CELEX: 62002CJ0280
Fördragsbrott
Direktiv 91/271/EEG
Rening av avloppsvatten från tätbebyggelse
Artikel 5.1 och 5.2 samt bilaga 2
Underlåtenhet att ange känsliga områden
Begreppet eutrofiering
Underlåtenhet att genomföra en mer långtgående rening av utsläpp i känsliga områden

Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen skall fastställa att Republiken Frankrike har underlåtit att
uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 5.1 och 5.2 i rådets direktiv 91/271/EEG av den 21 maj 1991 om rening av avloppsvatten
från tätbebyggelse (EGT L 135, s. 40; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 93) och enligt bilaga 2 till detta direktiv
genom att underlåta
–
att ange vattenområdena Seine-Normandie, Loire-Bretagne, Artois-Picardie och Rhône-Medelhavet-Korsika som områden känsliga
för eutrofiering, och
–
att genomföra en mer långtgående rening av avloppsvatten från tätbebyggelse som härrör från tätorter med mer än 10 000 personekvivalenter
(pe) vid utsläpp i känsliga områden eller områden som borde ha angetts som känsliga.
Tillämpliga bestämmelser
Enligt artikel 1 i direktiv 91/271 innehåller direktivet regler om hopsamling, rening och utsläpp av avloppsvatten från tätbebyggelse
samt rening och utsläpp av avloppsvatten från vissa industrisektorer och har till syfte att skydda miljön från skadlig inverkan
till följd av de nämnda utsläppen av avloppsvatten.
Artikel 2 i direktiv 91/271 har följande lydelse:
”I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
1. ’Avloppsvatten från tätbebyggelse’: spillvatten från hushåll eller en blandning av hushållsspillvatten och industrispillvatten
eller dagvatten.
2. ’Hushållsspillvatten’: spillvatten från bostäder och serviceinrättningar, vilket till övervägande del härrör från människans
metabolism och hushållsaktiviteter.
3. ’Industrispillvatten’: allt spillvatten som släpps ut från områden som används för kommersiell eller industriell verksamhet
och som inte är hushållsspillvatten eller dagvatten.
4. ’Tätort’: ett område där befolkningen eller de ekonomiska aktiviteterna är så koncentrerade att spillvatten från tätbebyggelse
kan insamlas och ledas till ett avloppsreningsverk eller ett slutligt utsläppsställe.
5. ’Ledningsnät’: ett system av ledningar för hopsamling och transport av avloppsvatten från tätbebyggelse.
6. ’1 pe (personekvivalent)’: den mängd nedbrytbart organiskt material som har en biokemisk syreförbrukning på 60 g löst syre
per dygn under fem dygn (BOD5).
…
8. ’Sekundär rening’: rening av avloppsvatten från tätbebyggelse genom en process som vanligen innebär biologisk rening med
sekundärsedimentering eller någon annan process som uppfyller de krav som anges i tabell 1 i bilaga 1.
…
11. ’Eutrofiering’: en ökning av halten av näringsämnen i vatten, särskilt kväve eller fosforföreningar, som leder till ökad
tillväxt av alger och högre former av växtlighet, så att balansen mellan organismerna i vattnet störs[*] och vattenkvaliteten
påverkas negativt. [*I enlighet med övriga språkversioner och kommissionens rapport KOM/2001/685 slutlig om genomförande av
direktiv 91/271 används nedan ’oönskad störning av balansen’. Övers. anm.]
…”
Av artikel 3.1 andra stycket i direktiv 91/271 framgår att ”[i] fråga om utsläpp av avloppsvatten från tätbebyggelse till
sådana recipienter som enligt definitionen i artikel 5 betraktas som känsliga områden, skall medlemsstaterna säkerställa att
ledningsnät byggs ut för tätorter med över 10 000 pe senast den 31 december 1998”.
I artikel 4.1 i direktiv 91/271 föreskrivs att ”[m]edlemsstaterna skall säkerställa att avloppsvatten från tätbebyggelse som
leds in i ledningsnät före utsläpp undergår sekundär rening eller motsvarande rening”.
Artikel 5.1, 5.2, 5.3 och 5.5 i direktiv 91/271 innehåller följande bestämmelser:
”1.

För genomförandet av åtgärderna enligt punkt 2 skall medlemsstaterna senast den 31 december 1993 ange känsliga områden enligt
kriterierna i bilaga 2.
2.

Medlemsstaterna skall säkerställa att avloppsvatten från tätbebyggelse som tas om hand genom ledningsnät, senast den 31 december
1998 skall undergå mer långtgående rening före utsläpp i känsliga områden än vad som följer av artikel 4 om avloppsvattnet
härrör från tätorter med mer än 10 000 pe.
3.

I fråga om sådana utsläpp från reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse som avses i punkt 2 skall tillämpliga krav
i bilaga 1 B vara uppfyllda. ...
…
5.

Punkt[erna] 2–4 skall tillämpas i fråga om sådana utsläpp från reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse som befinner
sig i samma avrinningsområden som de känsliga områdena och som bidrar till föroreningen av dessa.
…”
I bilaga 2 till direktiv 91/271 som har rubriken ”Kriterier för att identifiera känsliga och mindre känsliga områden” föreskrivs
följande under punkt A, ”Känsliga områden”:
”En vattenmassa måste betecknas som känslig om den tillhör någon av följande grupper:
a)
Naturliga sötvattensjöar, andra sötvattensamlingar, flodmynningar och kustvatten som konstateras vara eutrofierade eller som
kan bli eutrofierade inom en nära framtid om inte förebyggande åtgärder vidtas.
Följande förhållanden bör beaktas vid bedömningen av vilket näringsämne som bör reduceras genom ytterligare rening:
i)
Sjöar och vattendrag som mynnar ut i sjöar, reservoarer eller slutna bukter vilka konstateras ha liten vattenomsättning, varför
ackumulering kan inträffa. I sådana områden bör avlägsnande av fosfor ingå, såvida det inte kan visas att detta inte kommer
att påverka eutrofieringsnivån. Om utsläpp sker från större tätorter kan också avlägsnande av kväve komma i fråga.
ii)
Flodmynningar, bukter och andra kustvatten som konstateras ha liten vattenomsättning eller som tillförs stora mängder näringsämnen.
Utsläpp från smärre tätorter är vanligen av mindre betydelse i sådana områden, men för större tätorter bör avlägsnande av
fosfor eller kväve ingå, om det inte kan visas att avlägsnandet inte kommer att påverka eutrofieringsnivån.
…”
I bilaga 1 till direktiv 91/271 föreskrivs i avsnitt B punkt 3 att ”[o]m utsläpp från reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse
sker till sådana områden som är känsliga för eutrofiering enligt definitionen i bilaga 2, avsnitt A punkt a, skall dessutom
de krav som anges i tabell 2 vara uppfyllda”. Denna tabell innehåller bland annat uppgifter om högsta tillåtna koncentration
och/eller minsta procentuella reduktion av totalt fosfor och totalt kväve i dessa utsläpp.
Det administrativa förfarandet
Efter en långvarig skriftväxling med de franska myndigheterna beträffande införlivandet av direktiv 91/271 med fransk rätt
sände kommissionen den 22 oktober 1999 en formell underrättelse till den franska regeringen, då kommissionen ansåg att direktivet
inte hade införlivats fullständigt. I underrättelsen kritiserades den franska regeringen bland annat för att inte fullständigt
ha angett de känsliga områdena till följd av att man inte angett samtliga eutrofierade vattenmassor i vattenområdena Seine-Normandie,
Artois‑Picardie, Loire-Bretagne och Rhône-Medelhavet-Korsika, och för att ha underlåtit att genomföra en mer långtgående rening
av avloppsvatten från tätbebyggelse som släppts ut i områden som angetts som känsliga eller områden som borde ha angetts som
känsliga.
Kommissionen fann att de förklaringar som lämnades av de franska myndigheterna var otillfredsställande och sände därför den
10 april 2001 ett motiverat yttrande till Republiken Frankrike.
Eftersom kommissionen inte fann svaret från de franska myndigheterna övertygande beslutade den att väcka förevarande talan.
Talan
Den första anmärkningen: ofullständigt angivande av känsliga områden
Begreppet eutrofiering
Eftersom kommissionen och den franska regeringen inte är ense om innebörden av definitionen i artikel 2.11 i direktiv 91/271
är det lämpligt att inledningsvis ge en närmare beskrivning av eutrofieringsbegreppet i direktivets mening.
Såsom framgår av artikel 1 andra stycket i direktiv 91/271 har direktivet till syfte att skydda miljön från skadlig inverkan
till följd av utsläpp av avloppsvatten från tätbebyggelse.
Direktivet har antagits med stöd av artikel 130s i EG-fördraget (nu artikel 175 EG i ändrad lydelse), vilken syftar till att
de mål som anges i artikel 130r i EG‑fördraget (nu artikel 174 EG i ändrad lydelse) skall uppnås. Enligt den sistnämnda artikeln
skall gemenskapens miljöpolitik bidra till att bevara, skydda och förbättra miljön och att skydda människors hälsa.
En sådan politik syftar således till att förhindra, mildra eller eliminera de negativa effekter som människans verksamhet
har på faunan, floran, marken, vattnet, luften, klimatet, landskapet och platser av särskilt intresse samt på människors hälsa
och livskvalitet. Politiken har bland annat genomförts, inom respektive område, genom rådets direktiv 75/442/EEG av den 15
juli 1975 om avfall (EGT L 194, s. 39; svensk specialutgåva, område 15, volym 1, s. 238), i dess lydelse enligt rådets direktiv
91/156/EEG av den 18 mars 1991 (EGT L 78, s. 32; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 66), rådets direktiv 85/337/EEG
av den 27 juni 1985 om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt (EGT L 175, s. 40; svensk specialutgåva,
område 15, volym 6, s. 226), i dess lydelse enligt rådets direktiv 97/11/EG av den 3 mars 1997 (EGT L 73, s. 5), och rådets
direktiv 91/676/EEG av den 12 december 1991 om skydd mot att vatten förorenas av nitrater från jordbruket (EGT L 375, s. 1;
svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 192).
Syftet med direktiv 91/271 sträcker sig således längre än till skyddet av akvatiska ekosystem och omfattar skydd av människan,
faunan, floran, marken, vattnet, luften och landskapet mot samtliga märkbara negativa effekter av en ökad tillväxt av alger
och högre former av växtlighet till följd av utsläpp av avloppsvatten från tätbebyggelse.
Eutrofieringsbegreppet i artikel 2.11 i direktiv 91/271 skall tolkas mot bakgrund av detta syfte.
Enligt denna bestämmelse karaktäriseras eutrofiering av att följande fyra omständigheter föreligger:
–
En ökning av halten av näringsämnen i vatten, särskilt kväve eller fosforföreningar.
–
En ökad tillväxt av alger och högre former av växtlighet.
–
En oönskad störning av balansen mellan organismerna i vattnet.
–
En försämring av vattenkvaliteten.
Dessutom krävs det för att det skall vara fråga om eutrofiering i den mening som avses i direktiv 91/271 att det föreligger
ett orsakssamband dels mellan ökningen av halten av näringsämnen och den ökade tillväxten av alger och högre former av växtlighet,
dels mellan denna ökade tillväxt och den oönskade störningen av balansen mellan organismerna i vattnet och försämringen av
vattenkvaliteten.
Beträffande det tredje kriteriet har den franska regeringen gjort gällande att det inte räcker med att en växtart ökar för
att det skall anses föreligga en oönskad störning, så länge balansen mellan de övriga organismerna i vattnet inte rubbas.
Såsom framgår av rapporten L’eutrophisation des eaux marines et saumâtres en Europe, en particulier en France (Eutrofiering
av havsvatten och bräckt vatten i Europa, särskilt i Frankrike), som upprättades av Institut français de recherche pour l’exploitation
de la mer (franskt forskningsinstitut för frågor som rör användningen av havet) (nedan kallat IFREMER) i januari 2001 (nedan
kallad IFREMER-rapporten från år 2001), och rapporten Criteria used for the definition of eutrophication in fresh and marine/coastal
waters, som upprättades av Environmental Resources Management (nedan kallat ERM) i april 2000, vilka har ingetts till domstolen
av kommissionen, utgör balansen i ett akvatiskt ekosystem resultatet av en komplex växelverkan mellan de olika närvarande
arterna och med miljön. Följaktligen utgör varje ökning av en viss algart eller andra växter i sig en störning av det akvatiska
ekosystemet och därmed av balansen mellan organismerna i vattnet, även om beståndet av de övriga växtarterna förblir oförändrat.
När en eller flera arter ökar och därmed lägger beslag på de resurser som andra alger och vattenväxter behöver för att växa,
innebär för övrigt detta oftast, om inte alltid, med hänsyn till den konkurrens som råder mellan de olika växtarterna för
att tillgodogöra sig näringssalter och ljusenergi, att andra arter minskar.
Enligt det tredje kriteriet krävs det dock att störningen av balansen mellan organismerna i vattnet skall vara ”oönskad”.
Eftersom syftet med direktiv 91/271 sträcker sig längre än till skyddet av akvatiska ekosystem, såsom framgår av punkt 16
ovan, skall det anses vara fråga om en ”oönskad” störning, inte bara när det rör sig om negativa märkbara effekter som drabbar
faunan och floran, utan även när människor, marken, vattnet, luften eller landskapet drabbas.
Om det bland annat sker artförändringar, med minskad biodiversitet i ekosystemet som följd, eller föroreningar på grund av
ökningen av opportunistiska makroalger och intensiva ökningar av giftiga eller skadliga växtplankton skall det likaså anses
vara fråga om en oönskad störning av balansen mellan organismerna i vattnet.
Det fjärde kriteriet avser inte endast sådana försämringar av vattenkvaliteten som har skadliga effekter på ekosystemen, såsom
den franska regeringen anser, utan även försämringar av vattnets färg, utseende, smak eller lukt eller andra sådana förändringar
som förhindrar eller begränsar användningen av vattnet för turism, fiske, fiskodling, skaldjursfiske och mussel- eller ostronodling,
kanalisering av dricksvatten eller kylning av industrianläggningar.
Med hänsyn till gemenskapslagstiftarens syfte, som är att skydda miljön från skadlig inverkan till följd av utsläpp av avloppsvatten
från tätbebyggelse, innebär den skyldighet som åvilar medlemsstaterna enligt artikel 5.1 i direktiv 91/271 endast att de skall
ange områden där ett sådant utsläpp väsentligen bidrar till eutrofiering eller risk för eutrofiering (se analogt, beträffande
direktiv 91/676, dom av den 29 april 1999 i mål C-293/97, Standley m.fl., REG 1999, s. I-2603, punkt 35).
Den första anmärkningens räckvidd
Det skall undersökas huruvida vart och ett av de områden som kommissionens talan avser borde ha betecknats som ett område
känsligt för eutrofiering.
I enlighet med vad som föreskrivs i avsnitt A punkt a i bilaga 2 till direktiv 91/271 skall naturliga sötvattensjöar, andra
sötvattensamlingar, flodmynningar och kustvatten ”som konstateras vara eutrofierade eller som kan bli eutrofierade inom en
nära framtid om inte förebyggande åtgärder vidtas” betecknas som känsliga områden.
Den franska regeringen har anfört att den formella underrättelsen endast rörde fall av konstaterad eutrofiering och att kommissionen,
trots att den i det motiverade yttrandet och i ansökan har nämnt beaktandet av risken för eutrofiering, inte har dragit några
slutsatser beträffande denna risk vad gäller några särskilda områden. Således har kommissionen gått utöver de grunder som
har anförts under det administrativa förfarandet och i ansökan, genom att i sin replik hävda att de berörda områdena, om det
inte kan fastställas att de är eutrofierade, åtminstone skall anses riskera att bli eutrofierade.
Enligt fast rättspraxis begränsas föremålet för talan av kommissionens formella underrättelse till medlemsstaten och det efterföljande
motiverade yttrandet från kommissionen, och får därefter inte utvidgas. Följaktligen skall kommissionens motiverade yttrande
och talan vara grundade på samma anmärkningar som de som legat till grund för den formella underrättelsen, som är den skrivelse
som inleder det administrativa förfarandet (dom av den 9 november 1999 i mål C-365/97, kommissionen mot Italien, REG 1999,
s. I-7773, punkt 23, och av den 12 juni 2003 i mål C-229/00, kommissionen mot Finland, REG 2003, s. I-5727, punkt 44).
Detta krav är emellertid inte så långtgående att det i samtliga fall måste råda fullständig överensstämmelse mellan angivelsen
av anmärkningarna i den formella underrättelsen, slutsatsen i det motiverade yttrandet och yrkandena i ansökan till domstolen,
under förutsättning att tvisteföremålet inte har utvidgats eller ändrats (domarna i de ovannämnda målen kommissionen mot Italien,
punkt 25, och kommissionen mot Finland, punkt 46).
I det förevarande fallet har kommissionen under förfarandets gång varken utvidgat eller ändrat tvisteföremålet – vilket avser
underlåtenhet att ange vissa vattenmassor som områden känsliga för eutrofiering – genom att först i sin replik ange att även
om de områden som avses i ansökan inte är eutrofierade, vilket kommissionen anser, borde de ändå ha klassificerats som områden
känsliga för eutrofiering eftersom de kan bli eutrofierade inom en nära framtid. Det framgår nämligen av avsnitt A punkt a
i bilaga 2 till direktiv 91/271 att såväl eutrofierade områden som sådana områden som kan bli eutrofierade inom en nära framtid
skall anges som känsliga områden.
Vattenområdet Seine-Normandie
–
Seinebukten
Det står klart att det i vattnet i Seinebukten har skett en ökning av halten av näringsämnen, särskilt av kväveföreningar,
vars antal ständigt tilltar, och att tillväxten av alger och högre former av växtlighet har ökat (se dom av den 27 juni 2002
i mål C-258/00, kommissionen mot Frankrike, REG 2002, s. I-5959, punkt 64).
Samtliga rapporter och studier som kommissionen har inkommit med, och särskilt de ekologiska modeller som har utvecklats i
en doktorsavhandling från år 1999 av Philippe Cugier vid Université de Caen med titeln Modélisation du devenir à moyen terme
dans l’eau et le sédiment des éléments majeurs (N, P, Si) rejetés par la Seine en baie de Seine (Modeller för utvecklingen
på medellång sikt av de huvudsakliga ämnena (N, P, Si) i vatten och sediment som Seine avsätter i Seinebukten), visar att
det föreligger ett orsakssamband mellan å ena sidan omfattningen av och fördelningen mellan tillskotten av respektive näringsämnen
i Seinebukten och å andra sidan växtplanktonblomningen som observeras varje år i detta område.
Vad gäller den franska regeringens argument att Philippe Cugiers avhandling bygger på en tredimensionell ekologisk modell
som är bristfällig erinrar domstolen om att gemenskapens miljöpolitik enligt artikel 174 EG skall bygga på försiktighetsprincipen.
I det förevarande fallet är, mot bakgrund av de vetenskapliga och tekniska uppgifter som finns att tillgå, sannolikheten att
det råder ett orsakssamband mellan tillskotten av näringsämnen i Seinebukten och den ökade tillväxten av växtplankton inom
detta område, tillräckligt hög för att det skall kunna krävas att de skyddsåtgärder för miljön som föreskrivs i direktiv 91/271
vidtas, under förutsättning att de övriga kriterierna för eutrofiering är uppfyllda.
Den franska regeringen har bestridit att produktionen av växtplankton i Seinebukten medför en oönskad störning av balansen
mellan organismerna i vattnet.
Det framgår av samtliga studier som kommissionen har inkommit med att det i detta område förekommer en ökning av växtplanktonarter
av typen Dinophysis, som bildar DSP-gifter (Diarrheic Shellfish Poisoning – Diarréframkallande skaldjursförgiftning), vilka
kan samlas i skaldjur och är farliga för människan vid konsumtion av dessa skaldjur. Mellan åren 1990 och 1999 har ansenliga
koncentrationer av Dinophysis, som är tillräckliga för att gifter skall samlas i skaldjur, observerats i hela bukten, särskilt
i dess centrala del. Under denna period har förekomsten av Dinophysis påvisats mellan två och sex gånger i buktens västra
del och mellan sju och tio gånger i buktens centrala och östra del (se IFREMER-rapporten från år 2001). Dessa ökningar ”verkar
sedan flera år tillbaka tillta mellan Courseulles (Calvados) och Dieppe (Seine-Maritime), vilket har medfört regelbundet återkommande
förbud mot skaldjursfiske” (den övergripande planen för planering och förvaltning av vattenområdet Seine-Normandie, nedan
kallad planen Seine-Normandie).
För övrigt ökar växtplankton av en annan art, Phaeocystis, ”sedan några år tillbaka inom vissa delar av Seine-Maritime och
Calvados”, och detta plankton, trots att det inte är giftigt, ”[orsakar] tilltäppning och gör kusten mindre lockande för turister”
(planen Seine-Normandie). Växtplanktonet Phaeocystis är nämligen känt för att när det förekommer i stora koncentrationer uppträda
i form av ett klibbigt skum som täcker vattenytan, lägger sig utmed kusten eller täpper till fisknät.
En sådan strukturförändring av växtplanktonbeståndet, det vill säga en ökad förekomst av giftiga eller skadliga arter, utgör,
såsom har anförts ovan i punkt 23, en oönskad störning av balansen mellan organismerna i vattnet. Till skillnad från vad den
franska regeringen har hävdat berör denna utveckling hela Seinebukten, även om dess centrala och östra delar är hårdast drabbade.
De begränsningar och olägenheter som växtplanktonet Dynophysis har orsakat skaldjursfisket och som Phaeocystis har orsakat
turismen längs Seinebuktens stränder är för övrigt uttryck för en försämring av vattenkvaliteten i bukten.
De kväveflöden som förs ut i havet via Seine, som är den huvudsakliga bifloden till Seinebukten, härrör till 40 procent från
tätbebyggelse (rapport från ERM från februari 1999, med titeln Verification of vulnerable zones identified under the nitrate
directive and sensitive areas identified under the urban waste water treatment directive, nedan kallad ERM-rapporten från
år 1999). Den franska regeringen har anfört att den andel av kväveutsläppen som härrör från tätbebyggelse endast uppgick till
28 procent år 2000, men har inte inkommit med någon handling som styrker detta påstående. För övrigt skulle kommissionen ha
fog för sin slutsats att avloppsvatten från tätbebyggelse väsentligen bidrar till eutrofieringen av vattnet i Seinebukten,
även om denna andel inte utgjorde 40 procent utan 28 procent.
Den franska regeringen har även anfört att Philippe Cugier i sin avhandling relativiserar möjligheten att vidta tekniska åtgärder
för att minska tillskotten av kväve och fosfor. De utdrag från avhandlingen som har ingetts till domstolen innehåller dock
inga uppgifter som stöder detta påstående. I vilket fall som helst skall frågan huruvida en minskning av tillskotten av näringsämnen
från tätbebyggelse är genomförbar inte tas upp i samband med angivandet av områden känsliga för eutrofiering, vilket kommissionen
med fog har anfört.
Sålunda har kommissionen med fog konstaterat att Seinebukten är eutrofierad i den mening som avses i direktiv 91/271 och att
den borde ha angetts som ett område känsligt för eutrofiering.
– Seine och dess bifloder nedströms sammanflödet med Andelle
Det framgår av samtliga rapporter och studier som kommissionen har inkommit med att det förekommer en ansenlig ökning av växtplankton
i den del av Seine som befinner sig nedströms sammanflödet med Andelle.
Vid en sådan ökning ”[k]an växtplanktonens biomassa … konsumera mer syre än den producerar”, och ”[e]n minskning av växtplankton
leder då till syreunderskott” (dokumentet Seine-Aval 2: L’analyse et la gestion environnementales) (Seine nedströms 2: Miljörelaterad
analys och förvaltning). Den minskade syresättningen av Seines flodmynning leder till ”ett område med nästan fullständig anoxi
som sträcker sig närmare 50 kilometer bort”, som ”gör vattnet otjänligt för många typer av användning och som livsmiljö för
samtliga högre stående organismer” och som ”under närmare sex månader om året utgör en oöverstiglig barriär för fiskarter
som migrerar mellan vatten med olika salthalter såsom lax och ål” (studien Programme scientifique Seine-Aval: L’oxygène) (Vetenskapligt
program för Seine nedströms: Syre).
Dessa fenomen utgör uppenbart en oönskad störning av balansen mellan organismerna i vattnet och en försämring av vattenkvaliteten.
Det saknar relevans att, såsom den franska regeringen har hävdat, den kraftiga minskningen av fosfortillskotten endast har
lett till en mycket svag ökning av den genomsnittliga syrehalten per år inom området Poses-Honfleur. Under samma period har
tillskotten av kväve nämligen fortsatt att tillta.
Mot denna bakgrund har kommissionen med fog konstaterat att den del av Seine som befinner sig nedströms sammanflödet med Andelle
är eutrofierad i den mening som avses i direktiv 91/271 och att den borde ha angetts som ett område känsligt för eutrofiering.
Vad däremot beträffar de vattendrag som rinner ut i Seine nedströms sammanflödet med Andelle har kommissionen endast hänvisat
till planen Seine‑Normandie, enligt vilken ”[d]e stora floderna [i vattenområdet Seine‑Normandie] drabbas av ’algblomning’
under våren och sommaren” och ”[e]n stor mängd små vattendrag under vissa perioder fylls av högre former av växtlighet, trådalger
eller bottenlevande kiselalger”, men inte åberopat någon konkret omständighet som kan visa att tredje och fjärde kriterierna
i definitionen av eutrofiering är uppfyllda.
Kommissionen har således inte visat att de bifloder som rinner ut i Seine nedströms sammanflödet med Andelle är eutrofierade
eller kan bli eutrofierade inom en nära framtid i den mening som avses i direktiv 91/271.
Vattenområdet Artois-Picardie
–
Kustvattnen inom vattenområdet Artois-Picardie
Det framgår av samtliga rapporter som kommissionen har inkommit med att kustvattnen inom vattenområdet Artois-Picardie dels
är utsatta för en ökning av halten av näringsämnen, dels praktiskt taget varje år drabbas av en ansenlig tillväxt av växtplankton
(rapporter från IFREMER och Agence de l’Eau Artois‑Picardie (myndighet för förvaltning av vatten i Artois-Picardie) från december
1997 respektive oktober 1999, om regional uppföljning avseende näringsämnen längs kusten Nord-Pas-de-Calais/Picardie, samt
IFREMER‑rapporten från år 2001).
I kustvattnen i Artois-Picardie ”följer näringsämnena (huvudsakligen nitrat, fosfat och silikat) en säsongsbunden cykel som
är nära knuten till cykeln för de viktigaste växtplanktonarternas tillväxt” (IFREMER-rapporten från år 2001). Till skillnad
från vad den franska regeringen har hävdat, skall det mot bakgrund av de vetenskapliga och tekniska uppgifter som finns att
tillgå anses visat att det föreligger ett orsakssamband mellan ökningen av halten av näringsämnen i kustvattnen i Artois-Picardie
och produktionen av växtplankton.
Vattenområdet Artois-Picardie ”[ä]r föremål för betydande påfrestningar orsakade av industri och hushåll (befolkningstätheten
är tre gånger så hög som det nationella genomsnittet)” (handling från Agence de l’Eau Artois-Picardie). Domstolen slår således
fast att utsläppen av avloppsvatten från tätbebyggelse väsentligen bidrar till eutrofieringen av vattenmassorna i detta område,
särskilt dess kustvatten, vilket den franska regeringen för övrigt inte har bestridit.
Hela kusten i Artois-Picardie, inklusive Dunkerque, Boulogne-sur-Mer och Calais, drabbas praktiskt taget varje år under perioden
april–maj av en ökning av växtplanktonet Phaeocystis, vilket ”utgör … en anmärkningsvärd ekologisk händelse”, som uppträder
i form av ”en förändring av vattnets färg, en ibland kväljande lukt längs kusten” och som gör att ”[v]attnet blir klibbigt
och kan orsaka väldiga skumfenomen (foaming) vid kusten” (IFREMER-rapporten från år 2001).
Dessutom är Sommebukten utsatt för en minskad syresättning som är knuten till eutrofieringen (IFREMER-rapporten från år 2001).
Enligt en studie från år 1990 som citeras av IFREMER är det högst sannolikt att den konstaterade dödligheten beror på en organisk
överbelastning i vattnet, som leder till att tillfälliga anoxier uppstår i miljön. Enligt IFREMER har det redan i andra delar
av Nordsjön konstaterats att Phaeocystisblomningar liknande de som förekommer i kustvattnen i Artois-Picardie kan få dramatiska
konsekvenser för de bottennära djuphavsekosystemens struktur och funktion. Den franska regeringen har visserligen gjort gällande
att det i en rapport som IFREMER tillställt Agence de l’eau Artois-Picardie anges att dödlighet bland skaldjur och fiskar
inte sammanhänger med Phaeocystisblomningen i Sommebukten. Denna handling har dock inte ingetts till domstolen.
En strukturförändring hos växtplanktonbeståndet bestående i en ökad förekomst av en sådan art som Phaeocystis, vilken trots
att den inte är giftig inte desto mindre är skadlig, utgör en oönskad störning av balansen mellan organismerna i vattnet,
inte bara i Sommebukten, utan längs hela kusten i Artois-Picardie.
Förändringarna av vattnets färg, lukt och konsistens, som medför uppenbara negativa konsekvenser för turismen, och som dessutom
troligen påverkar fiskenäringen negativt, är uttryck för en försämring av vattenkvaliteten.
Mot denna bakgrund har kommissionen med fog konstaterat att samtliga kustvatten i Artois-Picardie är eutrofierade i den mening
som avses i direktiv 91/271 och att de borde ha angetts som områden känsliga för eutrofiering.
–
Inlandsvattnen i vattenområdet Artois-Picardie (vattensystemet mellan den kanaliserade delen av Aa/Escaut och den belgiska
gränsen, Scarpe nedströms Arras, Lenskanalen nedströms Lens och hela Somme)
Kommissionen har ingett ett flertal handlingar från Agence de l’Eau Artois‑Picardie till stöd för sin talan. Härav framgår
att ”[d]en förbättring av den allmänna vattenkvaliteten som har konstaterats de senaste åren i samband med högre halter av
kväve, men också av fosfor, gynnar tillväxten av växtlighet såsom växtplankton, trådalger och makrofyter (andmat, näckrosor,
…)”, att ”[d]enna ökning av växtlighet orsakar en stor mängd olägenheter, exempelvis färgning av vattnet, lukter, en störning
av vattenflödet och framför allt en omfattande fiskdöd på grund av kvävning, för att nämna de vanligaste” och att ”förekomsten
av växtöverskottet medför problem med bland annat estetiska olägenheter, lukter, båtar, tilltäppning av filter vid framställning
av dricksvatten”.
Dessa handlingar visar också att vattendragen i vattenområdet Artois-Picardie är missgynnade i förhållande till andra regioner
dels eftersom ”[d]e påfrestningar som är orsakade av industri och hushåll är mer omfattande (befolkningstätheten är tre gånger
så hög som det nationella genomsnittet)”, dels eftersom ”vattenföringen är alltför svag för att föroreningen skall kunna dräneras
i sin helhet” och ”[vattendragens] avrinningshastighet … är låg: låg syresättning, bottnar som är igenfyllda med slam, avsaknad
av fiskreproduktion och en mindre rik fauna”.
Den franska regeringen har dock hävdat att det i vattendragen i vattenområdet Artois-Picardie inte har observerats vare sig
någon inverkan på vattenflödet eller någon skada på den akvatiska faunan eller floran, särskilt inte vad gäller fiskodlingarna.
Regeringen har gjort gällande att de handlingar som kommissionen har citerat riktar sig till den breda allmänheten, att de
har skrivits för att utgöra en populärvetenskaplig sammanställning och därför inte innehåller alla önskvärda nyanser, vilket
innebär att de inte kan användas som bevis för kommissionens påståenden.
Domstolen påpekar i detta avseende att det visserligen i en av de handlingar som avses i punkterna 58 och 59 ovan anges att
sjöarna i Sommes övre del och kanalerna i Aadeltat är drabbade av eutrofiering. I denna handling definieras dock termen eutrofiering
som ”en ökning av näringsämnen … som kan leda till ökning av växtlighet”. Därmed ger denna handling inget svar på frågan huruvida
tredje och fjärde kriterierna för eutrofiering är uppfyllda i de ifrågavarande vattendragen.
De övriga handlingarna innehåller inga uppgifter om vilken flod eller vilken kanal som är utsatt för eutrofiering eller som
kan vara det. Det görs inte heller alltid någon åtskillnad mellan vad som är det specifika resultatet av en eventuell eutrofiering
av vattensystemet och konsekvenserna av föroreningar i allmänhet, vilka inte endast utgörs av tillskott av näringsämnen.
Beträffande ERM-rapporten från år 1999, vilken citeras i den formella underrättelsen och det motiverade yttrandet och som
kommissionen huvudsakligen tycks ha grundat sig på för att göra gällande en underlåtenhet att ange en del av detta vattensystem,
tvingas domstolen konstatera att den delen av rapporten som rör vattenområdet Artois-Picardie inte har inlämnats till domstolen.
Med hänsyn till de handlingar som kommissionen har ingett finns det således ingenting som motiverar att kommissionen i sin
anmärkning har hänvisat till vissa vattendrag i vattenområdet Artois-Picardie snarare än till andra. Kommissionen har inte
heller till stöd för sin första anmärkning åberopat någon av de handlingar beträffande vattensystemet i detta område som den
franska regeringen har ingett under det förevarande förfarandet.
Således har kommissionen inte visat att inlandsvattnen i vattenområdet Artois‑Picardie, vilka anges i talan, är eutrofierade
eller kan bli eutrofierade inom en nära framtid i den mening som avses i direktiv 91/271.
Vattenområdet Loire-Bretagne
–
Vilainebukten
Det framgår av IFREMER-rapporten från år 2001 att Vilainebukten innehåller det mest eutrofierade vattnet längs de franska
kusterna. Dels är bukten ett huvudsäte för allvarliga hypoxifenomen, eller till och med anoxifenomen, som orsakats av en utveckling
och därefter en bakteriell nedbrytning av en ansenlig biomassa av växtplankton och som kan medföra en omfattande dödlighet
bland fiskar och ryggradslösa bottenlevande djur. Dessutom har tre platser i denna bukt upptagits i en förteckning över platser
med en potential för tillväxt av makroalger (”gröna tidvatten”) och drabbats av detta fenomen åtminstone en gång mellan åren
1997 och 1999, vilket är den period som studien täcker.
Den franska regeringen har inte bestridit att tillskotten av näringsämnen, särskilt kväve, från tätbebyggelse som Vilainefloden
för med sig spelar en viktig roll vid eutrofieringen av bukten.
Den franska regeringen har gjort gällande att den redan har klassificerat Vilaineflodens avrinningsområde som ett område känsligt
för eutrofiering, vilket innebär att direktiv 91/271 är tillämpligt på samtliga tätorter med mer än 10 000 pe som släpper
ut sitt spillvatten i detta område. Enligt den franska regeringen skulle angivandet av Vilainebukten som ett område känsligt
för eutrofiering inte få några konsekvenser dels eftersom ingen tätort med mer än 10 000 pe gör utsläpp direkt i bukten, dels
eftersom, till skillnad från vad kommissionen har anfört, de tillskott som Loire för med sig inte påverkar bukten. Följaktligen
anser den franska regeringen att den inte har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter.
Även om det antas att ingen tätort med mer än 10 000 pe gör utsläpp direkt i Vilainebukten och att, till skillnad från vad
kommissionen har anfört, de tillskott som Loire för med sig inte påverkar bukten utgör inte den omständigheten att Vilaineflodens
avrinningsområde redan har angetts som ett område känsligt för eutrofiering något skäl för att inte också ange bukten som
ett sådant område. Det följer nämligen av artikel 5.1 i direktiv 91/271, jämförd med avsnitt A punkt a i bilaga 2 till direktivet,
att medlemsstaterna är skyldiga att ange samtliga eutrofierade vattenmassor som områden känsliga för eutrofiering.
Således har Republiken Frankrike underlåtit att uppfylla sina skyldigheter genom att inte ange Vilainebukten som ett område
känsligt för eutrofiering i den mening som avses i direktiv 91/271.
–
Lorientbassängen
Den franska regeringen har inte bestridit att halten av näringsämnen har ökat i Lorientbassängens vatten.
Det framgår av IFREMER-rapporten från år 2001 att det under åren 1997–1999 är två platser i Lorientbassängen som varje år
har drabbats av ökningar av makroalger längs stränderna (gröna tidvatten).
I samma rapport anges att de gröna tidvattnen längs kusten i Bretagne, som i allmänhet varar från maj månad till augusti–september,
orsakas av en snabb ökning av grönalger av typen Ulva, som i sin tur har orsakats av att halten av näringsämnen i vattnet
har ökat. Dessa opportunistiska alger rycks lätt bort från sitt underlag, driver därefter omkring innan de slutligen spolas
upp på stränderna, vilka till slut täcks av ett ofta tjockt lager alger. De gröna tidvattnen orsakar betydande olägenheter
eller gör det till och med omöjligt att utöva de vanliga turistaktiviteterna såsom bad, fiske, vandring längs kusten och så
vidare. Kommunerna är tvungna att forsla bort algerna för att kunna behålla turismen.
Såsom har framhållits ovan i punkt 23 utgör en sådan ökning av makroalger en oönskad störning av balansen mellan organismerna
i vattnet. De gröna tidvattnen utgör dessutom, på grund av de negativa konsekvenserna för bland annat turismen, en försämring
av vattenkvaliteten.
Den franska regeringen har dock gjort gällande att den andel av vår- och sommarflödena av kväve som härrör från tätbebyggelse
endast uppgår till 9,8 procent, och att utsläppen av avloppsvatten från tätbebyggelse således inte är signifikanta. Enligt
den franska regeringen har kommissionen i sitt motiverade yttrande medgett att kväveflödena från tätbebyggelse i Saint-Brieucbukten,
som utgör 8,9 procent av de totala kväveutsläppen, inte är signifikanta och skall samma slutsats dras beträffande Lorientbassängen.
Den omständigheten att kommissionen har medgett att avloppsvatten från tätbebyggelse inte signifikant bidrar till eutrofieringen
av Saint-Brieucbassängen saknar betydelse för frågan huruvida Lorientbassängen skall anges som känsligt område, eftersom det
är otvistigt att dessa två vattenmassor är oberoende av varandra.
Det framgår av ERM-rapporten från år 1999, som kommissionen har ingett, att de tillskott av nitrater som sker under vår och
sommar i Lorientbassängen, i samband med ökningen av grönalger, härrörde från tätbebyggelse till 9,8 procent, vilket motsvarar
374 ton. Mot denna bakgrund har kommissionen haft fog för sitt påstående att utsläppen av avloppsvatten från tätbebyggelse
signifikant bidrar till eutrofieringen av vattnet i Lorientbassängen.
Kommissionen har således med fog konstaterat att Lorientbassängen är eutrofierad i den mening som avses i direktiv 91/271
och att den borde ha angetts som ett område känsligt för eutrofiering.
–
Elorns flodmynning, Morbihanviken, Douarnenezbukten och Concarneaubukten
Den franska regeringen har inte bestridit påståendet att halten av näringsämnen har ökat i dessa vattenmassor.
Det framgår av IFREMER-rapporten från år 2001 att områdena i fråga drabbades av gröna tidvatten varje år under perioden 1997–1999,
vilket är den period som täcks av studien. Den franska regeringen har för övrigt medgett att fenomenet förekommer i Concarneaubukten,
och detta i stor omfattning.
Av de skäl som anges ovan i punkterna 73 och 74 har kommissionen sålunda konstaterat att det föreligger eutrofiering av Elorns
flodmynning, Morbihanviken, Douarnenezbukten och Concarneaubukten.
Den franska regeringen har dock anfört att de tillskott av näringsämnen som härrör från tätbebyggelse inte signifikant bidrar
till eutrofieringen av vattenmassorna i fråga, och att det således saknas skäl att ange dem som områden känsliga för eutrofiering
med stöd av direktiv 91/271.
I detta avseende är det otvistigt att kväveföroreningarna i huvudsak orsakas av jordbruket.
Vad beträffar Elorns flodmynning är kommissionen och den franska regeringen dock eniga om att de tillskott av nitrater som
sker under vår och sommar, i samband med ökningen av grönalger, härrör från tätbebyggelse till 21 procent. Siffran är hämtad
från ERM-rapporten från år 1999.
Enligt samma rapport uppgår den del av vårens och sommarens tillskott av nitrater som härrör från tätbebyggelse till 23 respektive
32 procent i Douarnenezbukten och Concarneaubukten. Den franska regeringen uppgav i sitt svar på det motiverade yttrandet
att andelarna uppgick till 22 respektive 34 procent enligt en studie från augusti 1993, som utförts av Bureau d’études Saunier
(nedan kallad Saunierstudien). Vidare har den franska regeringen i sitt svaromål, med stöd av en studie från CEVA-IFREMER
som gjorts för Pôle analytique de l’eau (enhet för vattenanalys), anfört att tillskotten av kväve och fosfor i Douarnenezbukten
härrör från jordbruket till 90 procent. Domstolen tvingas dock konstatera att den franska regeringen inte har ingett denna
studie till domstolen. Vad gäller Concarneaubukten har den franska regeringen uppgett att tillskotten av näringsämnen i bukten
med stöd av diverse studier och åtgärdskampanjer (IFREMER, Ceva, DDE, In vivo) kan uppskattas till cirka 500 ton per år, varav
endast 6,5 ton (1,3 procent) härrör från avloppsreningsverket i Concarneau. Dock har inte heller dessa studier och rapporter
ingetts till domstolen av den franska regeringen. Under dessa förhållanden skall bedömningen göras utifrån de procenttal som
anges i den ERM-rapport från år 1999 som kommissionen har ingett till domstolen.
Vad gäller Morbihanviken har den franska regeringen hävdat att den del av vår- och sommartillskotten av nitrater som härrör
från tätbebyggelse endast uppgår till 10 procent enligt Saunierstudien, vilken har ingetts till domstolen av den franska regeringen.
Domstolen finner dock inget stöd för denna siffra i den ifrågavarande studien, vilket innebär att det är uppgiften om 21 procent
i ERM-rapporten från år 1999 som skall beaktas. I vilket fall som helst skall det påpekas att Saunierstudien upprättades år
1993, vilket innebär att ERM-rapporten från år 1999 innehåller en mer aktuell redogörelse för tillståndet i de franska kustvattnen.
Kommissionen har med fog konstaterat att tillskotten som härrör från tätbebyggelse, vilka utgör mellan 21 och 32 procent av
de sammanlagda tillskotten av kväve under perioden med ökad tillväxt av alger eller andra högre former av växtlighet, är signifikanta
för uppkomsten, ökningen eller vidmakthållandet av eutrofieringen i de ifrågavarande vattenmassorna.
Mot denna bakgrund har kommissionen med fog konstaterat att Elorns flodmynning, Morbihanviken, Douarnenezbukten och Concarneaubukten
är eutrofierade i den mening som avses i direktiv 91/271 och att de borde ha angetts som områden känsliga för eutrofiering.
–
Sèvre niortaise
Kommissionen har i sin replik frånfallit sin första anmärkning vad beträffar detta område.
Vattenområdet Rhône-Medelhavet-Korsika
–
Vistre
Kommissionen har gjort gällande att floden Vistre är eutrofierad nedströms Nîmes och att den borde ha angetts som ett område
känsligt för eutrofiering.
Den franska regeringen har medgett att det finns fog för denna anmärkning och har uppgett att det isolerade problemet med
Vistre, som endast hänger samman med utsläppen från tätorten Nîmes, kommer att vara löst till den 31 december 2005 genom att
hela tätorten skall anslutas till avloppsreningsverket Nîmes-ouest (västra Nîmes), som då kommer att ha genomgått en utbyggnad.
Således borde de franska myndigheterna ha angett Vistre nedströms Nîmes som ett område känsligt för eutrofiering.
–
Thausjön
Det står klart att halten av näringsämnen har ökat i Thausjön. Domstolen konstaterar dessutom, såsom framgår av IFREMER-rapporten
från år 2001, att ”eutrofieringen av ekosystemen i Medelhavsområdet inte huvudsakligen orsakas av jordbruket, utan av utsläpp
från tätbebyggelse”, vilket den franska regeringen inte har bestridit när det gäller Thausjön.
Enligt samma rapport utgör Thausjön huvudsäte för omfattande anoxifenomen som kallas malaïgue, vilka ”[a]ntagligen utlöses
i samband med en nedbrytning av alger, vilka förekommer i rikliga mängder längs stränderna, som påskyndas av höga temperaturer”
och vilka gör vattnet giftigt för de djur och växter som lever där. Sådana fenomen har uppstått under åren 1975, 1982, 1983,
1987, 1990 och 1997.
Med hänvisning till en studie som utförts av IFREMER år 1998 med titeln La crise anoxique du bassin de Thau de l’été 1997
(Anoxikrisen i vattenområdet Thau under sommaren år 1997) (nedan kallad IFREMER-studien från år 1998) och Bulletin du réseau
de suivi lagunaire (Rapport från nätverket för bevakning av lagunernas tillstånd) från år 2000, som publicerats av IFREMER
och regionen Languedoc-Roussillon, har den franska regeringen dock gjort gällande att näringstillståndet i Thausjön har genomgått
en tydlig förbättring sedan 1970-talet. Sedan tjugo år tillbaka orsakas anoxikriserna inte längre av ökningen av växtlighet
till följd av eutrofieringen av sjön, utan av en ännu otillfredsställande hantering av reserverna av organiska levande material
och detritiska material som, i synnerhet, har bildats genom den mycket omfattande mussel- och ostronodlingen i Thausjön.
Det framgår av IFREMER-rapporten från år 1998 att det till följd av de åtgärder som sedan 1970‑talet har vidtagits runt sjön
i syfte att minska de tillskott av näringsämnen som beror på människan ”kan anses att vattenområdet Thau inte längre är eutrofierat”.
Enligt denna studie bildas stora mängder växtplankton i Thausjön, men de växtplanktonarter som har påträffats är inte giftiga
och hindrar inte en framgångsrik odling av skaldjur, huvudsakligen ostron. Den mängd ämnen innehållande kväve som utvinns
vid skörden (musslor, ostron, med mera.) motsvarar för övrigt mer än 60 procent av tillskotten från avrinningsområdet. Under
dessa förhållanden kan det för närvarande inte anses föreligga någon oönskad störning av balansen mellan organismerna i vattnet
i Thausjön.
I IFREMER-rapporten från år 1998 framhålls dock risken att det i Thausjön kan förekomma malaïgue. Detta fenomen innebär en
anoxi i vattnet, produktion av sulfider och en omfattande dödlighet bland samtliga levande varelser som finns i de drabbade
områdena, inklusive ostronen. Det senaste malaïguefenomenet uppstod år 1997. När ett sådant fenomen uppstår är det på samma
gång uttryck för en oönskad störning av balansen mellan organismerna i vattnet och en försämring av vattenkvaliteten.
Till skillnad från vad den franska regeringen har hävdat framgår det av IFREMER-rapporten från år 1998 att även om de tillskott
av organiska material som härrör från mussel- och ostronodling bidrar till uppkomsten av malaïguefenomen såsom det som uppstod
år 1997, spelar tillväxten av makrofyter utmed sjöns kanter till följd av en ökning av halten av näringsämnen i vattnet en
viktig roll för uppkomsten av dessa fenomen.
Enligt samma studie kan det inte uteslutas att malaïguefenomen uppstår i framtiden under sådana exceptionella meteorologiska
förhållanden som de som förelåg vid 1997 års kris. Runtom Thausjön finns ”ett visst antal potentiella härdar i de områden
som är belägna vid utloppen för de viktigaste vattendragen vilka bland annat tillförs vatten från invallningar”. Detta faktum
har bekräftats i Bulletin du réseau de suivi lagunaire för år 2000, där det anges att en del av Thausjön (Angleviken) befinner
sig i ett icke helt tillfredsställande tillstånd vad gäller eutrofiering.
Således har kommissionen med fog konstaterat att Thausjön kan bli eutrofierad inom en nära framtid om inte förebyggande åtgärder
vidtas och att den borde ha angetts som ett område känsligt för eutrofiering i den mening som avses i direktiv 91/271.
Enligt IFREMER-rapporten från år 1998 är ”[t]illskotten från avrinningsområdet … nödvändiga för att upprätthålla Thausjöns
lämplighet som bas för mussel- och ostronodling”, eftersom ”en minskning av planktonproduktionen sannolikt skulle leda till
en minskning av produktionen av musslor och ostron”, vilket naturligtvis inte är önskvärt. Avsnitt A punkt a andra stycket
i bilaga 2 till direktiv 91/271 innehåller dock en möjlighet att anpassa den mer långtgående rening som normalt genomförs
av avloppsvatten från tätbebyggelse som släpps ut i ett känsligt område.
Med hänsyn till det ovan anförda finns det fog för den första anmärkningen vad beträffar Seinebukten, Seine nedströms sammanflödet
med Andelle, kustvattnen inom vattenområdet Artois-Picardie, Vilainebukten, Lorientbassängen, Elorns flodmynning, Douarnenezbukten,
Concarneaubukten, Morbihanviken, Vistre nedströms Nîmes och Thausjön.
Den andra anmärkningen: underlåtenhet att genomföra en mer långtgående rening av avloppsvatten från tätbebyggelse som härrör
från tätorter med mer än 10 000 pe vid utsläpp i känsliga områden
Det följer av artikel 5.2 i direktiv 91/271 att de franska myndigheterna var skyldiga att vidta nödvändiga åtgärder för att
säkerställa att avloppsvatten från tätbebyggelse som tas om hand genom ledningsnät, senast den 31 december 1998 skulle undergå
mer långtgående rening före utsläpp i känsliga områden än vad som följer av artikel 4 om avloppsvattnet härrör från tätorter
med mer än 10 000 pe.
Enligt artikel 5.3 i direktiv 91/271 jämförd med avsnitt B punkt 3 i bilaga 1 till direktivet innebär denna mer långtgående
rening bland annat, när det rör sig om utsläpp i områden känsliga för eutrofiering, ett uppfyllande av de krav som anges i
tabell 2 i samma bilaga, om inte annat följer av bestämmelserna i avsnitt A punkt a andra stycket i bilaga 2 till direktivet
i fråga.
Kommissionen har inledningsvis gjort gällande att de franska myndigheterna i sitt svar på den formella underrättelsen, genom
skrivelse av den 12 december 2000, medgav att reningen av avloppsvatten från tätbebyggelse den 31 december 1998 inte uppfyllde
kraven i artikel 5.2 i direktiv 91/271, i fråga om 130 tätorter, vilka angavs på en lista.
Den franska regeringen har i sin duplik anfört att av de 130 tätorter som förekommer på listan uppfyller 32 numera kraven
i direktiv 91/271, och av dessa 32 uppfyllde 10 tätorter (Vichy, Aix-en-Provence, Mâcon, Créhange, Saint-Avold, Bailleul,
Aurillac, Montauban, Châtillon-sur-Seine och Gray) kraven redan före utgången av den frist som föreskrevs i det motiverade
yttrandet.
Enligt fast rättspraxis skall förekomsten av ett fördragsbrott bedömas mot bakgrund av den situation som rådde i medlemsstaten
vid utgången av den frist som har angivits i det motiverade yttrandet (se bland annat dom av den 12 juni 2003 i mål C-446/01,
kommissionen mot Spanien, REG 2003, s. I-6053, punkt 15).
Eftersom kraven har uppfyllts när det gäller tätorterna Vichy, Aix-en-Provence, Mâcon, Créhange, Saint-Avold, Bailleul, Aurillac,
Montauban, Châtillon-sur-Seine och Gray före utgången av den frist som föreskrevs i det motiverade yttrandet saknar anmärkningen
fog beträffande dessa tätorter.
Däremot är den befogad när det gäller de övriga tätorter som anges i skrivelsen från de franska myndigheterna av den 12 december
2000, inklusive de tätorter beträffande vilka kraven påstås ha uppfyllts efter det att den frist som föreskrevs i det motiverade
yttrandet hade gått ut.
Kommissionen har vidare kritiserat de franska myndigheterna för att inte ha uppfyllt sina skyldigheter när det gäller tätorten
Montpellier, vilken inte finns upptagen på den lista som bifogats skrivelsen av den 12 december 2000.
Det framgår av den franska regeringens svar på det motiverade yttrandet att tätorten Montpellier släpper ut sitt avloppsvatten
i ett känsligt område och att arbetet med att se till att avloppsreningsverket uppfyller kraven och byggandet av en ledning
under vatten inte kommer att ha avslutats förrän år 2004. Eftersom den franska regeringen inte inför domstolen har påstått
att detta arbete har slutförts tidigare än beräknat, och åtminstone inte före den frist som föreskrevs i det motiverade yttrandet,
är den andra anmärkningen befogad också beträffande Montpellier.
Slutligen har kommissionen gjort gällande att de franska myndigheterna också borde ha sett till att en mer långtgående rening
enligt artikel 5.2 i direktiv 91/271 genomfördes av avloppsvatten från tätbebyggelse som härrör från tätorter med mer än 10 000
pe och som släpps ut i de områden som den första anmärkningen avser, vilka borde ha angetts som områden känsliga för eutrofiering.
Den franska regeringen, som inte har bestridit att avloppsvatten från tätbebyggelse som härrör från tätorter med mer än 10 000
pe släpps ut i de områden som avses ovan i punkt 103 eller i dessa områdens avrinningsområden, har inte gjort gällande inför
domstolen och än mindre visat att en mer långtgående rening i den mening som avses i artikel 5.2 i direktiv 91/271 genomfördes
av dessa vattenmassor vid utgången av den frist som föreskrevs i det motiverade yttrandet.
Således slår domstolen fast att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 5.1 och
5.2 i direktiv 91/271, och enligt bilaga 2 till detta direktiv, genom att underlåta
–
att ange Seinebukten, Seine nedströms sammanflödet med Andelle, kustvattnen inom vattenområdet Artois-Picardie, Vilainebukten,
Lorientbassängen, Elorns flodmynning, Douarnenezbukten, Concarneaubukten, Morbihanviken, Vistre nedströms Nîmes och Thausjön
som områden känsliga för eutrofiering, och
–
att genomföra en mer långtgående rening av avloppsvatten från tätbebyggelse som härrör från de tätorter som anges i skrivelsen
från de franska myndigheterna av den 12 december 2000, med undantag av Vichy, Aix-en-Provence, Mâcon, Créhange, Saint-Avold,
Bailleul, Aurillac, Montauban, Châtillon-sur-Seine och Gray, samt från tätorten Montpellier, samt av avloppsvatten från tätbebyggelse
som härrör från tätorter med mer än 10 000 personekvivalenter (pe) och som släpps ut i Seinebukten, Seine nedströms sammanflödet
med Andelle, kustvattnen inom vattenområdet Artois-Picardie, Vilainebukten, Lorientbassängen, Elorns flodmynning, Douarnenezbukten,
Concarneaubukten, Morbihanviken, Vistre nedströms Nîmes och Thausjön.
Talan ogillas i övrigt.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att Republiken Frankrike skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Frankrike
i huvudsak har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
På dessa grunder beslutar domstolen (andra avdelningen) följande dom:
1)
Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 5.1 och 5.2 i rådets direktiv 91/271/EEG
av den 21 maj 1991 om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse, och enligt bilaga 2 till detta direktiv, genom att underlåta
–
att ange Seinebukten, Seine nedströms sammanflödet med Andelle, kustvattnen inom vattenområdet Artois-Picardie, Vilainebukten,
Lorientbassängen, Elorns flodmynning, Douarnenezbukten, Concarneaubukten, Morbihanviken, Vistre nedströms Nîmes och Thausjön
som områden känsliga för eutrofiering, och
–
att genomföra en mer långtgående rening av avloppsvatten från tätbebyggelse som härrör från de tätorter som anges i skrivelsen
från de franska myndigheterna av den 12 december 2000, med undantag av Vichy, Aix-en-Provence, Mâcon, Créhange, Saint‑Avold,
Bailleul, Aurillac, Montauban, Châtillon-sur-Seine och Gray, samt från tätorten Montpellier, och av avloppsvatten från tätbebyggelse
som härrör från tätorter med mer än 10 000 personekvivalenter (pe) och som släpps ut i Seinebukten, Seine nedströms sammanflödet
med Andelle, kustvattnen inom vattenområdet Artois-Picardie, Vilainebukten, Lorientbassängen, Elorns flodmynning, Douarnenezbukten,
Concarneaubukten, Morbihanviken, Vistre nedströms Nîmes och Thausjön.
2)
Talan ogillas i övrigt.
3)
Republiken Frankrike skall ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
–
Rättegångsspråk: franska.