CELEX: 62008CJ0203
EKL 49. pants
Pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums
Azartspēles
Azartspēļu rīkošana internetā
Tiesiskais regulējums, ar ko atļauju paredz piešķirt tikai vienam uzņēmējam
Atļaujas pagarināšana, neizsludinot konkursu
Vienlīdzīgas attieksmes princips un pārskatāmības pienākums
Piemērošana azartspēļu jomā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 49. panta interpretāciju.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp sabiedrību
Sporting Exchange Ltd
, kura darbojas ar nosaukumu “Betfair” un kura dibināta Apvienotajā Karalistē, un
Minister van Justitie
([Nīderlandes] tieslietu ministrs, turpmāk tekstā – “Ministrs”) saistībā ar to, ka Ministrs, pirmkārt, ir noraidījis minētās
sabiedrības lūgumu piešķirt tai atļauju organizēt azartspēles Nīderlandē, un, otrkārt, sūdzības, ko tā iesniegusi sakarā ar
atļauju pagarināšanu diviem uzņēmējiem.

Atbilstošās valsts tiesību normas
Azartspēļu likuma (
Wet op de kansspelen
, turpmāk tekstā – “
Wok
”) 1. pantā ir paredzēts:
“atbilstoši šā likuma Va sadaļas noteikumiem ir aizliegts:
a.      nodrošināt piedāvājumu pretendēt uz balvām un prēmijām, ja uzvarētāja noteikšanu nosaka nejaušība, kuru lielākoties dalībnieks
nevar izšķiroši ietekmēt, ar nosacījumu, ka saskaņā ar šo likumu nav piešķirta atļauja;
b.      piedalīties piedāvājumā a) apakšpunkta izpratnē, kurš saskaņā ar šo likumu ir nodrošināts bez atļaujas, vai veicināt līdzīgu
piedāvājumu ārpus Nīderlandes Karalistes kādā citā Eiropas [Savienības] dalībvalstī, vai publicēšanas vai izplatīšanas nolūkā
uzglabāt tam noteiktus dokumentus; [..].”

Wok
16. panta 1. punktā ir noteikts:
“Tieslietu ministrs un labklājības, veselības un kultūras lietu ministrs, juridiskai personai ar pilnīgu tiesībspēju var piešķirt
atļauju organizēt sporta derības pašas noteiktā periodā, ņemot vērā bezpeļņas organizāciju intereses, it īpaši sporta un fiziskās
audzināšanas, kultūras, sabiedrības labklājības un iedzīvotāju veselības jomā.”

Wok
23. pantā ir paredzēts:
“1.      Atļauja organizēt totalizatoru var tikt piešķirta tikai saskaņā ar šīs sadaļas noteikumiem.
2.      Ar “totalizatoru” ir jāsaprot katra iespēja derēt uz rikšošanas sacīkšu un citu zirgu skriešanās sacīkšu iznākumu, ar noteikumu,
ka kopējie ienākumi, neņemot vērā atbilstoši likumam vai pamatojoties uz likumu pieļaujamo atvilkumu, tiek sadalīti starp
tiem, kuri ir derējuši par uzvarētāju vai vienu no balvas ieguvējiem.”
Saskaņā ar
Wok
24. pantu lauksaimniecības un zivsaimniecības lietu ministrs un tieslietu ministrs var piešķirt atļauju organizēt totalizatoru
juridiskai personai ar pilnīgu tiesībspēju pašu noteiktā periodā.

Wok
25. pantā ir paredzēts:
“1.      24. pantā minētie ministri, piešķirot šo atļauju, paredz konkrētus nosacījumus.
2.      Šie nosacījumi galvenokārt attiecas uz:
a.      rikšošanas sacīkšu un citu zirgu skriešanās sacīkšu skaitu;
b.      maksimālo likmes summu vienai personai;
c.      ieturamajiem procentiem pirms summas sadalīšanas starp laimesta ieguvējiem, kā arī to izlietošanu;
d.      piemērošanas kontroli, ko veic iestādes;
e.      pienākumu iespēju robežās novērst totalizatoru rīkošanu bez atļaujas un starpniecību saistībā ar totalizatoriem vietās, kur
notiek rikšošanas sacīkstes un citas zirgu skriešanās sacīkstes.
3.      Šie nosacījumi var tikt grozīti un papildināti.”
Saskaņā ar
Wok
26. pantu:
“Atļauju, kas piešķirta saskaņā ar 24. pantu, var atcelt pirms tās termiņa beigām šajā pantā minētie ministri, ja ir pārkāpti
25. pantā paredzētie nosacījumi.”
Saskaņā ar
Wok
27. pantu ir aizliegts sabiedrībai piedāvāt vai sniegt starpniecības pakalpojumu attiecībā uz derību slēgšanu ar uzņēmēju,
kas rīko totalizatorus.

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
Nīderlandes tiesiskais regulējums azartspēļu jomā ir balstīts uz ekskluzīvo atļauju sistēmu, saskaņā ar kuru, pirmkārt, bez
administratīvās atļaujas saņemšanas ir aizliegts organizēt un piedāvāt azartspēles un, otrkārt, attiecībā uz katru no atļautajām
azartspēlēm valsts iestādes piešķir tikai vienu atļauju.
Turklāt no pamata lietas materiāliem, kurus Tiesā iesniegusi iesniedzējtiesa, izriet, ka Nīderlandē nav nekādas iespējas interaktīvā
veidā piedāvāt azartspēles internetā.

Stichting de Nationale Sporttotalisator
(turpmāk tekstā – “
De Lotto
”), kas ir privāttiesisks bezpeļņas fonds, kopš 1961. gada ir piešķirta atļauja organizēt sporta derības, loto un skaitļu
spēles. Atļauja organizēt totalizatoru par zirgu skriešanās sacīkstēm tika piešķirta sabiedrībai ar ierobežotu atbildību
Scientific Games Racing BV
(turpmāk tekstā – “
SGR
”), kas ir ASV dibinātās sabiedrības
Scientific Games Corporation Inc
. meitas uzņēmums.
No Tiesai iesniegtajiem materiāliem izriet, ka
De Lotto
mērķis saskaņā ar tā statūtiem ir no azartspēļu rīkošanas iegūto līdzekļu ievākšana un pēc tam šo līdzekļu sadalīšana starp
iestādēm, kas darbojas vispārējās interesēs, it īpaši sporta, fiziskās audzināšanas, sabiedrības labklājības, sabiedriskās
veselības un kultūras jomās.
De Lotto
darbību pārvalda revīzijas kolēģija, kuru veido pieci locekļi un kuras prezidentu ieceļ Ministrs. Pārējos kolēģijas locekļus
ievēl
Stichting Aanwending Loterijgelden Nederland
(Loto ienākumu izlietošanas fonds), kā arī
Nederlands Olympisch Comité
/
Nederlandes Sport Federatie
(Nīderlandes Olimpiskā komiteja/Nīderlandes Sporta federācija).

Betfair
darbojas azartspēļu jomā un piedāvā savus pakalpojumus tikai ar interneta starpniecību, kā arī pa telefonu. Minētā sabiedrība
no Apvienotās Karalistes piedāvā pakalpojumu saņēmējiem platformu totalizatoriem par sporta sacīkstēm un zirgu skriešanās
sacīkstēm, kas pazīstama ar nosaukumu “betting exchange”, pamatojoties uz Lielbritānijas un Maltas izdotajām atļaujām.
Betfair
Nīderlandē nav nedz uzņēmuma, nedz tirdzniecības vietas.
Tā kā
Betfair
vēlējās aktīvi piedāvāt savus pakalpojumus Nīderlandes tirgū, tā jautāja Ministra viedokli par to, vai tai ir nepieciešama
atļauja šādu darbību veikšanai. Minētā sabiedrība arī lūdza Ministram piešķirt atļauju rīkot sporta derības un totalizatorus
par zirgu skriešanās sacīkšu rezultātiem vai nu ar interneta starpniecību, vai bez tās. Ministrs ar 2004. gada 29. aprīļa
lēmumu šos lūgumus noraidīja.
Sūdzību, kas tika iesniegta pret šo lēmumu, ministrs noraidīja 2004. gada 9. augustā. Ministrs uzskatīja, ka
Wok
ir paredzēta slēgta atļauju sistēma, saskaņā ar kuru nav iespējas piešķirt atļaujas piedāvāt piedalīties azartspēlēs ar interneta
starpniecību. Tā kā
Betfair
saskaņā ar šo likumu nevarēja saņemt atļauju, lai veiktu savas attiecīgās darbības internetā, tai bija aizliegts piedāvāt
savus pakalpojumus pakalpojumu saņēmējiem, kas dzīvo Nīderlandē.

Betfair
arī iesniedza divas sūdzības pret Ministra 2004. gada 10. decembra un 2005. gada 21. jūnija lēmumiem, ar kuriem tiek atjaunotas
De Lotto
un
SGR
piešķirtās atļaujas.
Ar Ministra 2005. gada 17. marta un 4. novembra lēmumiem šīs sūdzības tika noraidītas.
Ar 2006. gada 8. decembra spriedumu
Rechtbank ’s‑Gravenhage
(Hāgas apgabaltiesa)
Betfair
celto prasību par iepriekš minētajiem noraidošajiem lēmumiem atzina par nepamatotu. Līdz ar to
Betfair
par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību
Raad van State
[Valsts padomē].
Savā apelācijas sūdzībā
Betfair
būtībā norāda, ka Nīderlandes iestādēm bija pienākums, pirmkārt, atzīt atļauju, kas šai sabiedrībai ir piešķirta Apvienotajā
Karalistē un, otrkārt, pamatojoties uz Tiesas 2007. gada 13. septembra spriedumu lietā C‑260/04 Komisija/Itālija (Krājums,
I‑7083. lpp.), ievērot pārskatāmības principu, piešķirot atļauju piedāvāt azartspēles.
Uzskatot, ka Savienības tiesību interpretācija ir nepieciešama, lai tā varētu izšķirt strīdu,
Raad van State
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai EKL 49. pants ir interpretējams tādējādi, ka, piemērojot šo noteikumu, dalībvalsts kompetentā iestāde, pamatojoties uz
šajā dalībvalstī spēkā esošo slēgto atļauju sistēmu azartspēļu pakalpojumu sniegšanai, nevar aizliegt pakalpojumu sniedzējam,
kuram jau ir piešķirta atļauja sniegt šos pakalpojumus ar interneta starpniecību citā dalībvalstī, šos pakalpojumus ar interneta
starpniecību sniegt arī iepriekšminētajā dalībvalstī?
2)      Vai interpretāciju, kuru Tiesa lietās, kuras attiecas uz koncesijām, ir piešķīrusi EKL 49. pantam, it īpaši [vienlīdzīgas
attieksmes] principam un no tā izrietošajam pārskatāmības pienākumam, var piemērot atļaujas piešķiršanas procedūrā par azartspēļu
pakalpojumu sniegšanu likumā paredzētā vienas atļaujas sistēmā?
3)      a)     Vai atļaujas pagarināšana pašreizējam atļaujas īpašniekam tiesību aktā paredzētās vienas atļaujas sistēmas ietvaros, nedodot
iespējamiem interesentiem iespēju konkurēt par šo atļauju, ir piemērots un samērīgs līdzeklis, lai īstenotu primāros vispārējo
interešu apsvērumus, kurus Tiesa ir izvirzījusi kā pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojuma pamatojumu azartspēļu jomā?
Ja tas tā ir, tad ar kādiem nosacījumiem;
b)     vai, atbildot uz trešā jautājuma a) punktu, ir nozīme tam, vai atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša vai noliedzoša?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds
dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā, saskaņā ar kuru azartspēļu organizēšanai un piedāvāšanai ir piemērojama
ekskluzīvo atļauju sistēma par labu vienam uzņēmējam un saskaņā ar kuru jebkuram citam uzņēmējam, tostarp citā dalībvalstī
reģistrētam uzņēmējam, ir aizliegts attiecīgajā dalībvalstī piedāvāt internetā pakalpojumus, uz kuriem attiecas šī sistēma.
EKL 49. pantā ir izvirzīta prasība ne tikai novērst jebkādu citā dalībvalstī reģistrēta pakalpojumu sniedzēja diskrimināciju
tā valstiskās piederības dēļ, bet arī atcelt jebkuru ierobežojumu – pat ja to vienādi piemēro valsts un citu dalībvalstu pakalpojumu
sniedzējiem –, ja tas ir tāds, kas aizliedz, traucē vai padara darījumus mazāk pievilcīgus pakalpojumu sniedzējam, kurš reģistrēts
citā dalībvalstī, kurā tas likumīgi sniedz līdzīgus pakalpojumus. Turklāt no pakalpojumu sniegšanas brīvības ieguvējs ir kā
pakalpojumu sniedzējs, tā arī to saņēmējs (2009. gada 8. septembra spriedums lietā C‑42/07
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, Krājums, I‑0000. lpp., 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir skaidrs, ka tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā ierobežo EKL 49. pantā paredzēto pakalpojumu sniegšanas
brīvību (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, 52. punkts, kā arī vēl pasludināmo spriedumu lietā C‑258/08
Ladbrokes Betting & Gaming
un
Ladbrokes International
, Krājums, I‑0000. lpp., 16. punkts).
Tomēr ir jāizvērtē, vai šāds ierobežojums ir pieņemams, pamatojoties uz EKL 45. un 46. pantā skaidri paredzētajiem izņēmumiem,
kas piemērojami šajā jomā saskaņā ar EKL 55. pantu, vai atbilstoši Tiesas judikatūrai pamatots ar primāriem vispārējo interešu
apsvērumiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, 55. punkts).
Ar EKL 46. panta 1. punktu tiek pieļauti ierobežojumi, kas pamatoti ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai veselības
aizsardzības interesēm. Šajā sakarā Tiesas judikatūrā ir atzīta virkne tādu primāru vispārējo interešu apsvērumu, pamatojoties
uz kuriem var attaisnot minētos ierobežojumus, kā patērētāju aizsardzība, krāpšanas novēršana un izvairīšanās no pilsoņu pamudināšanas
uz pārmērīgiem izdevumiem saistībā ar spēli, kā arī sabiedriskās kārtības traucējumu vispārīga novēršana (iepriekš minētais
spriedums lietā
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, 56. punkts).
Šādā kontekstā morālās, reliģiskās vai kultūras īpatnības, kā arī ar spēlēm un derībām saistītās sekas, kas morāli un finansiāli
kaitē indivīdam un sabiedrībai, var būt pamats pietiekamai valsts iestāžu rīcības brīvībai, lai noteiktu patērētāja un sabiedriskās
kārtības aizsardzības prasības (2003. gada 6. novembra spriedums lietā C‑243/01
Gambelli
u.c.,
Recueil
, I‑13031. lpp., 63. punkts, kā arī 2007. gada 6. marta spriedums apvienotajās lietās C‑338/04, C‑359/04 un C‑360/04
Placanica
u.c., Krājums, I‑1891. lpp., 47. punkts).
Dalībvalstis saskaņā ar savu vērtību skalu var brīvi noteikt savas politikas mērķus azartspēļu jomā un vajadzības gadījumā
precīzi definēt nepieciešamo aizsardzības līmeni. Tomēr to noteiktajiem ierobežojumiem ir jāatbilst no Tiesas judikatūras
izrietošajām prasībām, īpaši attiecībā uz samērīgumu (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās
Placanica
u.c., 48. punkts, kā arī lietā
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, 59. punkts).
Saskaņā ar Tiesas judikatūru valsts tiesām ir jāpārbauda, vai dalībvalstu tiesiskais regulējums tiešām atbilst šiem mērķiem,
kas varētu attaisnot minētos ierobežojumus, un vai dalībvalstu noteiktie ierobežojumi nešķiet nesamērīgi, ņemot vērā šos mērķus
(iepriekš minētie spriedumi lietā
Gambelli
u.c., 75. punkts, kā arī apvienotajās lietās
Placanica
u.c., 58. punkts).
Atsaucoties pārsvarā uz iepriekš minētajiem spriedumiem lietā
Gambelli
u.c., kā arī apvienotajās lietās
Placanica
u.c., iesniedzējtiesa ir konstatējusi, ka mērķus, kas vērsti uz patērētāju aizsardzības nodrošināšanu, kā arī noziedzības
un spēļu atkarības apkarošanu, uz kuriem ir balstīta
Wok
paredzētā ekskluzīvo atļauju sistēma, saskaņā ar Tiesas judikatūru var uzskatīt par primāriem vispārējo interešu apsvērumiem.
Tāpat arī valsts tiesa uzskata, ka ierobežojumi, kas izriet no minētās sistēmas, nav nesamērīgi un tie netiek piemēroti diskriminējošā
veidā. Runājot tieši par samērīgumu, tā uzsver, ka fakts, ka atļauja tiek piešķirta tikai vienam uzņēmējam, atvieglo ne tikai
tā kontroli, tāpēc ka ar minēto atļauju saistīto nosacījumu izpildes uzraudzība tādējādi ir efektīvāka, bet šādā veidā tiek
novērsta arī konkurences rašanās starp atļauju īpašniekiem, kuras dēļ var palielināties spēļu atkarība. Šī pati tiesa arī
piebilst, ka aizliegums jebkurai citai personai, kas nav atļaujas īpašnieks, piedāvāt azartspēles attiecas gan uz Nīderlandē
dibinātiem uzņēmumiem, gan arī uz tādiem uzņēmumiem, kuru juridiskā adrese atrodas citās dalībvalstīs.
Iesniedzējtiesas šaubas izriet no fakta, ka
Betfair
pamata lietā apgalvo, ka tai nav jābūt Nīderlandes iestāžu izdotās atļaujas īpašniecei, lai minētā sabiedrība varētu piedāvāt
savus sporta derību pakalpojumus ar interneta starpniecību Nīderlandē dzīvojošiem spēlētājiem. Nīderlandei esot pienākums
atzīt atļaujas, kuras
Betfair
ir piešķīrušas citas dalībvalstis.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka internetā piedāvāto azartspēļu jomā nav veikta saskaņošana Eiropas Savienības līmenī. Tādēļ dalībvalstij
ir tiesības uzskatīt, ka tikai tas vien, ka tāds pakalpojumu sniedzējs kā
Betfair
legāli piedāvā minētajā jomā ietilpstošus pakalpojumus internetā citā dalībvalstī, kurā atrodas tā juridiskā adrese, un uz
to faktiski jau attiecas šīs citas valsts tiesību normas un kompetento iestāžu kontrole, nav pietiekama garantija patērētāju
aizsardzībai pret krāpšanas un noziedzības riskiem, ņemot vērā grūtības, ar kurām šajā sakarā var nākties saskarties dalībvalstij,
kurā atrodas pakalpojumu sniedzēja juridiskā adrese, lai izvērtētu pakalpojumu sniedzēju profesionālo godīgumu (šajā ziņā
skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, 69. punkts).
Turklāt, tā kā nav tieša kontakta patērētāja un pakalpojumu sniedzēja starpā, internetā piedāvātās azartspēles ietver dažāda
rakstura un mēroga riskus saistībā ar iespējamu pakalpojumu sniedzēju izdarītu patērētāju krāpšanu salīdzinājumā ar šo spēļu
tradicionālo tirgu (iepriekš minētais spriedums lietā
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, 70. punkts).
Faktu, ka uzņēmējs, kurš piedāvā azartspēles ar interneta starpniecību, attiecīgajā dalībvalstī nenodarbojas ar aktīvu tirdzniecības
politiku, it īpaši tādēļ, ka tas tās nereklamē šajā dalībvalstī, nevar uzskatīt par tādu, kas ir pretrunā šī sprieduma divos
iepriekšējos punktos minētajiem apsvērumiem. Šie apsvērumi ir balstīti tikai uz azartspēļu pieejamības internetā sekām, nevis
uz potenciāli atšķirīgajām sekām atkarībā no tā, vai šis uzņēmējs savus pakalpojumus piedāvā aktīvā vai pasīvā veidā.
No tā izriet, ka pamata lietā apskatāmais ierobežojums, ņemot vērā azartspēļu piedāvāšanas internetā īpatnības, ir uzskatāms
par pamatotu ar cīņu pret krāpšanu un noziedzību (iepriekš minētais spriedums lietā
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, 72. punkts).
Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds dalībvalsts
tiesiskais regulējums kā pamata lietā, saskaņā ar kuru azartspēļu organizēšanai un piedāvāšanai ir piemērojama ekskluzīvo
atļauju sistēma par labu vienam uzņēmējam un saskaņā ar kuru jebkuram citam uzņēmējam, tostarp citā dalībvalstī dibinātam
uzņēmējam, ir aizliegts attiecīgajā dalībvalstī piedāvāt internetā pakalpojumus, uz kuriem attiecas šī sistēma.

Par otro un trešo jautājumu
Ar savu otro un trešo jautājumu, kuri ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa, pirmkārt, vēlas noskaidrot, vai Tiesas judikatūra,
kas izveidojusies saistībā ar EKL 49. panta, kā arī vienlīdzīgas attieksmes principa un no tā izrietošā pārskatāmības pienākuma
interpretāciju sabiedrisko pakalpojumu koncesiju jomā, ir piemērojama attiecībā uz tādu atļaujas piešķiršanas procedūru azartspēļu
jomā, atbilstoši kurai atļauja tiek piešķirta tikai vienam uzņēmējam. Otrkārt, tā jautā, vai šādas atļaujas atjaunošana, nerīkojot
konkursu, var tikt uzskatīta par piemērotu un samērīgu līdzekli uz primāriem vispārējo interešu iemesliem balstītu mērķu īstenošanai.
Pašreizējā Savienības tiesību attīstības stadijā pakalpojumu koncesijas līgumus neregulē neviena direktīva, ar kuru Savienības
likumdevējs ir reglamentējis publiskā iepirkuma jomu. Tomēr valsts iestādēm, kas slēdz šādus līgumus, ir jāievēro EK līguma
pamatnoteikumi, ieskaitot EKL 49. pantu, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas pilsonības dēļ principus, kā
arī no tiem izrietošo pārskatāmības pienākumu (šajā ziņā skat. 2000. gada 7. decembra spriedumu lietā C‑324/98
Telaustria
un
Telefonadress
, Krājums, I‑10745. lpp., 60.–62. punkts; 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑206/08
Eurawasser
, Krājums, I‑0000. lpp., 44. punkts, kā arī 2010. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C‑91/08
Wall
, Krājums, I‑0000. lpp., 33. punkts).
Šis pārskatāmības pienākums arī attiecas uz gadījumu, kad attiecīgā pakalpojumu koncesija var interesēt uzņēmumu, kas atrodas
citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā šī koncesija tiek piešķirta (šajā ziņā skat. 2005. gada 21. jūlija spriedumu lietā C‑231/03
Coname
, Krājums, I‑7287. lpp., 17. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Wall
, 34. punkts).
Kaut arī tas neprasa obligāti izsludināt konkursu, šis koncedentei iestādei saistošais pārskatāmības pienākums nozīmē garantēt
adekvātu atklātību jebkuram potenciālam pretendentam, tādējādi ļaujot īstenot konkurenci attiecībā uz pakalpojumu koncesijām,
kā arī piešķiršanas procedūru objektivitātes kontroli (šajā ziņā skat. 2008. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑324/07
Coditel Brabant
, Krājums, I‑8457. lpp., 25. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Wall
, 36. punkts).
Gan no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, gan arī no valsts tiesas uzdotā otrā jautājuma formulējuma izriet, ka situācijā,
kad Nīderlandes valsts iestādes iejaucas, lai piešķirtu dažiem saimnieciskās darbības subjektiem tiesības sniegt Nīderlandē
pakalpojumus azartspēļu jomā, ir runa par vienas atļaujas sistēmu.
Kā arī tas jau ir norādīts šī sprieduma 10. punktā,
Wok
ir balstīts uz ekskluzīvo atļauju sistēmu, saskaņā ar kuru, pirmkārt, bez administratīvās atļaujas saņemšanas ir aizliegts
organizēt un piedāvāt azartspēles un, otrkārt, attiecībā uz katru no atļautajām azartspēlēm valsts iestādes piešķir tikai
vienu atļauju.
Vienas atļaujas sistēma ir valsts iestāžu pasākums, kura mērķis ir regulēt saimnieciskas darbības veikšanu saistībā ar azartspēļu
organizēšanu.
Lēmumā, ar kuru tiek piešķirta atļauja, ir minēti šo iestāžu izvirzītie nosacījumi, kas galvenokārt ir saistīti ar atļauto
sporta derību maksimālo skaitu gadā, to summām, ar neto ienākumu sadalīšanu starp bezpeļņas iestādēm un ar attiecīgā uzņēmēja
paša ienākumiem, tādā veidā, ka minētais uzņēmējs var ieturēt tikai summas tādā apmērā, lai nosegtu radušās izmaksas, bet
negūstot no minētajām darbībām ienākumus. Šis uzņēmējs turklāt ir tiesīgs katru gadu veidot uzkrājumus apmērā, kas nepārsniedz
2,5 % no iepriekšējā kalendārajā gadā gūtajiem ienākumiem, lai nodrošinātu savas darbības turpināšanu.
Fakts, ka vienas atļaujas piešķiršana nav pielīdzināma pakalpojumu koncesiju līgumam, pats par sevi neliecina par to, ka,
piešķirot tādu administratīvo atļauju kā pamata lietā, tiku pārkāptas EKL 49. panta prasības, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes
princips un pārskatāmības pienākums.
Kā ģenerāladvokāts to norādījis savu secinājumu 154. un 155. punktā, pārskatāmības pienākums ir uzskatāms arī par obligātu
priekšnoteikumu dalībvalsts tiesībām, piešķirot uzņēmējam ekskluzīvās tiesības veikt kādu saimniecisko darbību, lai kāds arī
nebūtu veids, kādā izvēlas attiecīgo uzņēmēju. Šāds pienākums ir piemērojams arī viena uzņēmēja ekskluzīvās atļaujas sistēmas
ietvaros, ko dalībvalsts iestādes piešķīrušas, īstenojot savas administratīvās pilnvaras, jo šādas atļaujas sekas attiecībā
uz uzņēmumiem, kas dibināti citās dalībvalstīs un kuri varētu būt potenciāli ieinteresēti šīs darbības veikšanā, ir tādas
pašas, kā tās, kas izriet no pakalpojumu koncesijas līguma.
Kā tas arī izriet no atbildes uz pirmo jautājumu, dalībvalstīm ir pietiekama rīcības brīvība, lai noteiktu nepieciešamo aizsardzības
līmeni azartspēļu jomā un līdz ar to tās var brīvi izvēlēties tādu atļaujas sistēmu par labu tikai vienam uzņēmējam, kāda
ir arī pamata lietā.
Tomēr ar šādu sistēmu nedrīkst leģitimizēt valsts iestāžu diskrecionāru rīcību, kas var atņemt lietderīgo iedarbību Savienības
tiesību noteikumiem, it īpaši tiem, kas attiecas uz vienu no pamatbrīvībām, proti, pakalpojumu sniegšanu.
Būtībā, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai iepriekšējas administratīvās atļaujas režīms būtu pamatots, kaut arī ar to tiek
izdarīta atkāpe no pamatbrīvības, tam jābalstās uz nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem objektīviem kritērijiem, lai nodrošinātu,
ka valsts iestāžu rīcības brīvības izmantošana tiek ierobežota tādā veidā, lai tā netiktu izmantota patvaļīgi (2008. gada
17. jūlija spriedums lietā C‑389/05 Komisija/Francija, Krājums, I‑5397. lpp., 94. punkts, un 2009. gada 10. marta spriedums
lietā C‑169/07
Hartlauer
, Krājums, I‑1721. lpp., 64. punkts). Turklāt jebkurai personai, uz kuru attiecas ierobežojošs pasākums, kurš balstīts uz
šādu aizliegumu, jābūt iespējai celt prasību tiesā (šajā ziņā skat. 2001. gada 20. februāra spriedumu lietā C‑205/99
Analir
u.c.,
Recueil
, I‑1271. lpp., 38. punkts).
Vienlīdzīgas attieksmes principa un no tā izrietošā pārskatāmības pienākuma ievērošana noteikti nozīmē, ka objektīvie kritēriji,
kas ļauj ierobežot dalībvalstu kompetento valsts iestāžu rīcības brīvību, ir atbilstoši jāizsludina.
Runājot par saskaņā ar
Wok
piešķirto ekskluzīvo atļauju pagarināšanas procedūru, Nīderlandes valdība savos rakstiskajos apsvērumos ir precizējusi, ka
atļaujas vienmēr tiek piešķirtas uz laiku, visbiežāk uz pieciem gadiem. Šāda pieeja ir saskaņā ar nepārtrauktības mērķi, nosakot
konkrētus datumus, uz kuriem atsaucoties var nolemt, vai ir attaisnojama atļaujas piešķiršanas nosacījumu maiņa.
Ir skaidrs, ka Ministrs ar 2004. gada 10. decembra un 2005. gada 21. jūnija lēmumiem
De Lotto
piešķirto atļauju ir atjaunojis uz pieciem gadiem un
SGR
atļauju uz trīs gadiem, neizmantojot konkursa procedūru.
Šajā ziņā nav atšķirības starp to, vai vienīgās atļaujas ierobežojošās sekas ir radušās tādēļ, ka šī atļauja ir piešķirta
neievērojot šī sprieduma 50. punktā minētās prasības, vai arī tādēļ, ka šī atļauja ir atjaunota šādos pašos apstākļos.
Tāda atļauju atjaunošanas procedūra kā pamata lietā, kas neatbilst minētajiem nosacījumiem, rada šķērsli citiem uzņēmējiem
paust savu interesi veikt attiecīgās darbības un šī apstākļa dēļ minētie uzņēmēji tiek traucēti izmantot tiesības, kas tiem
ir paredzētas Savienības tiesībās, it īpaši EKL 49. pantā paredzēto pakalpojumu sniegšanas brīvību.
Nīderlandes valdība uzsver, ka iesniedzējtiesa ir konstatējusi, ka ierobežojumi, kas izriet no tādas atļauju sistēmas, atbilstoši
kurai atļauja tiek piešķirta tikai vienam uzņēmējam, ir attaisnojami ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem un ka tie
ir atbilstoši un samērīgi.
Jānorāda, ka iesniedzējtiesas apsvērumi, uz kuriem atsaucas Nīderlandes valdība, pārsvarā attiecas uz ekskluzīvo atļauju sistēmu,
kas paredzēta
Wok
, nevis tieši uz atļaujas, kas piešķirta uzņēmējam, kuram ir ekskluzīvās tiesības organizēt un piedāvāt azartspēles, atjaunošanas
procedūru.
Kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 161. punktā, ir jānošķir sekas, ko rada konkurence azartspēļu tirgū, kuras
nelabvēlīgais raksturs var attaisnot saimnieciskas darbības subjektu rīcības ierobežojumu un tās sekas, ko izraisa konkursa
izsludināšana attiecībā uz attiecīgo līgumu. Konkurences nelabvēlīgā ietekme uz tirgu, proti, konkurence starp vairākiem uzņēmējiem,
kuriem atļauts piedāvāt vienas un tās pašas azartspēles, radītu situāciju, ka šie uzņēmēji sacenstos ar izdomas spēju, lai
padarītu savu piedāvājumu atraktīvāku, un tādā veidā tiktu palielināti ar spēlēm saistītie izdevumi, kā arī atkarības riski.
Savukārt no šādām sekām nebūtu jābaidās atļaujas piešķiršanas stadijā.
Jebkurā gadījumā EKL 49. pantā paredzētās pamatbrīvības ierobežojumi, kas izriet tieši no tādām atļaujas piešķiršanas un atjaunošanas
procedūrām par labu vienam uzņēmējam, kā pamata lietā, ir uzskatāmi par attaisnojošiem, ja attiecīgā dalībvalsts nolemj piešķirt
vai atjaunot atļauju valsts uzņēmumam, kurš ir pakļauts tiešai valsts uzraudzībai vai privātam uzņēmumam, pār kura darbībām
valsts īsteno stingru uzraudzību (šajā ziņā skat. 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑124/97
Läärä
u.c.,
Recueil
, I‑6067. lpp., 40. un 42. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, 66. un 67. punkts).
Šādos gadījumos ekskluzīvo tiesību piešķiršana šādam uzņēmējam rīkot azartspēles vai šādu tiesību atjaunošana, neizmantojot
konkursa procedūru, nešķiet nesamērīga, ņemot vērā
Wok
izvirzītos mērķus.
Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai atļauju organizēt azartspēles īpašnieki Nīderlandē atbilst šī sprieduma 59. punktā minētajiem
nosacījumiem.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi,
ka vienlīdzīgas attieksmes princips un no tā izrietošais pārskatāmības pienākums ir piemērojami tādām atļauju piešķiršanas
un atjaunošanas procedūrām azartspēļu jomā, saskaņā ar kurām atļauja tiek piešķirta vai atjaunota vienam uzņēmējam, ja vien
minētais uzņēmējs nav valsts uzņēmums, kurš ir pakļauts valsts vai tāda privāta uzņēmuma tiešai kontrolei, pār kura darbībām
valsts īsteno stingru uzraudzību.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā, saskaņā
ar kuru azartspēļu organizēšanai un piedāvāšanai ir piemērojama ekskluzīvo atļauju sistēma par labu vienam uzņēmējam un saskaņā
ar kuru jebkuram citam uzņēmējam, tostarp citā dalībvalstī dibinātam uzņēmējam, ir aizliegts attiecīgajā dalībvalstī piedāvāt
internetā pakalpojumus, uz kuriem attiecas šī sistēma;
2)
EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka vienlīdzīgas attieksmes princips un no tā izrietošais pārskatāmības pienākums ir
piemērojami tādām atļauju piešķiršanas un atjaunošanas procedūrām azartspēļu jomā, saskaņā ar kurām atļauja tiek piešķirta
vai atjaunota vienam uzņēmējam, ja vien minētais uzņēmējs nav valsts uzņēmums, kurš ir pakļauts valsts vai tāda privāta uzņēmuma
tiešai kontrolei, pār kura darbībām valsts īsteno stingru uzraudzību.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.