CELEX: 62005CJ0376
Konkurents
Mootorsõidukite turustuskokkulepe
Grupierand
Määrus (EÜ) nr 1475/95
Artikli 5 lõige 3
Tarnijapoolne kokkuleppe lõpetamine
Turustusvõrgu ümberkorraldamine
Määruse (EÜ) nr 1400/2002 jõustumine
Artikli 4 lõige 1
Põhilised piirangud
Tagajärjed

Eelotsusetaotlused käsitlevad komisjoni 28. juuni 1995. aasta määruse (EÜ) nr 1475/95 asutamislepingu artikli [81] lõike 3
kohaldamise kohta mootorsõidukite turustamist ja teenindust käsitlevate teatavate kokkuleppeliikide suhtes (EÜT L 145, lk 25)
artikli 5 lõike 3 esimese lõigu esimese taande ning komisjoni 31. juuli 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1400/2002 asutamislepingu
artikli 81 lõike 3 kohaldamise kohta teatavat liiki vertikaalsete kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuse suhtes mootorsõidukisektoris
(EÜT L 203, lk 30; ELT eriväljaanne 08/02, lk 158) artikli 4 tõlgendamist.
Kõnealused eelotsusetaotlused on esitatud ühelt poolt A. Brünsteiner GmbH (edaspidi „Brünsteiner”) ja Autohaus Hilgert GmbH
(edaspidi „Hilgert”) ning teiselt poolt Bayerische Motorenwerke AG (edaspidi „BMW”) vahelistes kohtumenetlustes, mille esemeks
on viimase poolt BMW kaubamärgiga mootorsõidukite Saksamaal turustamise eesmärgil Brünsteineri ja Hilgertiga (edaspidi „põhikohtuasja
hagejad”) sõlmitud kokkuleppe üheaastase etteteatamisega lõpetamise seaduslikkus.

Õiguslik raamistik
Määruse nr 1475/95 põhjenduse 11 kohaselt:
„Artikli 5 lõike 2 punktides 2 ja 3 ning lõikes 3 sätestatakse miinimumtingimused turustamist ja teenindust käsitlevate kokkulepete
kehtivusaega ja lõpetamist puudutavatele eranditele, kuna turustaja poolt lepingujärgsete kaupade turustamise ja teeninduse
parandamiseks tehtud investeeringute ning lühiajaliste või lühikese etteteatamisajaga lõpetatavate lepingute koosmõjul suureneb
oluliselt turustaja sõltuvus tarnijast. Selleks, et vältida paindlike ja tõhusate turustusvõrkude arendamise takistamist,
peaks tarnijal olema siiski õigus leping lõpetada, kui turustusvõrk või selle oluline osa vajab ümberkorraldamist. […]”
Määruse nr 1475/95 artikkel 1 teeb EÜ artikli 81 lõikes 1 ette nähtud keelust erandi neile kokkulepetele, millega tarnija
kohustab edasimüüjat edendama lepingujärgsete kaupade turustamist kindlal territooriumil ning kohustub tagama edasimüüja varustamise
mootorsõidukite ja varuosadega nimetatud territooriumil.
Määruse artikli 4 lõige 1 sätestab, et erandile ei ole takistuseks kokkulepe, millega turustaja võtab endale kohustuse järgida
miinimumtingimusi muu hulgas lepingujärgsete kaupade kaubanduslikult kasutatavate seadmete või remondi‑ ja hooldusteenuste
turustamisel ja teenindusel.
Määruse nr 1475/95 artikli 5 lõige 2 ja lõike 3 esimene taane sätestavad:
„2.      Kui turustaja võtab endale artikli 4 lõikes 1 ette nähtud kohustuse selleks, et parandada turustamise ja teeninduse struktuuri,
kohaldatakse erandit ainult tingimusel, et:
[…]
2)      kokkuleppe kehtivusaeg on vähemalt viis aastat või piiramatu kehtivusajaga kokkuleppe lõpetamise tavaline tähtaeg mõlemale
kokkuleppepoolele on vähemalt kaks aastat; […]
[…]
3.      Lõigetes 1 ja 2 ette nähtud erandi tingimused ei mõjuta:
–        tarnija õigust kokkulepet vähemalt üheaastase etteteatamisega lõpetada, kui see on vajalik terve võrgu või selle olulise osa
ümberkorraldamiseks”.
Vastuses 16. küsimuse punktile a, mis kõlas: „Kas kokkulepet on võimalik ennetähtaegselt lõpetada?”, märgib komisjon määruse
nr 1475/1995 seletuskirjas järgmist:
„Tootjal on õigus kokkulepe ennetähtaegselt (üheaastase etteteatamisega) lõpetada, kui tal tuleb terve oma turustusvõrk või
selle oluline osa ümber korraldada. Ümberkorraldamise vajadust kinnitatakse pooltevahelise kokkuleppega või – kui turustaja
seda nõuab – sõltumatu eksperdi või vahekohtuniku poolt. Taotluse esitamine sõltumatule eksperdile või vahekohtunikule ei
mõjuta kõigi kokkuleppepoolte õigust pöörduda siseriikliku kohtu poole kehtiva siseriikliku õiguse kohaselt (artikli 5 lõige 3).
Kui tarnija on jätnud kokkuleppes endale õiguse ühepoolseks lõpetamiseks, mis ületab määrusega kehtestatud piire, jääb ta
automaatselt ilma õigusest grupierandile (artikli 6 lõike 1 punkt 5, vt eespool jaotis 1.2).
Võimalus ennetähtaegseks lõpetamiseks sisaldub määruses selleks, et tootjad saaksid oma turustusvõrku ümber korraldades paindlikult
tegutseda (põhjendus 19). Ümberkorraldamise vajadus võib tuleneda konkurentide tegevusest või muudest majanduslikest asjaoludest,
olenemata sellest, kas see tuleneb tootja ettevõttesisestest otsustest või välistest asjaoludest, nt sellise ettevõtte sulgemine,
kellel on asjaomases piirkonnas palju töötajaid. Esineda võivate olukordade suure hulga tõttu ei ole reaalne loetleda kõiki
võimalikke ümberkorraldamise põhjusi.
See, kas ümberkorraldus puudutab turustusvõrgu „olulist osa” või mitte, otsustatakse asjaomase tootja turustusvõrgu spetsiifilist
korraldust puudutavate asjaolude põhjal. „Oluline” viitab nii majanduslikule kui ka geograafilisele aspektile, mis võib piirduda
teatava liikmesriigi turustusvõrgu või selle osaga. Igal juhul tuleb tootjal jõuda kokkuleppele kas sõltumatu eksperdi või
vahekohtunikuga või siis turustajaga, kellega sõlmitud turustuskokkulepe lõpetatakse, ilma et oleks vaja konsulteerida muude
turustajatega, keda kokkuleppe ennetähtaegne lõpetamine kaudselt mõjutab.”
Alates 1. oktoobrist 2002 asendati määrus nr 1475/95 määrusega nr 1400/2002.
Vastavalt viimati nimetatud määruse põhjendusele 12:
„Olenemata asjaomaste ettevõtjate turuosa suurusest, ei hõlma käesolev määrus vertikaalseid kokkuleppeid, mis sisaldavad teatavat
liiki rangeid konkurentsivastaseid piiranguid (põhilised piirangud), mis üldjuhul piiravad konkurentsi märkimisväärselt isegi
väikeste turuosade puhul ning mis ei ole eespool nimetatud positiivse mõju saavutamiseks hädavajalikud. See hõlmab eelkõige
selliseid vertikaalseid kokkuleppeid, mis sisaldavad piiranguid minimaalsete või kinnitatud edasimüügihindade näol ning, teatavate
eranditega, piiranguid territooriumide või klientide osas, kellele turustaja või remonditöökoda võib lepingujärgseid kaupu
või teenuseid müüa. Selliste kokkulepete suhtes ei tohiks erandit teha.”
Vastavalt nimetatud määruse põhjendusele 36:
„[Määrust nr 1475/95] kohaldatakse kuni 30. septembrini 2002. Andmaks kõigile ettevõtjatele aega selliste kõnealusele määrusele
vastavate vertikaalsete kokkulepete kohandamiseks, mis jäävad kehtima pärast neis sätestatud erandi kehtivusaja lõppemist,
on asjakohane näha nende kokkulepete puhul alates 1. oktoobrist 2003 ette üleminekuaeg, mille jooksul need tuleks käesoleva
määruse kohaselt vabastada [asutamislepingu] artikli 81 lõikes 1 sätestatud keelust.”
Määruse nr 1400/2002 artikli 4 „Põhilised piirangud” lõike 1 esimene lause näeb ette, et erandit ei kohaldata vertikaalsete
kokkulepete suhtes, mille eesmärk on otseselt või kaudselt, üksikult või muude poolte kontrolli all olevate teguritega kombineeritult
üks või mitu selles sättes nimetatud piirangut.
Vastavalt sama määruse artiklile 10:
„EÜ […] artikli 81 lõikes 1 sätestatud keeldu ei kohaldata ajavahemikus 1. oktoobrist 2002 kuni 30. septembrini 2003 nende
kokkulepete suhtes, mis on 30. septembril 2002 juba jõus ja mis ei vasta käesolevas määruses sätestatud erandi tingimustele,
kuid vastavad määruses (EÜ) nr 1475/95 sätestatud erandi tingimustele.”
Vastuses 20. küsimusele, pealkirjaga „Kuidas määruse nr 1475/95 alusel sõlmitud kokkuleppeid üleminekuperioodi jooksul ennetähtaegselt
lõpetada?”, märgib komisjon määruse nr 1400/2002 seletuskirjas muu hulgas järgmist:
„Alates 30. septembrist 2002 kehtetu määruse nr 1475/95 asendamine uue määrusega ei tähenda, et turustusvõrk tuleks
de facto
ümber korraldada. Autotootjatele jääb siiski õigus pärast uue määruse jõustumist oma turustusvõrgu oluline osa ümber korraldada.
Määruse nr 1475/95 järgimiseks ja järelikult ka üleminekuperioodi kasutamiseks tuleb lepingu lõpetamisest kaheaastase tähtajaga
ette teatada, välja arvatud juhul, kui on otsustatud läbi viia ümberkorraldus või kui esineb hüvitamiskohustus.”
Lisaks on 68. küsimusele pealkirjaga „Kas määrus näeb ette minimaalse tähtaja kokkuleppe lõpetamiseks?” nimetatud seletuskirjas
antud vastuse lõikes 4 märgitud:
„Turustusvõrgu ümberkorraldamise vajadus on objektiivne küsimus ning see, et tarnija peab asjaomast ümberkorraldamist vajalikuks,
ei lahenda vaidluse all olevat küsimust. Niisugusel juhul on siseriikliku kohtu või vahekohtuniku ülesanne lahendada küsimus
asjaoludest lähtuvalt.”

Menetlused põhikohtuasjades ja eelotsuse küsimused
Põhikohtuasja hagejad sõlmisid 1996. aastal BMW‑ga lepingu viimase toodetud mootorsõidukite turustamiseks. Lepingu punkt 11.6
nägi ette järgmist:
„11.6. Lepingu lõpetamine turustusvõrgu ümberkorraldamise tõttu
Kui BMW turustusvõrk või selle oluline osa vajab ümberkorraldamist, siis on BMW‑l õigus leping lõpetada 12‑kuulise etteteatamisega.
Sama kehtib juhul, kui käesoleva lepingu aluseks olev õiguslik olukord muutub olulistes küsimustes.”
Septembris 2002 lõpetas BMW oma Euroopa võrgu kõik turustuslepingud alates 30. septembrist 2003, põhjusel et määrus nr 1400/2002
toob kaasa märkimisväärsed õiguslikud ja struktuurilised muutused mootorsõidukite turustamise valdkonnas. BMW sõlmis seejärel
enamikuga oma endistest turustajatest uued lepingud, mis jõustusid 1. oktoobril 2003 ja mis olid kohandatud määruse nr 1400/2002
nõuetele.
Põhikohtuasja hagejatele selliseid lepinguid ei pakutud. Seetõttu esitasid nad Saksa kohtutele hagid, milles vaidlustasid
turustuslepingute lõpetamise seaduslikkuse, väites, et lõpetamine oleks pidanud aset leidma alles kaheaastase etteteatamistähtaja
möödudes, s.o 30. septembril 2004.
Oberlandesgericht München jättis need hagid 26. veebruaril 2004 apellatsiooniastmes rahuldamata põhjendusel, et määruse nr 1400/2002
vastuvõtmisest tulenevad muudatused tekitasid BMW turustusvõrgu ümberkorraldamise vajaduse. Nimetatud kohtu sõnul kujutasid
konkurentsipiirangud, mis seni olid kooskõlas määrusega nr 1475/95, endast nüüd põhilisi piiranguid määruse nr 1400/2002 artikli 4
tähenduses, nii et isegi kui turustuslepinguid ei oleks 30. septembril 2003 lõpetatud, oleksid kõik nimetatud lepingutes sisalduvad
konkurentsi piiravad tingimused 1. oktoobril 2003 kehtetuks muutunud. BMW ei pidanud kuni 30. septembrini 2004 taluma seda,
et kehtivad turustuslepingud, milles puuduvad konkurentsi piiravad tingimused, või et isegi puuduvad igasugused lepingud,
juhul kui need on siseriikliku õiguse kohaselt tervikuna kehtivuse kaotanud.
Põhikohtuasja hagejad esitasid Bundesgerichtshofile nende otsuste peale kassatsioonkaebuse.
Eelotsusetaotlustes leiab nimetatud kohus, et määruse jõustumine mõjutab vältimatult turustussüsteemide sisemist ülesehitust,
kuid märgib samal ajal, et komisjoni seletuskirjadel, mis käsitlevad määrusi nr 1475/95 ja 1400/2002, rajaneva kitsa käsitluse
kohaselt ei saa ümberkorraldamise vajadust põhjendada üksnes määruse nr 1400/2002 jõustumisega, vaid majandusliku arenguga.
Mitte ainult majanduslikud põhjused, vaid ka õiguslikud põhjused võivad turustusvõrgu ümberkorraldamise vajaduse tekitada.
Lisaks on turustussüsteem nimetatud võrgu struktuuriline koostisosa. Lõpuks toob määrus nr 1400/2002 kaasa vajaduse teadmata
ulatusega muudatuse järele, kuna selles ei tehta enam erandit seni levinud ainuõigusliku ja valikulise turustamise kombinatsiooni
suhtes. Tootjad peavad valima ühe neist kahest süsteemist. Valikulise turustamise raames – mis peaaegu alati valitakse – ei
ole enam lubatud territoriaalsed piirangud ega turustajate territooriumi kaitsmine. Lisaks tuleb müük ja müügijärgne teenus
teineteisest lahutada ning ainuõigus kaubamärgile suures osas kaob.
Kui tootja ei kohanda oma lepinguid või ei ütle neid üles ega sõlmi uusi enne üleminekuperioodi lõppemist, siis muutuvad kõik
konkurentsi piiravad tingimused EÜ artikli 81 alusel alates 1. oktoobrist 2003 kehtetuks, kuna osa määrusega nr 1475/95 lubatud
piirangutest kuuluvad põhiliste piirangute hulka määruse nr 1400/2002 artikli 4 tähenduses, tuues niimoodi kaasa nimetatud
lepingute kõikide konkurentsi piiravate tingimuste suhtes tehtud erandi kehtetuse. Sellest tuleneb turustusvõrgu raames kahetine
õiguslik olukord, milles turustajad, kes ei olnud valmis nõustuma oma lepingu kohandamisega uuele määrusele, oleksid vabamad.
Tootja ei pea selliseid probleeme taluma, isegi mitte ühe aasta vältel.
Neil asjaoludel arutleb eelotsusetaotlused esitanud kohus, kas turustuslepingute lõpetamise seaduslikkuse küsimus ei ole tegelikult
alusetu. Siseriikliku õiguse kohaselt on konkurentsi piiravate tingimuste kehtetuse tagajärjeks see, et kõnealused lepingud
on tervikuna alates 1. oktoobrist 2003 kehtetud. Nimetatud kohtu arvates on määruse nr 1400/2002 seletuskirjas komisjoni poolt
esitatud andmed siiski sellise tagajärje vastu ning räägivad määruse nr 1400/2002 artikli 4 kitsendava tõlgendamise kasuks.
Neil asjaoludel otsustas Bundesgerichtshof menetluse peatada ja esitada mõlemas tema menetluses olevas asjas Euroopa Kohtule
järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [määruse nr 1475/95] artikli 5 lõike 3 [esimese lõigu] [esimest] taanet tuleb tõlgendada selliselt, et vajadus terve turustusvõrgu
või selle olulise osa ümberkorraldamiseks ning tootja õigus oma turustajatega sõlmitud lepingud üheaastase etteteatamisega
sel põhjusel lõpetada võivad tuleneda ka sellest, et [määruse nr 1400/2002] jõustumine tekitas vajaduse põhjalikult muuta
turustussüsteemi, mida tootja ja tema turustajad seni kasutasid ning mis põhines [määrusel nr 1475/95] ja mis selle määruse
alusel oli lubatud?
2.      Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas [määruse nr 1400/2002] artiklit 4 tuleb tõlgendada selliselt, et turustuslepingus
sisalduvad konkurentsipiirangud, mis vastavalt sellele määrusele kujutavad endast põhilisi piiranguid (keelatud tingimuste
„must nimekiri”), ei toonud sama määruse artiklis 10 sätestatud aastase üleminekuperioodi lõppemisel (30. septembril 2003)
erandkorras kaasa kõikide konkurentsi piiravate lepingutingimuste osas EÜ artikli 81 lõikes 1 ette nähtud keelust tehtud erandi
kohaldamata jätmist, kui see leping sõlmiti [määruse nr 1475/95] kehtivuse ajal kooskõlas selle määruse nõuetega ja lepingu
suhtes kohaldati määrusest tulenevat erandit?
Kas sellise olukorraga on igal juhul tegemist siis, kui see, et ühenduse õiguse kohaselt on kõik konkurentsi piiravad lepingutingimused
kehtetud, toob siseriikliku õiguse kohaselt kaasa kogu turustuslepingu kehtetuse?”
Euroopa Kohtu presidendi 18. jaanuari 2006. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑376/05 ja C‑377/05 kirjaliku ja suulise menetluse
ning kohtuotsuse huvides.

Eelotsuse küsimused

Esialgsed märkused
Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes märkustes ja kohtuistungil vaidlustas BMW määruse nr 1475/95 artikli 5 lõigete 2 ja 3
sätete kehtivuse, sisuliselt põhjusel, et need sätted on vastuolus EÜ artikli 81 lõikega 3, eelkõige seeläbi, et esiteks seavad
need grupierandi kohaldamise eelduseks täiendavad konkurentsipiirangud, mis ei ole ei hädavajalikud ega tarbijatele soodsad,
ning teiseks põhjendatakse neid sotsiaalsete kaalutlustega, millel ei ole konkurentsiga mingit seost.
Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale on üksnes eelotsusetaotluse esitanud kohtu pädevuses määratleda nende küsimuste ese, mida
ta soovib esitada. Vaid see liikmesriigi kohus, kes vaidlust menetleb ja kes tehtava kohtuotsuse eest vastutab, peab iga konkreetse
asja eripärast lähtudes otsustama, kas otsuse tegemiseks on vaja eelotsust ja kas tema poolt Euroopa Kohtule esitatud küsimused
on asjakohased (vt selle kohta 16. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑159/97: Castelletti, EKL 1999, lk I‑1597, punkt 14,
ja 6. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑154/05: Kersbergen-Lap ja Dams-Schipper, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata,
punkt 21).
Eelotsusetaotlused esitanud kohus soovib oma eelotsusetaotlustega üksnes määruse nr 1475/95 artikli 5 lõigete 2 ja 3 tõlgendust.
Ta ei maini, et tal on kahtlusi nende sätete kehtivuse suhtes või et selline küsimus on tema menetletavates põhikohtuasjades
tõstatatud.
Neil asjaoludel, kuna EÜ artikkel 234 ei kujuta endast õiguskaitsevahendit nendele isikutele, kes on siseriiklikus kohtus
menetletava asja poolteks, ei saa Euroopa Kohus olla kohustatud ühenduse õiguse kehtivust hindama üksnes põhjusel, et üks
pooltest tõstatas selle küsimuse Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes märkustes (vt selle kohta 6. juuli 2000. aasta otsus
kohtuasjas C‑402/98: ATB jt, EKL 2000, lk I‑5501, punktid 30 ja 31, ning 10. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑344/04:
IATA ja ELFAA, EKL 2006, lk I‑403, punkt 28).
Seetõttu – nagu komisjon kohtuistungil õigesti väitis – ei ole vaja uurida määruse nr 1475/95 artikli 5 lõigete 2 ja 3 kehtivuse
küsimust, mille BMW tõstatas.

Esimene küsimus
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotlused esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1400/2002 jõustumine tekitas vajaduse
tarnija turustusvõrgu või selle olulise osa ümberkorraldamiseks määruse nr 1475/95 artikli 5 lõike 3 esimese lõigu esimese
taande tähenduses ning kas järelikult võib sellega põhjendada nimetatud sättes ette nähtud õiguse lõpetada leping üheaastase
etteteatamisega kohaldamist.
On kohane meelde tuletada, et 7. septembri 2006. aasta otsuses kohtuasjas C‑125/05: Vulcan Silkeborg (kohtulahendite kogumikus
veel avaldamata) vastas Euroopa Kohus juba sellele küsimusele, otsustades, et kuigi määruse nr 1400/2002 jõustumine ei loonud
iseenesest vajadust tarnija turustusvõrkude ümberkorraldamiseks määruse nr 1475/95 artikli 5 lõike 3 esimese lõigu esimese
taande tähenduses, võis kõnealune jõustumine sellegipoolest iga tarnija turustusvõrgu spetsiifilisest korraldusest lähtuvalt
luua vajaduse niivõrd olulisteks muudatusteks, et neid võis käsitleda nimetatud turustusvõrgu või selle olulise osa ümberkorraldamisena
selle sätte tähenduses.
Selles suhtes rõhutas Euroopa Kohus sama otsuse punktides 59–61 siiski, et kuigi määrus nr 1400/2002 küll tegi määruses nr 1475/95
ette nähtud grupierandite süsteemiga võrreldes olulisi muudatusi, võisid muudatused, mida tarnijad tõenäoliselt oma turustuskokkulepetes
tegid, et kindlustada endale jätkuvalt õigus grupierandile, tuleneda sellest, et määruse nr 1475/95 kehtivuse kaotamise kuupäeval
kehtinud lepinguid kohandati määruse nr 1400/2002 artiklis 10 ette nähtud üheaastasel üleminekuperioodil. Selline kohandamine
ei too seega automaatselt kaasa vajadust vastavalt kohaldatavale siseriiklikule õigusele lepinguid lõpetada ega igal juhul
ka vajadust terve turustusvõrgu või selle olulise osa ümberkorraldamiseks.
Nagu Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuse Vulcan Silkeborg punktis 64 leidis, on siseriiklike kohtute ja vahekohtute
ülesanne hinnata nende menetluses oleva vaidluse konkreetsete asjaolude kogumist lähtuvalt, kas tarnija tehtud muudatused
kujutavad endast vastavalt määruse nr 1475/95 artikli 5 lõike 3 esimese lõigu esimesele taandele turustusvõrgu või selle olulise
osa ümberkorraldamist ja kas see osutus vajalikuks määruse nr 1400/2002 jõustumise tõttu.
Selle kohta täpsustas Euroopa Kohus sama otsuse punktides 29 ja 30, et „terve turustusvõrgu või selle olulise osa ümberkorraldamine”
artikli 5 lõike 3 esimese lõigu esimese taande tähenduses eeldab asjaomase tarnija turustusvõrgu märkimisväärset muudatust
nii sisuliselt kui geograafiliselt, mis võib muu hulgas olla seotud nende struktuuride olemuse või vormi, eseme, nende sisemiste
kohustuste jaotuse, asjaomaste kaupade ja teenuste tarnimise viisi, nimetatud struktuuris osalejate arvu või kvaliteedi ning
geograafilise ulatusega.
Vastupidi sellele, mida põhikohtuasja hagejad käesolevas asjas väidavad – kuigi miski selleks ei kohusta, ei välista samuti
miski, et selline ümberkorraldamine võib tuleneda turustuskokkuleppe tingimuste muutmisest uue erandimääruse jõustumise tagajärjel.
Euroopa Kohus leidis eespool viidatud kohtuotsuse Vulcan Silkeborg punktis 54 muu hulgas, et määrus nr 1400/2002 tegi määruses
nr 1475/95 ette nähtud grupierandite süsteemiga võrreldes olulisi muudatusi, sätestades rangemad normid kui need, mis viimane
kehtestas erandite tegemise kohta EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keeluga hõlmatud teatavate konkurentsipiirangute osas.
Mis puudutab määruse nr 1475/95 artikli 5 lõike 3 esimese lõigu esimeses taandes ette nähtud tingimust, mis on seotud ümberkorraldamise
„vajadusega”, siis märkis Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuse Vulcan Silkeborg punktis 37, et see tingimus eeldab,
et ümberkorraldamine peab olema usutavalt õigustatav majandusliku tõhususega, mis tugineb tarnija ettevõtte sisestele või
välistele objektiivsetele asjaoludele, mis turustusvõrgu kiire ümberkorraldamiseta võivad – võttes arvesse neid konkurentsitingimusi,
milles tarnija tegutseb – kahjustada nimetatud turustusvõrgu olemasolevate struktuuride tõhusust.
Seega ainuüksi asjaolust, et tarnija teeb oma turustusvõrgu hetkeolukorra subjektiivse majandusliku hinnangu alusel järelduse
ümberkorraldamise vajalikkuse kohta, ei piisa – vastupidi komisjoni väidetele – selleks, et tõendada niisuguse ümberkorraldamise
vajalikkust määruse nr 1475/95 artikli 5 lõike 3 esimese lõigu esimese taande tähenduses. Seevastu iga võimalik ebasoodne
majanduslik tagajärg, mis võiks tarnijat mõjutada olukorras, kus ta peab turustuskokkuleppe kaheaastase etteteatamisega lõpetama,
on niisugusel puhul asjassepuutuv (eespool viidatud kohtuotsus Vulcan Silkeborg, punkt 38).
Järelikult tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1400/2002 jõustumine ei loonud iseenesest vajadust tarnija turustusvõrkude
ümberkorraldamiseks määruse nr 1475/95 artikli 5 lõike 3 esimese lõigu esimese taande tähenduses. Siiski võis kõnealune jõustumine
iga tarnija turustusvõrgu spetsiifilisest korraldusest lähtuvalt luua vajaduse niivõrd olulisteks muudatusteks, et neid võis
käsitleda nimetatud turustusvõrgu ümberkorraldamisena selle sätte tähenduses. Siseriiklike kohtute ja vahekohtute ülesanne
on hinnata, kas nende menetluses oleva vaidluse konkreetsete asjaolude kogumist lähtuvalt see nii ka on.

Teine küsimus
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotlused esitanud kohus teada, kas asjaolu, et turustuskokkulepe, mis vastab määruses nr 1475/95
ette nähtud erandi tingimustele, sisaldab määruse nr 1400/2002 artikliga 4 keelatud konkurentsipiiranguid, tähendab tingimata
seda, et pärast viimase määruse artiklis 10 sätestatud üleminekuperioodi möödumist ei kohaldata selles ette nähtud grupierandit
enam ühegi sellises kokkuleppes sisalduva konkurentsipiirangu suhtes, iseäranis juhul kui siseriikliku õiguse kohaselt tuleneks
sellest kogu kokkuleppe kehtetus.
Eelotsusetaotlusest nähtub, et see küsimus on esitatud juhuks, kui seda, et kokkulepe lõpetatakse üheaastase etteteatamisega
määruse nr 1400/2002 jõustumise tõttu – nii nagu tegi BMW käesolevas asjas –, peetakse määruse nr 1475/95 artikli 5 lõike 3
esimese lõigu esimese taandega vastuolus olevaks. Eelotsusetaotlused esitanud kohus leiab, et kui selline kokkulepe, mida
tarnija ei ole õiguspäraselt lõpetanud, oli igal juhul vastavalt siseriiklikule õigusele tervikuna alates 1. oktoobrist 2003
kehtetu, ei saanud seda ajavahemikus kuni 30. septembrini 2004 mingil juhul täita, nii nagu nõuavad põhikohtuasja hagejad.
Kohus arutleb seetõttu, kas erandkorras ei tuleks määruse nr 1400/2002 artiklit 4 tõlgendada nii, et sellisel juhul ei põhjusta
nimetatud säte seda, et grupierandit ei kohaldata nimetatud kokkuleppe suhtes.
Esimesele küsimusele antud vastusest nähtub, et määruse nr 1400/2002 jõustumisega võib teatud juhtudel põhjendada määruse
nr 1475/95 artikli 5 lõike 3 esimese lõigu esimeses taandes ette nähtud õiguse lõpetada leping üheaastase etteteatamisega
kohaldamist. Sellegipoolest, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 38, on üksnes eelotsusetaotlused esitanud kohtu
ülesanne hinnata, kas tema menetluses olevate vaidluste konkreetsete asjaolude kogumist lähtuvalt on nimetatud sättes ette
nähtud tingimused põhikohtuasjades täidetud.
Neil asjaoludel, kuna ei saa välistada, et käesoleval juhul toimunud kokkulepete lõpetamine üheaastase etteteatamisega ei
vasta nendele tingimustele, tuleb selleks, et esitada kõnealusele kohtule kõik juhtnöörid, mida saab kasutada siseriikliku
kohtu menetluses oleva kohtuasja lahendamisel, vastata ka teisele küsimusele (vt selle kohta 29. aprilli 2004. aasta otsus
kohtuasjas C‑387/01: Weigel,EKL 2004, lk I‑4981, punkt 44, ja 21. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑152/03: Ritter‑Coulais,EKL 2006, lk I‑1711, punkt 29).
Siinkohal tuleb meenutada, et nagu nähtub määruse nr 1400/2002 põhjendusest 36, on nimetatud määruse artikli 10 eesmärk näha
ette üleminekuperiood, et anda kõigile ettevõtjatele aega selliste määrusele nr 1475/95 vastavate kokkulepete kohandamiseks,
mis kehtisid veel kuupäeval, mil määrus kehtivuse kaotas. Selleks näeb nimetatud säte ette, et EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud
keeldu ei kohaldata ajavahemikus 1. oktoobrist 2002 kuni 30. septembrini 2003 selliste kokkulepete suhtes.
Seega nähtub määruse nr 1400/2002 artikli 10 sõnastusest endast selgelt, et EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keeldu kohaldatakse
alates 1. oktoobrist 2003 kokkulepete suhtes, mida ei ole kohandatud selleks, et need vastaksid nimetatud määruses ette nähtud
erandi tingimustele.
Vastavalt määruse nr 1400/2002 artikli 4 lõike 1 esimese lause sõnastusele endale ning nagu nähtub määruse põhjendusest 12,
ei tehta nimetatud määruses ette nähtud erandit kokkulepetele, mille eesmärk on vähemalt üks artikli 4 lõikes 1 loetletud
põhilistest piirangutest.
Sellest tuleneb, et vastupidi eelotsusetaotlused esitanud kohtu arvamusele ja nagu kõik märkusi esitanud pooled väidavad,
ei olnud määruses nr 1400/2002 ette nähtud grupierand pärast nimetatud üleminekuperioodi möödumist – nagu kohtujurist oma
ettepaneku punktis 30 õigesti märkis – kohaldatav selliste kokkulepete suhtes, mis olid küll sõlmitud vastavalt määrusele
nr 1475/95, kuid mille eesmärk oli üks nimetatud põhilistest piirangutest.
Kui kokkulepe ei vasta erandimääruses ette nähtud tingimustele, võivad selles sisalduvad tingimused EÜ artikli 81 lõike 1
alusel olla keelatud, kui selle sätte kohaldamise tingimused on täidetud ning kui tingimused EÜ artikli 81 lõike 3 alusel
erandi tegemiseks ei ole täidetud.
EÜ artikliga 81 vastuolus olevate lepingutingimuste keelamise tagajärjed kokkuleppe muudele osadele või sellest tulenevatele
muudele kohustustele ei kuulu siiski ühenduse õiguse kohaldamisalasse. Seetõttu on liikmesriigi kohtu ülesanne kohaldatava
siseriikliku õiguse alusel hinnata, millised on teatavate tingimuste EÜ artikli 81 alusel keelamise ulatus ja tagajärjed kõikide
lepinguliste suhete seisukohast (vt selle kohta 18. detsembri 1986. aasta otsus kohtuasjas 10/86: VAG France, EKL 1986, lk 4071,
punktid 14 ja 15, ning 30. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑230/96: Cabour,EKL 1998, lk I‑2055, punkt 51).
Põhikohtuasja hagejad leiavad siiski, et arvestades määruse nr 1475/95 artikli 5 ning määruse nr 1400/2002 artiklite 4 ja 10
ülimuslikkust, tuleb siseriiklikku õigust tõlgendada kooskõlas ühenduse õigusega, nii et konkurentsi piiravate tingimuste
keelamine ei too automaatselt kaasa kogu kokkuleppe kehtetust. Hagejate meelest võib selline tagajärg osutuda võimalikuks
üksnes juhul, kui turustaja on mõjuva põhjuseta keeldunud lepingutingimustest, mille tarnija on õigusliku olukorra muutusega
kohanemiseks välja pakkunud.
Selle seisukohaga ei saa nõustuda. Kui kokkuleppe eesmärk on üks määruse nr 1400/2002 artiklis 4 sätestatud põhilistest piirangutest,
ei ole mingil viisil ühenduse õigusega vastuolus see, kui kokkuleppes sisalduvate konkurentsi piiravate tingimuste keelamine
toob vastavalt siseriiklikule õigusele automaatselt kaasa kogu kokkuleppe kehtetuse, kuna esiteks puudutab see säte – nagu
nähtub nimetatud määruse põhjendusest 12 – kõige raskemaid konkurentsipiiranguid kõnealuses sektoris ning teiseks näeb see
säte ise ette grupierandi kohaldamatuse kogu kokkuleppe suhtes.
Seega tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse nr 1400/2002 artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et pärast selle määruse artiklis 10
sätestatud üleminekuperioodi möödumist ei olnud selles ette nähtud grupierand kohaldatav lepingute suhtes, mis vastasid määruses
nr 1475/95 ette nähtud grupierandi tingimustele, kuid mille eesmärk oli vähemalt üks artiklis 4 nimetatud põhilistest piirangutest,
mistõttu kõik sellistes lepingutes sisalduvad konkurentsi piiravad tingimused võisid EÜ artikli 81 lõike 1 alusel keelatud
olla, kui tingimused EÜ artikli 81 lõike 3 alusel erandi tegemiseks ei olnud täidetud.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotlused esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
Komisjoni 31. juuli 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1400/2002 asutamislepingu artikli 81 lõike 3 kohaldamise kohta teatavat liiki
vertikaalsete kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuse suhtes mootorsõidukisektoris jõustumine ei loonud iseenesest vajadust
tarnija turustusvõrkude ümberkorraldamiseks komisjoni 28. juuni 1995. aasta määruse (EÜ) nr 1475/95 asutamislepingu artikli [81]
lõike 3 kohaldamise kohta mootorsõidukite turustamist ja teenindust käsitlevate teatavate kokkuleppeliikide suhtes artikli 5
lõike 3 esimese lõigu esimese taande tähenduses. Siiski võis kõnealune jõustumine iga tarnija turustusvõrgu spetsiifilisest
korraldusest lähtuvalt luua vajaduse niivõrd olulisteks muudatusteks, et neid võis käsitleda nimetatud turustusvõrgu ümberkorraldamisena
selle sätte tähenduses. Siseriiklike kohtute ja vahekohtute ülesanne on hinnata, kas nende menetluses oleva vaidluse konkreetsete
asjaolude kogumist lähtuvalt see nii ka on.
2.
Määruse nr 1400/2002 artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et pärast selle määruse artiklis 10 sätestatud üleminekuperioodi möödumist
ei olnud selles ette nähtud grupierand kohaldatav lepingute suhtes, mis vastasid määruses nr 1475/95 ette nähtud grupierandi
tingimustele, kuid mille eesmärk oli vähemalt üks artiklis 4 nimetatud põhilistest piirangutest, mistõttu kõik sellistes lepingutes
sisalduvad konkurentsi piiravad tingimused võisid EÜ artikli 81 lõike 1 alusel keelatud olla, kui tingimused EÜ artikli 81
lõike 3 alusel erandi tegemiseks ei olnud täidetud.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.