CELEX: 62007CJ0297
Конвенция за прилагане на Споразумението от Шенген
Член 54
Принцип "ne bis in idem"
Приложно поле
Задочно осъждане за едно и също деяние
Понятие за "окончателна присъда"
Процесуални правила на националното право
Понятие за "санкция, която вече не може да бъде изпълнена

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 54 от Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници (
ОВ L 239, 2000 г., стр. 19
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 183), подписана в Шенген (Люксембург) на 19 юни 1990 г. (наричана по-нататък „КПСШ“).
Запитването е отправено в рамките на наказателно производство за убийство, образувано в Германия на 11 декември 2002 г. срещу германския гражданин г-н Bourquain, въпреки че наказателно производство за същото деяние, възбудено от съдебен орган на друга договаряща страна срещу същото лице, вече е било приключило на 26 януари 1961 г. със задочно осъждане.
Правна уредба
Право на Европейския съюз
Според член 1 от Протокола относно включването на достиженията на правото от Шенген в рамките на Европейския съюз, приложен с Договора от Амстердам към Договора за Европейския съюз и към Договора за създаване на Европейската общност (наричан по-нататък „Протокола“), тринадесет държави — членки на Европейския съюз, сред които Федерална република Германия и Френската република, имат право да установят помежду си засилено сътрудничество в рамките на достиженията на правото от Шенген, както е определено в приложението към посочения протокол.
Така определените достижения на правото от Шенген включват по-специално Споразумението между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенно премахване на контрола по техните общи граници, подписано в Шенген на 14 юни 1985 г. (
ОВ L 239, 2000 г., стр. 13
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 177), както и КПСШ.
В приложение на член 2, параграф 1, втора алинея, второ изречение от Протокола Съветът на Европейския съюз приема на 20 май 1999 г. Решение 1999/436/ЕО за установяване, съгласно съответните разпоредби на Договора за създаване на Европейската общност и Договора за Европейския съюз, на правното основание за всяка или всяко от разпоредбите или решенията, които съставляват достиженията на правото от Шенген (
ОВ L 176, стр. 17
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 107). От член 2 от това решение, във връзка с приложение А към него, следва, че Съветът определя членове 34 ЕС и 31 ЕС като правни основания на членове 54—58 от КПСШ.
Съгласно член 54 от КПСШ, който се намира в дял III (озаглавен „Полиция и сигурност“), глава 3 (озаглавена „Прилагане на принципа ne bis in idem“) от КПСШ:
„Лице, което е осъдено в една договаряща страна, не може да бъде преследвано за същите деяния в друга договаряща страна, при условие че когато лицето е осъдено, санкцията е изпълнена или е в процес на изпълнение, или не може да се изпълни [да се чете: „вече не може да бъде изпълнена“] по силата на законите в договарящата страна, в която е произнесена.“
Член 57, параграфи 1 и 2 от КПСШ гласят:
„1.   Когато едно лице е осъдено за престъпление в една договаряща страна и компетентните органи на тази договаряща страна имат основание да считат, че обвинението се отнася за същите деяния като тези, за които има окончателна присъда в друга договаряща страна, ако счетат за необходимо, тези органи изискват съответните сведения от компетентните органи на договарящата страна, на чиято територия е произнесена присъдата.
2.   Изискваната информация се предава своевременно и се взима под внимание в хода на делото.“
Член 58 от КПСШ гласи:
„Предходните разпоредби не са пречка за прилагането на по-обхватни национални разпоредби относно действието на принципа ne bis in idem по отношение на чуждестранни съдебни решения.“
Що се отнася до териториалното приложно поле на членове 54—58 от КПСШ, от член 6 от Решение 1999/436 следва, че това приложно поле е определено в член 138 от КПСШ. Този член гласи:
„За Френската република разпоредбите на [КПСШ] се прилагат само за европейската територия на Френската република.
[…]“
От информацията относно датата на влизане в сила на Договора от Амстердам, публикувана в
Официален вестник на Европейските общности
на 1 май 1999 г. (
ОВ L 114, стр. 56
), следва, че Федерална република Германия е направила декларация по член 35, параграф 2 ЕС, с която приема компетентността на Съда да се произнася според условията, предвидени в член 35, параграф 3, буква б) ЕС.
Национално право
Член 120, от седма до девета алинея от Сode de justice militaire pour l’armée de terre français [Кодекс на военното правораздаване за френските сухопътни войски] (JORF от 15 март 1928 г.) в неговата действаща към 26 януари 1961 г. редакция гласи:
„Присъдата, постановена в отсъствието на подсъдимия и изготвена в обичайната форма […], се връчва на отсъстващия подсъдим или се изпраща на адреса по неговото местоживеене.
В срок от пет дни от връчването отсъстващият подсъдим може да направи възражение. Ако до изтичане на този срок не бъде направено възражение, присъдата се счита за постановена в присъствието на подсъдимия.
Ако обаче присъдата не е била връчена или ако от актовете за изпълнение на присъдата не става ясно, че осъденият е узнал за нея, възражение може да бъде направено до изтичане на срока на погасителната давност на наказанието.“
Член 121 от посочения кодекс, в изменената му редакция, действаща към момента на настъпването на обстоятелствата по главното производство, с препратка към член 639 от френския Сode de procédure pénale [Наказателнопроцесуален кодекс] предвижда, че в случай на появяване на задочно осъденото лице преди изтичане на погасителната давност за наказанието не се пристъпва към изпълнение на това наказание, а се започва ново производство, този път в присъствието на обвиняемия.
В съответствие с член 763 от Сode de procédure pénale погасителната давност за изпълнение на наказание, на която се позовават член 120, параграф 9 и член 121 от посочения Сode de justice militaire, е 20 години.
Член 1 от Закон № 68-697 от 31 юли 1968 г. за амнистия (JORF от 2 август 1968 г., стр. 7521), който е част от раздел I на този закон, озаглавен „За обща амнистия на всички нарушения, извършени във връзка със събитията в Алжир“, гласи:
„Амнистират се по право всички деяния, извършени във връзка със събитията в Алжир.
Считат се за извършени във връзка със събитията в Алжир всички нарушения, извършени от членове на военния личен състав на служба в Алжир през периода, посочен в първата алинея от настоящия член.“
Член 4, параграф 1 от посочения закон уточнява, че последиците от предвидената амнистия са определени в членове 9—16 от Закон № 66-396 от 17 юни 1966 г. за амнистия на престъпленията срещу националната сигурност или извършени във връзка със събитията в Алжир (JORF от 18 юни 1966 г., стр. 4915).
Член 9 от Закон №°66-396 гласи:
„Без да поражда никакво право на възстановяване, амнистията води до отпадане на всички основни, акцесорни и допълнителни наказания, по-конкретно на наказанието лишаване от свобода, както и всяка последваща неправоспособност и отнемане на права. Тя възстановява на извършителя на нарушението правото да се ползва от условно осъждане, което е можело да му бъде наложено с по-ранна присъда.“
Член 15 от този закон уточнява следното:
„На всички лица, които при упражняването на своите функции са узнали за това осъждане, се забранява да напомнят под каквато и да било форма или да оставят отбелязани в какъвто и да било документ наказателните присъди […] заличени с амнистията. Тази забрана обаче не се прилага за оригиналите на присъдите и съдебните решения.“
Обстоятелствата в основата на наказателното производство и преюдициалния въпрос
На 26 януари 1961 г. в Bône (Алжир) г-н Bourquain, нает на служба във френския чуждестранен легион, е осъден задочно на смърт от постоянния съд на въоръжените сили за източната част на Constantine, поради това че е признат за виновен за дезертьорство и умишлено убийство.
Като прилага Сode de justice militaire pour l’armée de terre français, този съд приема за установено, че на 4 май 1960 г. при дезертирането си на границата между Алжир и Тунис г-н Bourquain е застрелял друг легионер, също германски гражданин, който е искал да му попречи да избяга.
Получавайки убежище в Германската демократична република, г-н Bourquain не узнал за задочната присъда и наказанието, наложено с тази присъда, за която се счита, че е постановена в присъствието на подсъдимия, не е можело да бъде изпълнено.
След това нито в Алжир, нито във Франция е организирано наказателно преследване срещу г-н Bourquain. Освен това във Франция всички нарушения, извършени във връзка с войната в Алжир, са амнистирани с горепосочените закони. В замяна на това във Федерална република Германия започва разследване срещу него за същото деяние и през 1962 г. до властите на бившата Германска демократична република е изпратена заповед за арест, която те отхвърлят.
В края на 2001 г. е установено, че г-н Bourquain живее в областта на Regensburg (Германия). На 11 декември 2002 г. Staatsanwaltschaft Regensburg (прокуратурата на Regensburg), повдига срещу него обвинение за убийство за същото деяние пред препращащата юрисдикция по силата на член 211 от германския наказателен кодекс.
При тези обстоятелства с писмо от 17 юли 2003 г. препращащата юрисдикция изисква сведения от френското министерство на правосъдието в съответствие с член 57, параграф 1 от КПСШ, с оглед да установи дали присъдата на постоянния съд на въоръжените сили за източната част на Constantine с дата 26 януари 1961 г. е допускала започването на наказателно производство в Германия за същото деяние поради забраната по член 54 от КПСШ за повторно наказателно преследване за едно и също деяние.
Прокурорът към Тribunal aux armées de Paris [Военен съд Париж] отговаря на това искане за сведения, като посочва по-конкретно следното:
„Задочната присъда, произнесена на 26 януари 1961 г. срещу [г-н Bourquain], е придобила сила на пресъдено нещо. През 1981 г. решението за налагане на смъртно наказание е станало неотменимо. Тъй като по френското право погасителната давност на наказанието за извършено престъпление е 20 години, присъдата вече не може да бъде изпълнена във Франция.“
Освен това препращащата юрисдикция иска от Max-Planck-Institut für ausländisches und internationales Strafrecht (Институт Max Planck по международно и сравнително наказателно право) да ѝ предостави консултативно становище относно тълкуването на член 54 от КПСШ във връзка с обстоятелствата по главното производство. В своето становище от 9 май 2006 г. този институт стига до заключението, че макар и незабавното изпълнение на задочната присъда да е било изключено поради процесуалните особености на френското право, в главното производство са налице условията за прилагане на член 54 от КПСШ, като по този начин не се допуска започването на нов наказателен процес срещу г-н Bourquain. В отговор на искане за допълнително становище същият институт повтаря позицията си с писмо от 14 февруари 2007 г.
Тъй като счита, че член 54 от КПСШ може да бъде тълкуван в смисъл, че първата присъда, постановена от договаряща страна, трябва да е подлежала на изпълнение в някакъв момент в миналото, за да може да изключи ново наказателно преследване в друга договаряща страна, Landgericht Regensburg решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Възможно ли е лице с окончателна присъда в договаряща страна да бъде преследвано в друга договаряща страна за същото деяние, когато по силата на правото на държавата, в която е произнесена присъдата, наложеното наказание никога не е можело да бъде изпълнено?“
Относно компетентността на Съда
На първо място, следва да се припомни, че както е видно от точка 10 от настоящото решение, в конкретния случай Съдът е компетентен да се произнесе по тълкуването на КПСШ съгласно член 35 ЕС.
На второ място, важно е да се уточни, че член 54 от КПСШ се прилага ratione temporis към наказателно производство като главното. Всъщност макар да е вярно, че към момента на постановяване във Франция на първата присъда срещу г-н Bourquain КПСШ все още не е била в сила в тази държава, тя за сметка на това е била в сила в двете засегнати държави при извършване на преценката на условията за прилагане на принципа ne bis in idem от съда, сезиран с второто производство, във връзка с което е отправено настоящото преюдициално запитване (вж. в този смисъл Решение от 18 юли 2007 г. по дело Kraaijenbrink,
C-367/05, Recueil, стр. I-6619
, точка 22).
На трето място, що се отнася до териториалното приложно поле на членове 54—58 от КПСШ, следва да се уточни, че макар, както е видно от член 6 от Решение 1999/436, във връзка с член 138 от КПСШ, член 54 от КПСШ никога да не е действал на алжирска територия, където е постановена първата присъда на г-н Bourquain, в особените обстоятелства като тези, които характеризират посочената присъда, прилагането на посочения член 54 не би могло да зависи от мястото, където тази присъда е произнесена, тъй като от решаващо значение е фактът, че тя е произнесена от компетентен съдебен орган на държава, която е станала договаряща страна по КПСШ.
Тъй като, както основателно подчертава Комисията на Европейските общности, член 54 от КПСШ не предвижда, че засегнатото лице трябва задължително да бъде осъдено на територията на договарящите страни, тази разпоредба, целяща да защити лице с окончателна присъда от ново наказателно преследване за същото деяние, не може да бъде тълкувана, сякаш членове 54—58 от КПСШ никога не намират приложение към лица, които са осъдени от договаряща страна, упражняваща своята юрисдикция извън територията, на която се прилага тази конвенция.
В това отношение следва да се уточни, че постоянният съд на въоръжените сили за източната част на Constantine е бил френски съд, който при осъждането на г-н Bourquain на 26 януари 1961 г. прилага правилата на разглежданото френско право.
Освен това следва да се добави, че при всички случаи член 58 от КПСШ позволява на Федерална република Германия да прилага национални разпоредби, свързани с принципа ne bis in idem, които имат по-широк обхват. От това следва, че на договарящите страни е позволено да прилагат този принцип за съдебни решения, различни от тези, които попадат в приложното поле на посочения член 54 (вж. относно производства, при които по-нататъшно наказателно преследване е погасено, Решение от 11 февруари 2003 г. по дело Gözütok и Brügge,
C-187/01 и C-385/01, Recueil, стр. I-1345
, точка 45).
По преюдициалния въпрос
С този въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали прогласеният в член 54 от КПСШ принцип ne bis in idem може да се приложи в наказателно производство, възбудено в договаряща страна за деяние, за което подсъдимият вече е окончателно осъден в друга договаряща страна, дори и когато по силата на правото на държавата, в която присъдата е произнесена, наложеното му наказание никога не е можело да бъде изпълнено.
В самото начало следва да се уточни, от една страна, както Комисията изтъква в своето писмено становище, че по принцип задочно осъждане може също да попада в приложното поле на член 54 от КПСШ и по този начин да представлява процесуална пречка за възбуждането на ново производство.
Всъщност, на първо място, от самия текст на член 54 от КПСШ произтича, че задочните присъди не са изключени от неговото приложно поле, тъй като единствената предпоставка за прилагането на този член 54 е да има произнесена окончателна присъда в договаряща страна.
На второ място, важно е да се напомни, че прилагането на член 54 от КПСШ е поставено в зависимост от хармонизирането или сближаването на наказателните законодателства на договарящите страни в областта на задочното или отсъственото постановяване на присъди (вж. в този смисъл относно производствата, в които наказателното преследване е погасено, Решение по дело Gözütok и Brügge, посочено по-горе, точка 32).
При тези обстоятелства, независимо дали се прилага към задочна присъда, постановена в съответствие с националното законодателство на договаряща страна, или към обикновена присъда, член 54 от КПСШ задължително предполага да съществува взаимно доверие на договарящите страни в съответните техни системи на наказателно правосъдие и всяка от тях да приема прилагането на действащото в другите договарящи страни наказателно право, въпреки че прилагането на нейното собствено национално право би довело до различно разрешение (вж. в този смисъл Решение по дело Gözütok и Brügge, посочено по-горе, точка 33).
От друга страна, както изтъкват няколко държави членки и Комисията в своите писмени становища, следва да се провери дали задочната присъда, постановена от постоянния съд на въоръжените сили за източната част на Constantine, е „окончателна“ по смисъла на член 54 от КПСШ, като се има предвид невъзможността за незабавно изпълнение на санкцията, което се дължи на установеното във френското право задължение в случай на появяване на задочно осъденото лице да бъде проведен нов процес, този път в негово присъствие.
В това отношение чешкото и унгарското правителство изразяват съмнения, че присъдата на посочения постоянен съд представлява окончателна пречка за наказателно преследване именно поради това задължение за възбуждане на ново производство в случай на задържане под стража на задочно осъденото лице.
При все това единствено фактът, че задочното производство би предполагало по силата на френското право възобновяване на производството, ако г-н Bourquain бе задържан през периода на погасителната давност на наказанието и преди да получи амнистия, тоест между 26 януари 1961 г. и 31 юли 1968 г., не изключва сам по себе си задочната присъда все пак да бъде квалифицирана като окончателна присъда по смисъла на член 54 от КПСШ.
Така с оглед съобразяване с целта на член 54 от КПСШ да се избегне преследването на лице за едно и също деяние на територията на няколко договарящи страни, поради това че то упражнява своето право на свободно движение (вж. Решение по дело Gözütok и Brügge, посочено по-горе, точка 38), е необходимо в рамките на Европейския съюз да се зачита присъда като постановената на 26 януари 1961 г. от постоянния съд на въоръжените сили за източната част на Constantine, в която има окончателно произнасяне по деянието, в което е обвинено заинтересованото лице, според законодателството на договарящата страна, в която е възбудено първото наказателно производство.
Всъщност осъществяването на посочената цел би било осуетено, ако особеностите на националните производства като посочените в разпоредбите на членове 120 и 121 от Сode de justice militaire de l’armée de terre français не позволяваха да се възприеме тълкуване на понятието за окончателна присъда по смисъла на член 54 от КПСШ, в което се включват присъдите, задочно постановени в съответствие с националното законодателство.
Във всички случаи следва да се констатира, че прокурорът към Тribunal aux armées de Paris, без изобщо да се позовава на факта, че нарушенията на г-н Bourquain са амнистирани през 1968 г., отбелязва, че осъдителната присъда на последния е станала неотменима през 1981 г., тоест преди започване на второто наказателно производство в Германия през 2002 г.
В това отношение следва да се добави, че ако Закон № 68-697 за амнистията води до това, че след неговото влизане в сила извършените от г-н Bourquain нарушения вече не подлежат на никаква санкция, правните последици на същия закон, както са описани по-конкретно в членове 9 и 15 от Закон № 66-396, не могат да бъдат схващани в смисъл, че вече не съществува първо осъждане по смисъла на член 54 от КПСШ.
Тъй като при обстоятелствата на конкретния случай присъдата, произнесена в отсъствието на заинтересованото лице, трябва да се разглежда като окончателна за целите на прилагането на член 54 от КПСШ, следва да се определи дали е удовлетворено и посоченото в този член условие за изпълнение на присъдата, а именно фактът, че санкцията вече не може да бъде изпълнена, когато в нито един момент в миналото, дори преди обявяване на амнистията или преди изтичането на погасителната давност, наложената с първата присъда санкция не е можела да бъде пряко изпълнена.
В това отношение унгарското правителство поддържа, че съдържащият се в член 54 от КПСШ израз относно това, че санкцията „вече не може да бъде изпълнена“ по силата на законите на договарящата страна, в която присъдата е произнесена, трябва да бъде тълкуван в смисъл, че наложеното наказание трябва да бъде изпълнимо поне към датата на неговото произнасяне с оглед на правилата в договарящата страна, в която присъдата е произнесена.
Посоченото условие за изпълнение обаче не предвижда, че по силата на правото на тази държава, в която присъдата е произнесена, санкцията трябва да е била пряко изпълнима, а изисква единствено наложената с окончателно осъдително решение санкция „вече [да] не може да бъде изпълнена“. Думите „вече не може […]“ се отнасят до момента, в който е възбудено ново наказателно преследване, по повод на което компетентната юрисдикция във втората договаряща страна трябва да провери дали условията по член 54 от КПСШ са изпълнени.
От това следва, че посоченото в този член условие за изпълнение е налице, когато е установено, че в момента на възбуждане на второто наказателно производство срещу същото лице за същото деяние като това, за което то е било осъдено в първата договаряща страна, наложената в тази първа страна санкция вече не може да бъде изпълнена според законите на тази страна.
Това тълкуване се подкрепя от целта на член 54 от КПСШ, който цели да избегне преследването на лице за едно и също деяние на територията на няколко договарящи страни, поради това че то упражнява своето право на свободно движение.
В ситуация като тази в главното производство това право на свободно движение може да бъде надлежно гарантирано само ако лицето има увереността, че след неговото осъждане и когато наложената му санкция вече не може да бъде изпълнена според законите на договарящата страна, където присъдата е произнесена, то ще може да се придвижва във вътрешността на Шенгенското пространство, без да бъде застрашено от преследване в друга договаряща страна, с мотив че поради процесуални особености на националното право на първата договаряща страна санкцията не може да бъде пряко изпълнена.
В разглежданото в главното производство дело обаче, където не се спори, че през 2002 г., когато второто наказателно производство е възбудено в Германия, наложеното наказание вече не е било изпълнимо, в противоречие с надлежното прилагане на член 54 от КПСШ би било същият да не се приложи единствено поради особеностите на френското наказателно производство, които поставят изпълнението на санкцията в зависимост от нова присъда, произнесена в присъствието на обвиняемия.
При тези обстоятелства на преюдициалния въпрос следва да се отговори, че прогласеният в член 54 от КПСШ принцип ne bis in idem се прилага в наказателно производство, възбудено в договаряща страна за деяние, за което подсъдимият вече е бил окончателно осъден в друга договаряща страна, дори и когато по силата на правото на държавата, в която е произнесена присъдата, поради процесуални особености като тези в главното производство наложеното наказание никога не е можело да бъде пряко изпълнено.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

Принципът ne bis in idem, прогласен в член 54 от Конвенцията за прилагане на споразумението от Шенген от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници, подписана в Шенген (Люксембург) на 19 юни 1990 г., се прилага в наказателно производство, възбудено в договаряща страна за деяние, за което подсъдимият вече е бил окончателно осъден в друга договаряща страна, дори и когато по силата на правото на държавата, в която е произнесена присъдата, поради процесуални особености като тези в главното производство наложеното наказание никога не е можело да бъде пряко изпълнено.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.