešās valstis eksportē.
6. Produktiem, kam Kopienas produkcija veido vismaz 50 % no produkta daudzuma, kas veido Kopienas patēriņa tirgu, cenu, kā
arī importa un eksporta daudzuma tendences novērtē, salīdzinot datus par kalendāro gadu pirms tirdzniecības gada sākuma ar
datiem par iepriekšējo kalendāro gadu.
7. Ja produkti ir pārstrādāti no tomātiem, ražošanas atbalstu aprēķina:
a)      tomātu koncentrātam, kas atbilst KN kodam 2002 90;
[..]
9. Komisija pirms katra tirdzniecības gada sākuma nosaka ražošanas atbalsta apjomu [..]. Trešajā punktā minētos koeficientus,
kvalitātes prasību minimumu un citus detalizētus noteikumus šā panta piemērošanai pieņem saskaņā ar to pašu procedūru.
10. Attiecībā uz produktiem, kas pārstrādāti no tomātiem, kopējie izdevumi katram tirdzniecības gadam nedrīkst pārsniegt apmēru,
kas varētu tikt sasniegts, ja Francijai un Portugālei būtu noteiktas šādas kvotas koncentrātiem 1997./98. tirdzniecības gadam:
–        Francija: 224 323 tonnas,
–        Portugāle: 670 451 tonna.
Šim mērķim par tomātu koncentrātiem un to atvasinājumiem saskaņā ar 9. punktu noteikto atbalstu samazina par 5,37 %. Pēc tirdzniecības
gada var izmaksāt papildsummu, ja Francijas un Portugāles kvotu palielinājums nav pilnīgi izmantots.”

Regula Nr. 1519/2000
Regulas Nr. 1519/2000 2. panta 1. punkts paredz – “[pamatregulas] 4. pantā minētais ražošanas atbalsts 2000./2001. tirdzniecības
gadam ir noteikts II pielikumā”. Ražošanas atbalstam bija noteikts šāds apmērs: EUR 17,178 par 100 kg tīrsvara tomātu koncentrāta,
kura sastāvā ir vismaz 28 % – bet ne vairāk kā 30 % – sausā ekstrakta.

Prāvas rašanās fakti
Prāvas rašanās fakti ir izklāstīti pārsūdzētajā spriedumā:
“5      2000. gada 4. februārī Komisija nosūtīja Ķīnas iestādēm vēstuli, kurā tā lūdza iespējami ātri, aizpildot vēstulei pievienoto
veidlapu, paziņot tai informāciju, kas bija vajadzīga, lai noteiktu atbalsta [apmēru] 2000./2001. tirdzniecības gadam augļu
un dārzeņu pārstrādes produktu nozarē. Atbilde uz šo vēstuli netika saņemta.
6      Pēc Regulas Nr. 1519/2000 pieņemšanas Spānijas, Francijas, Grieķijas, Itālijas un Portugāles no tomātiem pārstrādātu produktu
ražotāju pārstāvētas delegācijas un apvienības Komisijai iesniedza savus iebildumus un apstrīdēja to, ka, nosakot piešķiramā
atbalsta apmēru, netika ņemta vērā Ķīnas tomātu cena.
7      Eiropas Tomātu konservu ražošanas organizācija (turpmāk tekstā – “ETKRO”) un Portugāles Tomātu ražotāju apvienība (
Associaão Portuguesa dos Industriais de Tomate
) Komisijai nosūtīja vairākus lūgumus labot piešķirtā atbalsta apmēru. Vienam no šiem lūgumiem bija pievienota līguma kopija,
kurā bija norādīta produkta cena, kas tika maksāta kādam Ķīnas ražotājam.
8      2001. gada 5. marta vēstulē Portugāles lauksaimniecības ministram, atbildot uz viņa lūgumu pārskatīt atbalsta apmēra aprēķinu,
Komisija norādīja, ka atbalsta apmērs tomātu pārstrādei 2000./2001. tirdzniecības gadā bija noteikts, stingri ievērojot pamatregulas
3. un 4. pantu. Komisija arī apstiprināja, ka 2000. gada 13. decembrī tā bija saņēmusi vēstuli no ETKRO, ar ko tai tika darīta
zināma līgumā ar Ķīnu noteiktā cena, bet piebilda, ka tā savu lēmumu nevarēja mainīt, ņemot vērā cenu, kas noteikta vienā
līgumā, ko nebija apstiprinājušas attiecīgās valsts iestādes.
9      2001. gada septembrī Spānijas diplomātiskais dienests Pekinā no Ķīnas iestādēm ieguva apliecinājumu tam, kāda 1999. un 2000. tirdzniecības
gadā bija tomātu vidējā cena, kas maksāta Sjindzjanas provinces audzētājiem, kas saražoja aptuveni 88 % no Ķīnas kopējās pārstrādei
paredzēto tomātu produkcijas. Šo dokumentu Komisijas atbildīgajam loceklim Fišleram [
Fischler
] 2001. gada 9. novembrī nodeva Portugāles lauksaimniecības ministrs, bet 2001. gada 7. decembrī – ETKRO.
10      2002. gada 31. janvārī Komisija sniedza atbildi šai organizācijai, vēlreiz uzsverot, ka atbalsta apmēra noteikšana atbilda
pamatregulas 3. un 4. pantam. Turklāt, pamatojot ar to, ka Kopienas tomātu industrijai netika kaitēts, un tā kā šī industrija,
pēc Komisijas domām, uzstādīja jaunu pārstrādes rekordu, Komisija uzskatīja, ka Regula Nr. 1519/2000 nebija jāpārskata.
11      Pēc sapulces, kas tika sasaukta 2002. gada 6. novembrī, un vairākām Komisijai adresētām prasītāju vēstulēm Komisija 2003. gada
7. janvāra vēstulē paziņoja, ka tai nebija nekāda iemesla pārskatīt Regulu Nr. 1519/2000.”

Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
2003. gada 18. augustā Pirmās instances tiesas kancelejā iesniedzot prasības pieteikumu, prasītājas ir cēlušas prasību piespriest
Komisijai atlīdzināt tām pēc Regulas Nr. 1519/2000 pieņemšanas nodarītos zaudējumus.
Norādījusi, ka Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība iestājas, ja ir izpildīta virkne nosacījumu, kas attiecas uz Kopienas iestādei
pārmestās rīcības prettiesiskumu, zaudējumu īstumu un cēloņsakarību starp prettiesisku rīcību un apgalvotajiem zaudējumiem,
Pirmās instances tiesa atzina, ka Komisija ir rīkojusies prettiesiski.
Pārsūdzētā sprieduma 54. punktā ir atzīts, ka “Komisijas bezdarbība pēc 2000. gada 4. februāra vēstules nosūtīšanas judikatūras
izpratnē [bija] pietiekami būtisks pienācīgas rūpības un labas pārvaldības principu pārkāpums”.
Tā paša sprieduma 61. punktā ir atzīts – “sakarā ar to, ka Regulā Nr. 1519/2000 vispār netiek ņemta vērā izejvielu cena vienā
no galvenajām ražotājām un eksportētājām valstīm, proti, Ķīnā, šī regula neievēro imperatīvos noteikumus, kas paredzēti pamatregulas
4. panta 1. un 2. punktā, [un ka] šādas pretlikumīgas rīcības rezultātā, kas ir pietiekami būtisks tādas normas pārkāpums,
kurš piešķir tiesības personām, var iestāties Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība šādas rīcības kaitīgo seku dēļ”.
Jautājumā par apgalvotajiem zaudējumiem Pirmās instances tiesa atzina:
“70      Jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru (Tiesas 1982. gada 27. janvāra spriedumi: lietā 51/81
De Franceschi
/Padome un Komisija,
Recueil
, 117. lpp., 9. punkts, un apvienotajās lietās 256/80, 257/80, 265/80, 267/80, 5/81
Birra Wührer
u.c./Padome un Komisija,
Recueil
, 85. lpp., 9. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 18. maija spriedums lietā T‑478/93
Wafer Zoo
/Komisija,
Recueil
, II‑1479. lpp., 49. punkts) zaudējumiem, par kuriem tiek pieprasīta atlīdzība, ir jābūt īstiem un konkrētiem.
71      Pierādījumu iesniegšana Kopienu tiesai, lai pierādītu šādu zaudējumu faktu un apmēru, ir prasītāja pienākums (Tiesas 1976. gada
21. maija spriedums lietā 26/74
Roquette Frères
/Komisija,
Recueil
, 677. lpp., 22.–24. punkts; Pirmās instances tiesas 1996. gada 9. janvāra spriedums lietā T‑575/93
Koelman
/Komisija,
Recueil
, II‑1. lpp., 97. punkts, un 1998. gada 28. aprīļa spriedums lietā T‑184/95
Dorsch Consult
/Padome un Komisija,
Recueil
, II‑667. lpp., 60. punkts).
72      Prasītājas savus zaudējumus novērtē kā precīzu starpību starp Regulā Nr. 1519/2000 noteikto atbalsta apmēru un to, kas būtu
apstiprināts, ja Komisija būtu ņēmusi vērā Ķīnas cenas.
73      Vispirms jāuzsver, ka Ķīnas cena, uz kuru pamatojās prasītājas, bija tā, ko tās bija uzzinājušas ar Spānijas diplomātiskā
dienesta Pekinā starpniecību. Tā bija tomātu vidējā cena, kas tika maksāta ražotājiem Sjindzjanas provincē, kura, kā apgalvo
prasītājas, pārstāv aptuveni 88 % no pārstrādei paredzēto tomātu ražošanas Ķīnā. Komisija apstrīd to, ka šie skaitļi atspoguļo
vidējo cenu. Komisija turklāt nevarēja novērtēt, vai tie atbilda pamatregulas noteikumiem. Tomēr, izvērtējot sarežģītu ekonomisku
situāciju, Komisijas rīcības brīvība attiecas arī uz pamatfaktu noskaidrošanu (šajā sakarā skat. Tiesas 1980. gada 29. oktobra
spriedumu lietā 138/79
Roquette
/Padome,
Recueil
, 3333. lpp., 25. punkts).
74      Tā kā pamatregula Komisijai piešķir zināmu rīcības brīvību, nosakot atbalsta apmēru, to, cik lielā mērā Ķīnas tomātu ražotājiem
maksātās cenas vērā ņemšana ietekmētu atbalsta apmēru, nav iespējams precīzi noteikt. [Pamatregulas] 4. panta 1. punktā nav
paredzēts, ka ražošanas atbalstam ir jābūt vienādam ar starpību starp minimālo cenu, kas tiek maksāta ražotājam Kopienā, un
izejvielu cenu galvenajās ražotājās trešās valstīs. Tajā tikai noteikta maksimālā robeža.
75      Šajā sakarā jānorāda – tas, ka Komisija iepriekš bija spējusi atbalsta apmēru noteikt tādā līmenī, ka tas precīzi atbilda
starpībai starp minimālo cenu, kas tiek maksāta ražotājam Kopienā, un izejvielu cenu galvenajās ražotājās un eksportētājās
trešās valstīs, nekādā ziņā neliek Komisijai saglabāt šo atbalsta līmeni. Tas – ka Komisija neņemtu vērā situācijas attīstību
starptautiskajā tirgū un tādā veidā, iespējams, kavētu Kopienas produkcijas pārdošanu – būtu pat pretrunā ar pamatregulas
tekstu un mērķi.
76      Tādējādi prasītājām nav tiesību uz tādu maksimālo atbalstu, kas būtu vienlīdzīgs ar starpību starp minimālo cenu, kas tiek
maksāta ražotājam Kopienā, un izejvielu cenu galvenajās ražotājās un eksportētājās trešās valstīs, ņemot vērā Ķīnas cenu.
77      Līdz ar to zaudējumiem, ko aprēķinājušas prasītājas un kas sīki izklāstīti prasības pieteikuma A.27 pielikuma tabulā, nav
konkrētu zaudējumu rakstura.”
Uzskatot, ka visi nosacījumi, kas izpildāmi, lai iestātos Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība, netika izpildīti, Pirmās instances
tiesa prasību noraidīja.

Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:
–        daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu, jo Pirmās instances tiesa tajā ir atzinusi, ka zaudējumi nav bijuši konkrēti, un noraidījusi
prasību;
un, lemjot no jauna,
–        pamatprasījums – atzīt, ka nosacījumi, lai iestātos Komisijas ārpuslīgumiskā atbildība, šajā gadījumā ir izpildīti, piespriest
Komisijai izmaksāt visām apelācijas sūdzības iesniedzējām ražošanas atbalsta atlikumu, pēc Tiesas noteiktās likmes pieskaitot
procentus, kas aprēķināmi, sākot ar 2000. gada 12. jūliju vai, pakārtoti, sākot ar 2000. gada 13. jūliju, vai, alternatīvi,
sākot ar 2000. gada 16. jūliju, līdz faktiskās samaksas dienai, un piespriest Komisijai atlīdzināt visus, tostarp apelācijas
sūdzības iesniedzēju, tiesāšanās izdevumus abās instancēs;
–        pakārtots prasījums – nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai, lai tā lemj par apelācijas sūdzības iesniedzējām izmaksājamās
zaudējumu atlīdzības apmēru, pirms tam tās vēlreiz uzklausot, un piespriest Komisijai atlīdzināt apelācijas tiesvedības un
pirmās instances tiesvedības Pirmās instances tiesā tiesāšanās izdevumus, tostarp arī apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesāšanās
izdevumus.
Komisija lūdz Tiesu:
–        noraidīt apelācijas sūdzību kā daļēji nepieņemamu un katrā ziņā kā nepamatotu;
–        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2005. gada 19. oktobra rīkojumu sabiedrības
Carmine Tagliamonte & C. Srl
,
Cbcotti Srl
,
Cirio del Monte Italia SpA
,
Fratelli Longobardi Srl
,
G3 Srl
,
La Regina del Pomodoro Srl
,
La Regina di San Marzano di Antonio
,
Felice e Luigi Romano Snc
,
Lodato Gennaro & C. SpA
,
Pelati Sud di De Stefano Catello Sas
,
Prodakta SA
,
Rispoli Luigi & C. Srl
,
Saviano Pasquale Srl, Sevath SA
,
Silaro Conserve Srl
un
Transformaciones Agrícolas de Badajoz
,
SA
, kas atteicās no apelācijas, tika izsvītrotas no lietas C‑243/05 P un tika nolemts, ka ar šo sabiedrību iesniegto apelācijas
sūdzību saistītie tiesāšanās izdevumi jāsedz tām pašām.

Par apelāciju

Lietas dalībnieku argumenti
Pamatojot savu apelācijas sūdzību, tās iesniedzējas izvirza četrus apelācijas pamatus: 1) tiesību kļūda, kvalificējot zaudējumus,
2) sacīkstes principa un tiesību tikt uzklausītam pārkāpums, 3) apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumu sagrozīšana, 4) tas,
ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā savas neierobežotās pilnvaras un pienākumu izspriest lietu, kā arī to, ka nav bijis
nodrošināts tiesiskums.
Pirmais apelācijas pamats sadalīts divās daļās. Pirmā daļa ir pamatota ar Kopienu judikatūras un valsts tiesību sistēmās atzīto
ārpuslīgumiskās atbildības jomas principu neievērošanu, jo Pirmās instances tiesa ir nepareizi interpretējusi “konkrētu zaudējumu”
jēdzienu un sajaukusi zaudējumu rakstura noteikšanu ar to apmēra precīzu aprēķināšanu. Otrā daļa ir pamatota ar to, ka Pirmās
instances tiesa, runājot par apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesību uz zaudējumu atlīdzību atzīšanu, no saviem atzinumiem
par Komisijas rīcības prettiesiskumu nav izdarījusi pareizos secinājumus.
Pirmā apelācijas pamata pirmās daļas ietvaros apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda – tas, ka, nosakot ražošanas atbalsta
apmēru, Komisijai ir rīcības brīvība, neļauj uzskatīt, ka apgalvotie zaudējumi nav konkrēti. Ja zaudējumi ir paredzami ar
pietiekamu noteiktību un novērtējami, par tiem var prasīt atlīdzību, lai gan tie vēl nav aprēķināti. Šajā gadījumā apgalvotie
zaudējumi turklāt tika precīzi noteikti un aprēķināti. Iespējamā nenoteiktība attiecas vienīgi uz šo zaudējumu apmēra noteikšanu.
Tā kā Pirmās instances tiesas rīcībā nebija šī apmēra aprēķināšanai nepieciešamo elementu, tai, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju
domām, bija jānosaka pierādījumu savākšanas un procesa organizatoriskie pasākumi vai jāpasludina starpspriedums.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo – kaut arī bez faktiska tiesību vai likumīgu interešu aizskāruma, protams, nevar
būt runa par īstiem un konkrētiem zaudējumiem, šādi zaudējumi pastāv, ja – kā tas ir arī šajā gadījumā – apgalvotie zaudējumi
izriet no tā, ka sakarā ar iestādei pārmesto nepareizo rīcību tiek traucēta to tiesību īstenošana, kuru esamība ir noteikta.
Tās norāda, ka ar Pirmās instances tiesas vērtējumu tiek pārkāpti valstu tiesību sistēmās atzīti principi, kas attiecas uz
konkrētu zaudējumu jēdzienu.
Runājot par Komisijas atbildes rakstā izvirzītajiem argumentiem, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav pierādījušas apgalvoto
zaudējumu īstumu, nepierādot, ka Regulā Nr. 1519/2000 noteiktais atbalsta apmērs nav ļāvis sasniegt ražošanas atbalsta piešķiršanas
mērķi, proti, Kopienas produktu noietu, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka tie ir jauni un tāpēc nepieņemami argumenti.
Katrā ziņā šo mērķi vien nevar ņemt vērā, lai tādējādi nepamatoti nenoliegtu jebkādu zaudējumu esamību no brīža, kad ir īstenots
pilnīgs Kopienas produktu noiets, kaut arī pārstrādātājiem piešķirtā atbalsta apmērs, kas jāpiešķir, ņemot vērā Komisijas
noteiktās minimālās cenas un galveno trešo valstu cenas starpību, bija mazāks par apmēru, kas, kā zināms, izriet no attiecīgo
tiesību normu piemērošanas.
Komisija apstrīd, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta tiesību kļūda.
Komisija apgalvo, ka, ievērojot tās rīcības brīvību šajā jomā, apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotos zaudējumus nevar
kvalificēt kā konkrētus. Turklāt tajā laikā neviens elements nav ļāvis uzskatīt, ka tā atsakās izmantot savu rīcības brīvību.
Proti, Komisija nekad nav solījusi – kas varētu radīt pārstrādātāju tiesisko paļāvību –, ka tā, nosakot atbalsta apmēru 2000./2001. tirdzniecības
gadam, ņems vērā Ķīnas cenas.
Komisija turklāt norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju iebildums, ka Pirmās instances tiesa nav ne aprēķinājusi to zaudējumu
apmēru, ne šajā sakarā veikusi pierādījumu savākšanas pasākumus, ir balstīts uz jaunu pamatu, kas attiecas uz īstu zaudējumu
esamību un kas tādēļ ir atzīstams par nepieņemamu.
Lai pierādītu apgalvoto zaudējumu īstumu, apelācijas sūdzības iesniedzējām, pēc Komisijas domām, katrā ziņā bija jāpierāda,
ka nav ticis ievērots atbalsta mērķis – ļaut pārdot Kopienas produktus. Taču apelācijas sūdzības iesniedzējas nekad nav pierādījušas,
pat ne apgalvojušas Pirmās instances tiesā, ka Komisijas noteiktais atbalsta apmērs nav ļāvis šo mērķi sasniegt.

Tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība EKL 288. panta otrās daļas izpratnē ir pakļauta visu nosacījumu
– attiecībā uz Kopienu iestādei pārmestās rīcības prettiesiskumu, zaudējumu īstumu un cēloņsakarību starp iestādes rīcību
un apgalvotajiem zaudējumiem – izpildei (skat.
inter alia
iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Birra Wührer
u.c./Padome un Komisija, 9. punkts, un 2005. gada 30. jūnija spriedumu lietā C‑295/03 P
Alessandrini
u.c./Komisija, Krājums, I‑5673. lpp., 61. punkts).
Saskaņā ar otro nosacījumu [par zaudējumu īstumu] zaudējumiem, par kuriem ir prasīta atlīdzība, ir jābūt īstiem un konkrētiem
(šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietās
De Franceschi
/Padome un Komisija, 9. punkts, un
Birra Wührer
u.c./Padome un Komisija, 9. punkts), kas ir jāpierāda prasītājam (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Roquette Frères
/Komisija, 24. punkts, un 1997. gada 16. septembra spriedumu lietā C‑362/95 P
Blackspur DIY
u.c./Padome un Komisija,
Recueil
, I‑4775. lpp., 31. punkts).
Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa atzina, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotie zaudējumi nav konkrēti.
Pirmkārt, tā uzskatīja, ka Komisijai pamatregulā piešķirtā rīcības brīvība noteikt ražošanas atbalsta apmēru traucē ar pārliecību
noteikt, kā ar Ķīnas tomātu ražotājiem samaksātās cenas ņemšanu vērā tiek ietekmēts šī atbalsta apmērs. Otrkārt, tā atzīmēja,
ka Komisija apstrīd to, ka tie dati par Ķīnas cenām, uz kuriem, aprēķinot savus zaudējumus, pamatojās apelācijas sūdzības
iesniedzējas, atspoguļo [situāciju].
Šajā sakarā ir jānorāda – tas, ka Kopienu iestādei konkrētajā jomā ir plaša rīcības brīvība, nevar
per se
automātiski noliegt to apgalvoto zaudējumu konkrēto raksturu, kurus radījusi šīs iestādes prettiesiska rīcība.
Pretējs uzskats padarītu par bezjēdzīgu prasību par zaudējumu atlīdzību tādās jomās kā kopīga tirgu organizācija, kurās Kopienu
iestādēm, īstenojot savas noteikumu un lēmumu pieņemšanas pilnvaras, ir plaša rīcības brīvība, it īpaši ņemot vērā šīm jomām
raksturīgās ekonomiskās problēmas un izvēles iespējas.
Turklāt attiecīgo iestāžu rīcības brīvības atzīšana vairākās lietās nav liegusi Tiesai atzīt atlīdzināmu zaudējumu esamību
(skat.
inter alia
1975. gada 14. maija spriedumu lietā 74/74
CNTA
/Komisija,
Recueil
, 533. lpp., un 1979. gada 4. oktobra spriedumu lietā 238/78
Ireks‑Arkady
/Padome un Komisija,
Recueil
, 2955. lpp.).
Tādējādi, ņemot vērā šai lietai raksturīgos īpašos apstākļus, jāpārbauda (šajā sakarā skat. 2000. gada 15. jūnija spriedumu
lietā C‑237/98 P
Dorsch Consult
/Padome un Komisija,
Recueil
, I‑4549. lpp., 25. punkts), vai Pirmās instances tiesa bija tiesīga atzīt, ka Komisijas rīcības brīvība, saskaņā ar pamatregulu
nosakot ražošanas atbalsta apmēru, var nepieļaut to, ka tiek atzīts apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvoto zaudējumu konkrētais
raksturs.
Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka šīs rīcības brīvības esamība – tāpat kā Komisijas iebildes par to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju
sniegtie dati par Ķīnas cenām atspoguļo [situāciju], var, bez šaubām, traucēt Pirmās instances tiesu ar pārliecību noteikt
Komisijas prettiesiskas rīcības, neņemot vērā Ķīnas cenas, precīzu ietekmi uz attiecīgā atbalsta apmēru.
Turklāt, ņemot vērā šo rīcības brīvību, nav neapstrīdami, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām bija tiesības tieši uz tādu
apmēru, kādā tās bija novērtējušas savus zaudējumus Pirmās instances tiesā, proti, kā minēts pārsūdzētā sprieduma 72. punktā
– “kā precīzu starpību starp Regulā Nr. 1519/2000 noteikto atbalsta apmēru un to, kas būtu apstiprināts, ja Komisija būtu
ņēmusi vērā Ķīnas cenas”.
Tomēr šādi apsvērumi vienīgi Pirmās instances tiesai dod tiesības konstatēt nenoteiktību attiecībā uz precīzu apgalvoto zaudējumu
apmēru, bet ne atzīt pašas šo zaudējumu esamības konkrētā rakstura trūkumu.
Kā pārsūdzētā sprieduma 50. punktā atzīmēja Pirmās instances tiesa, attiecīgā atbalsta noteikšanas brīdī Ķīna neapšaubāmi
tika uzskatīta par vienu no galvenajām trešām valstīm, kuras produkcija konkurē ar Kopienas produkciju.
Turklāt tam, ka Komisija, rīkojoties prettiesiski, nav ņēmusi vērā Ķīnas cenas, ir šāds rezultāts: galveno ražotāju un eksportētāju
trešo valstu tomātu aptuvenā cena ir ievērojami augstāka par cenu, kāda būtu bijusi, ja Ķīnas cenas būtu ņemtas vērā. Pirmās
instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 67. punktā pati ir pieņēmusi zināšanai Komisijas apgalvojumu – tas, ja šīs cenas būtu
ņemtas vērā, radītu “ievērojamu” galveno ražotājvalstu un eksportētājvalstu izejmateriālu aptuvenās cenas samazināšanos.
Pirmās instances tiesā apelācijas sūdzības iesniedzējas centās pierādīt, ka, ņemot vērā šos elementus, ja Komisija nebūtu
rīkojusies prettiesiski, neizbēgami būtu noteikts lielāks ražošanas atbalsta apmērs, nekā tas paredzēts Regulā Nr. 1519/2000.
Kā to savu secinājumu 32. punktā atzīmējis ģenerāladvokāts, lai varētu noliegt apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotās
atbalsta palielināšanas konkrēto raksturu, Komisijai šādos apstākļos bija pienākums pierādīt, ka, saglabājot atbalstu tieši
tādā apmērā, kāds noteikts Regulā Nr. 1519/2000, tā ir rīkojusies atbilstoši pareizai pamatregulas 4. panta 2. punkta piemērošanai.
Taču šāda analīze acīmredzami nav notikusi, jo, kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 67. punkta, Komisija norādīja vienīgi
uz savu rīcības brīvību šajā jomā.
Līdz ar to, atzīstot, ka, pamatojoties uz šī sprieduma 29. punktā minētajiem elementiem, apgalvotajiem zaudējumiem nav konkrēta
rakstura, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
Turklāt, pat uzskatot, ka saskaņā ar Komisijas apgalvojumiem tiesas sēdē [Eiropas Kopienu Tiesā] tāds faktors, kāds ir minēts
pamatregulas 4. panta 2. punkta c) apakšpunktā un attiecas uz tirdzniecības tendencēm starptautiskajos tirgos, var dot pamatu
atšķirīgai vērtēšanai, veicot aprēķinu, kurā tiek ņemtas vērā Ķīnas cenas, ir jāatzīst, ka, ievērojot šī sprieduma 37.–40. punktu,
apelācijas sūdzības iesniedzēju stāvoklis noteikti būtu labāks, ja Komisija, nosakot ražošanas atbalsta apmēru, nebūtu rīkojusies
prettiesiski, neņemot vērā Ķīnas cenas. Tādējādi tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotie zaudējumi pastāv, ir neapstrīdams
fakts, kas nepavisam nav hipotētisks vai tikai iespējams. Neņemot vērā pastāvošo nenoteiktību attiecībā uz to precīzu aprēķināšanu,
šie zaudējumi ir arī ekonomiski novērtējami.
Iepriekš veikto analīzi nevar apgāzt ar Komisijas argumentu, ka attiecīgajā tirdzniecības gadā nebija grūtību pārdot Kopienas
produkciju.
Par šī argumenta pieņemamību nav jālemj, bet ir jāatzīmē, ka ražošanas atbalsta sistēma, kas pārstrādātāju labā ieviesta ar
pamatregulu, lai kompensētu Kopienas ražotājiem izmaksājamās minimālās cenas un trešās valstīs maksājamās vidējās cenas starpību,
un ko šī regula un Komisijas 1997. gada 19. marta Regula (EK) Nr. 504/97, ar ko nosaka piemērošanas noteikumus Regulai Nr. 2201/96
par ražošanas atbalstu produktiem, kas pārstrādāti no augļiem un dārzeņiem (OV L 78, 14. lpp.), papildina ar sistēmu, kas
balstīta uz to, ka pirms stādīšanas perioda starp pārstrādātājiem un ražotājiem tiek noslēgti priekšlīgumi, kā arī uz ražošanas
kvotu noteikšanu, lai nodrošinātu atbilstību starp saražoto un pārstrādāto daudzumu un tātad – izvairītos no realizācijas
grūtībām, ko varētu izraisīt ievērojama ražošanas palielināšanās (skat. pamatregulas preambulas piekto apsvērumu un Regulas
Nr. 504/97 septīto apsvērumu).
Kā savu secinājumu 39. punktā atzīmējis ģenerāladvokāts, pārstrādātāji ir tādējādi mudināti, noslēdzot priekšlīgumus, apņemties
realizēt Kopienas produkciju, kas ir ierobežota atkarībā no pārstrādes industrijas reālajām vajadzībām, pretī saņemot atbalstu,
kura mērķis, ievērojot pamatregulas 4. panta 2. punktā noteiktos imperatīvos kritērijus, ir pilnībā vai daļēji kompensēt komercrisku,
kas saistīts ar tomātu pirkšanu Kopienā par lielāku cenu nekā tā, ko praktizē trešo valstu ražotāji.
Šajos apstākļos tas, ka šī plānotās pārvaldības sistēma attiecīgajā tirdzniecības gadā ir ļāvusi nodrošināt Kopienas produkcijas
noietu, neļauj izslēgt iespēju, ka pastāv komerciāli zaudējumi, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas cietušas pēc atbalsta
noteikšanas šim tirdzniecības gadam nepietiekamā apmērā, jo Komisija, pārkāpjot pamatregulas 4. panta 2. punktu, šajā gadījumā
nav ņēmusi vērā Ķīnas cenas.
Ņemot vērā iepriekšējos apsvērumus, pirmais apelācijas pamats ir atzīstams par pamatotu un tā otrās daļas izskatīšana nav
nepieciešama.
Pārējie apelācijas pamati nav jāizskata, un Tiesai līdz ar to ir jāatceļ pārsūdzētais spriedums, tāpēc ka ar to tika noraidīta
apelācijas sūdzības iesniedzēju prasība, jo apgalvotie zaudējumi neesot konkrēti, un tādējādi – tāpēc ka tajā apelācijas sūdzības
iesniedzējām tika piespriests segt piecas sestdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un Komisijai – segt savus tiesāšanās izdevumus
un atlīdzināt sestdaļu no apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesāšanās izdevumiem.

Par lietas nodošanu atpakaļ Pirmās instances tiesai
Saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. panta pirmo daļu, ja Tiesa atceļ Pirmās instances tiesas lēmumu, tā var pati pieņemt galīgo
spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma pieņemšanai Pirmās instances
tiesā.
Tā kā šajā gadījumā precīza apelācijas sūdzības iesniedzēju ciesto zaudējumu apmēra noteikšana nozīmē, ka jāveic sarežģīti
faktu vērtējumi, lieta ir jānodod atpakaļ Pirmās instances tiesai, lai tā lemj par šo zaudējumu atlīdzības apmēru.
Tā kā lieta tiek nodota atpakaļ Pirmās instances tiesai, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem, kas ir saistīti ar šo apelācijas
tiesvedību, pieņemšana ir jāatliek.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 17. marta spriedumu lietā T‑285/03
Agraz
u.c./Komisija, tāpēc ka ar to tika noraidīta apelācijas sūdzības iesniedzēju prasība, jo apgalvotie zaudējumi neesot konkrēti,
un tādējādi – tāpēc ka tajā apelācijas sūdzības iesniedzējām tika piespriests segt piecas sestdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem
un Komisijai – segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt sestdaļu no apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesāšanās izdevumiem;
2)
nodot lietu atpakaļ Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesai;
3)
atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.