CELEX: 62006TJ0042
Výsady a imunity
Člen Európskeho parlamentu
Rozhodnutie nechrániť výsady a imunity
Žaloba o neplatnosť
Zánik záujmu na konaní
Zastavenie konania
Žaloba o náhradu škody
Konanie vytýkané Parlamentu
Dostatočne závažné porušenie právnej normy, ktorá priznáva práva jednotlivcom
Príčinná súvislosť

Právny rámec
1.
Protokol o výsadách a imunitách
Článok 9 Protokolu o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev, pôvodne pripojený k Zmluve o vytvorení spoločnej Rady
a spoločnej Komisie Európskych spoločenstiev a neskôr podľa Amsterdamskej zmluvy k Zmluve ES (ďalej len „protokol“), stanovuje:
„Členovia Európskeho parlamentu nepodliehajú žiadnej forme vyšetrovania, zadržania alebo súdneho stíhania vo vzťahu k vyjadreným
názorom alebo hlasovaniu pri výkone svojich úloh.“
Článok 10 protokolu stanovuje:
„Členovia Európskeho parlamentu požívajú v priebehu zasadnutia:
a)      na území ich vlastného štátu imunitu priznanú členom ich parlamentu,
b)      na území ktoréhokoľvek iného členského štátu imunitu proti zadržaniu a právomoci súdov.
Imunita sa obdobne vzťahuje na členov Európskeho parlamentu počas ich cesty z miesta a do miesta jeho zasadnutia.
Imunita sa neuplatní, ak je člen Európskeho parlamentu pristihnutý pri páchaní trestného činu, a tiež nezabráni Európskemu
parlamentu vo výkone jeho práva zbaviť imunity niektorého zo svojich členov.“
2.
Rokovací poriadok Európskeho parlamentu
Článok 5 ods. 1 16. vydania (júl 2004) Rokovacieho poriadku Európskeho parlamentu (Ú. v. EÚ L 44, 2005, s. 1) stanovuje, že
„poslanci požívajú výsady a imunity v súlade s [protokolom]“.
Článok 6 ods. 1 a 3 Rokovacieho poriadku Parlamentu znie:
„1.      Pri výkone svojich právomocí týkajúcich sa výsad a imunít sa Parlament predovšetkým usiluje o zachovanie svojej integrity
ako demokratického zákonodarného zhromaždenia a o zabezpečenie nezávislosti poslancov pri výkone ich povinností.
…
3.      Každá žiadosť poslanca alebo bývalého poslanca o ochranu imunity predložená predsedovi sa oznámi v pléne a pridelí príslušnému
výboru.“
Článok 7 ods. 6 Rokovacieho poriadku Parlamentu znie:
„V prípadoch týkajúcich sa ochrany imunity a výsad príslušný výbor spresní, či ide o administratívne alebo iné obmedzenia
voľného pohybu poslancov cestujúcich z miesta alebo na miesto rokovaní Parlamentu alebo o vyjadrenie názoru alebo hlasovanie
pri výkone poslaneckého mandátu, prípadne či sa na okolnosti vzťahuje čl. 10 protokolu o výsadách a imunitách, a teda nepodliehajú
vnútroštátnemu právu. Výbor pripraví návrh, ktorým vyzve príslušný orgán, aby vyvodil potrebné závery.“
3.
Článok 26 Francúzskej ústavy
Článok 26 Francúzskej ústavy stanovuje:
„Žiadny člen Parlamentu nemôže byť trestne stíhaný, vyšetrovaný, zatknutý, vzatý do väzby alebo súdený pre svoje názory alebo
hlasovanie pri výkone svojej funkcie.
Žiadny člen Parlamentu nemôže byť zatknutý za závažnú trestnú činnosť alebo iný trestný čin alebo byť obmedzený vo svojej
slobode či zbavený slobody bez povolenia kancelárie zhromaždenia, ktorého je členom. Toto povolenie sa nevyžaduje v prípade
zločinu, alebo ak bol člen Parlamentu zatknutý pri páchaní trestného činu, alebo ak odsúdenie nadobudlo právoplatnosť.
Väzba, tresty odňatia slobody alebo opatrenia obmedzujúce slobodu alebo trestné stíhanie poslanca Parlamentu sa prerušujú
na obdobie zasadnutia, ak o to zhromaždenie, ktorého je členom, požiada...“

Skutkové okolnosti
Žalobca Bruno Gollnisch je poslancom Európskeho parlamentu a regionálnym poradcom regiónu Rhôna‑Alpy (Francúzsko).
Dňa 11. októbra 2004 viedol žalobca tlačovú konferenciu vo svojom politickom sídle v Lyone (Francúzsko).
Pri tejto príležitosti sa žalobca postupne zaoberal týmito témami: otázka pristúpenia Tureckej republiky k Európskej únii,
proces ratifikácie Zmluvy o Ústave pre Európu, záležitosť rukojemníkov v Iraku, politická a sociálna situácia a nakoniec správa
výboru o rasizme a negativizme na Univerzite Jeana Moulina v Lyone III, odovzdaná francúzskemu ministrovi národného vzdelávania
(nazvaná „správa Rousso“) a týkajúca sa najmä politických názorov niektorých univerzitných činiteľov zaoberajúcich sa históriou
druhej svetovej vojny v Európe.
Dňa 15. októbra 2004 nariadil francúzsky minister spravodlivosti začatie policajného vyšetrovania vo veci niektorých vyjadrení
žalobcu pri príležitosti tejto tlačovej konferencie, ktoré sa považovali za vyjadrenia spochybňujúce zločiny proti ľudskosti
spáchané národnosocialistickým režimom.
Listom z 29. novembra 2004 generálny prokurátor pri Odvolacom súde v Lyone dal prokurátorovi v Lyone pokyn stíhať žalobcu
za spochybňovanie zločinov proti ľudskosti. Prokurátor v Lyone začal trestné stíhanie proti žalobcovi na základe článku 24a
zákona z 29. júla 1881 o slobode tlače (
Bulletin des Lois
, 1881, č. 637, s. 125). Tento článok, ktorý predovšetkým zakazuje verejný prednes spochybňujúci existenciu zločinov proti
ľudskosti pod hrozbou trestných sankcií, bol zavedený článkom 9 zákona č. 90‑615 z 13. júla 1990 o zamedzení všetkých rasistických,
antisemitských alebo xenofóbnych aktov (JORF zo 14. júla 1990, s. 8333).
Dňa 7. apríla 2005 pán Luca Romagnoli, poslanec Parlamentu, zaslal podľa ustanovení článku 6 ods. 3 Rokovacieho poriadku Parlamentu
list predsedovi Parlamentu a požiadal ho, ako je uvedené nižšie, aby sa obrátil na výbor pre právne záležitosti so žiadosťou
o ochranu parlamentnej imunity žalobcu:
„V predmetnej veci... ide o zjavný prípad
fumus persecutionis
, v ktorom je opozičný člen Parlamentu prenasledovaný na osobný príkaz člena výkonnej moci, s ktorým je navyše protivník na
miestnej úrovni.
Podľa článku 10 [prvého odseku písm. a)] [protokolu] parlamentná imunita, ktorú požíva pán Gollnisch, je imunitou upravenou
francúzskym ústavným právom. Článok 26 Francúzskej ústavy stanovuje, že zhromaždenie, ktorého je poslanec členom, môže požiadať
o zastavenie stíhania.
Konajúc podľa článku 6 ods. 3 [Rokovacieho poriadku Parlamentu], mám tú česť konať na tento účel na ochranu imunity pána Gollnischa
s jeho súhlasom.“
Počas plenárneho zasadnutia Parlamentu 14. apríla 2005 predseda Parlamentu prijal list pána Romagnoliho a zaslal žiadosť o ochranu
parlamentnej imunity žalobcu výboru pre právne záležitosti príslušnému v predmetnej veci.
Pani Wallis, poslankyňa Parlamentu, bola vymenovaná za spravodajkyňu pre túto vec na zasadnutí výboru pre právne záležitosti
21. apríla 2005.
Dňa 25. apríla 2005 pán Romagnoli zaslal predsedovi Parlamentu nový list v nadväznosti na prijatie predvolania žalobcu na
Trestný súd v Lyone 26. apríla 2005.
Na pojednávaní pred Trestným súdom v Lyone bola vec odročená vzhľadom na to, že žiadosť o ochranu imunity žalobcu Parlament
ešte nepreskúmal.
Dňa 9. júna 2005 predseda výboru Parlamentu pre právne záležitosti napísal francúzskemu ministrovi spravodlivosti, aby ho
na jednej strane informoval o existencii žiadosti o ochranu imunity žalobcu a aby mu na druhej strane položil niektoré otázky
vzťahujúce sa na prebiehajúce súdne konanie proti žalobcovi.
Dňa 13. júla 2005 predseda Parlamentu zaslal list stálemu zástupcovi Francúzska pri Európskej únii, aby ho informoval o stave
konania pred Parlamentom, a požiadal ho, aby zaslal súdnym orgánom návrh na zastavenie trestného stíhania, aby sa Parlamentu
umožnilo preskúmať vec a prijať rozhodnutie o žiadosti o ochranu imunity žalobcu.
Na zasadnutí výboru Parlamentu pre právne záležitosti 14. júla 2005 sa uskutočnilo indikatívne hlasovanie, v nadväznosti na
ktoré bola pani Wallis poverená, aby pripravila návrh správy smerujúcej k ochrane imunity žalobcu.
Ako odpoveď na list predsedu Parlamentu z 13. júla 2005 francúzsky minister spravodlivosti 18. júla 2005 napísal:
„Bude úlohou súdu vo verejnom a kontradiktórnom konaní rozhodnúť o existencii a dostatku dôkazov obžaloby, pričom na obvineného
sa až do tohto času vzťahuje prezumpcia neviny. Z hľadiska môjho postavenia ministra spravodlivosti sa k tejto veci nemôžem
nijako vyjadriť.
Chcel by som však poukázať na to, že v rámci súdneho vyšetrovania pán Gollnisch, hoci sa na predvolanie, ktoré mu doručil
policajný orgán, nedostavil na súd, nebol zadržaný a jeho sloboda nebola nijako obmedzená, pričom tieto opatrenia sú jedinými,
ktoré podľa článku 26 [Francúzskej] ústavy vyžadujú, pokiaľ ide o členov národného parlamentu, predchádzajúce povolenie kancelárie
zhromaždenia, ktorého sú členmi.“
Výbor Parlamentu pre právne záležitosti po tom, čo niekoľkokrát zasadal a preskúmal tri návrhy správ, prijal na zasadnutí
22. novembra 2005 štvrtý návrh správy pani Wallisovej, smerujúci k zamietnutiu žiadosti o ochranu imunity žalobcu.
Odôvodnenie tejto správy znie:
„4.      Od svojho prvého päťročného legislatívneho obdobia rozhodoval Európsky parlament o určitom počte žiadostí o zbavenie imunity.
Zasadnutia Parlamentu o týchto žiadostiach umožnili vypracovať niekoľko všeobecných zásad, ktoré boli zhrnuté v uznesení,
ktoré Parlament prijal na svojom zasadnutí 10. marca 1987 na základe správy pána Donneza týkajúcej sa návrhu protokolu o revízii
[protokolu], pokiaľ ide o členov Európskeho parlamentu (A2‑121/86). Na tomto mieste sa zdá ako užitočné stručne pripomenúť
niektoré z týchto zásad, na ktoré sa má prihliadnuť v predmetnej veci.
a)      Parlamentná imunita nie je privilégium toho‑ktorého člena Parlamentu, ale je zárukou nezávislosti Parlamentu a jeho členov
vo vzťahu k ostatným inštitúciám.
b)      Skutočnosť, že článok 10 prvý odsek [písm.] a) [protokolu] odkazuje na imunity priznané členom národných parlamentov, neznamená,
že Európsky parlament nemôže vypracovať svoje vlastné pravidlá v oblasti zbavenia parlamentnej imunity. Rozhodnutia Parlamentu
postupne vytvorili koherentný pojem európskej parlamentnej imunity, ktorý je v podstate autonómny vo vzťahu k rôznym postupom
národných parlamentov. To umožňuje vyhnúť sa tomu, aby sa s poslancami zaobchádzalo rozdielne podľa ich štátnej príslušnosti.
V dôsledku toho, aj keď sa prihliada na imunitu priznanú vnútroštátnym právom, Európsky parlament uplatňuje svoje vlastné
ustálené zásady na účely rozhodnutia, či je potrebné zbaviť poslanca imunity.
Parlamentná imunita je určená na ochranu slobody prejavu a slobody politickej debaty poslancov. Príslušný výbor Európskeho
parlamentu preto vždy zastával základnú zásadu, že vo všetkých prípadoch, keď sa vytýkané konania poslancov vzťahujú na jeho
politickú činnosť alebo sú s ňou priamo spojené, imunita sa neodníme.
To zahŕňa napríklad vyjadrenie názorov považovaných za patriace do politickej činnosti poslanca, ktoré sú vyjadrené počas
manifestácií, verejných stretnutí, v politických publikáciách, v tlači, v knihe, televízii, podpisom politického traktu a rovnako
pred súdom.
c)      Táto zásada je spojená s ďalšími úvahami, ktoré obhajujú zbavenie imunity alebo sú proti nemu, osobitne
fumus persecutionis
, to znamená domnienka, že trestné stíhanie sa inšpiruje úmyslom poškodiť politickú činnosť poslanca. Ako sa uviedlo v odôvodnení
správy Donnez, pojem
fumus persecutionis
v podstate znamená, že imunita sa neodníme, ak existuje podozrenie, že za trestným stíhaním sa skrýva úmysel poškodiť politickú
činnosť poslanca.
Ak podnet na stíhanie podá politický protivník, imunita sa neodníme, pokiaľ sa nepreukáže opak, v rozsahu, v akom treba dospieť
k záveru, že stíhanie má za cieľ poškodiť dotknutého poslanca, a nie získať náhradu škody. Rovnako sa imunita neodníme, ak
sa podnet na stíhanie podá za okolností, ktoré odôvodňujú záver, že ich cieľom je iba poškodiť poslanca.
III.      Odôvodnenie navrhnutého rozhodnutia
1.      Výbor pre právne záležitosti podrobne preštudoval články [protokolu], ktoré by sa mohli uplatniť. Výbor rozhodol, že predmetná
vec musí byť preskúmaná vo svetle článku 9 [protokolu] v spojení so zásadami pripomenutými vyššie.
Článok 9 stanovuje, že ‚členovia Európskeho parlamentu nepodliehajú žiadnej forme vyšetrovania, zadržania alebo súdneho stíhania
vo vzťahu k vyjadreným názorom alebo hlasovaniu pri výkone svojich úloh‘. Absolútna imunita sa teda týka iba názorov alebo
hlasovania [poslancov] pri výkone ich úloh.
Parlament nepretržite bránil základnú zásadu, podľa ktorej imunita nemôže byť v žiadnom prípade odňatá v prípadoch, keď akty
vytýkané poslancovi boli uskutočnené v rámci výkonu jeho politických funkcií poslanca Európskeho parlamentu alebo sú priamo
spojené s takýmito funkciami. Rovnaké zásady sa musia uplatniť v prípade žiadosti o ochranu parlamentnej imunity.
a)      Na základe týchto zásad výbor konštatuje, že ak pán Gollnisch vyjadril svoj názor počas tlačovej konferencie 11. októbra 2004,
nepožíval slobodu prejavu ‚pri výkone svojich úloh‘ poslanca Európskeho parlamentu.
Podľa vysvetlení, ktoré poskytol, pán Gollnisch uviedol svoj názor na masaker v Katyni ako odpoveď na otázky novinárov k živej
kritike, ktorú uviedol vo veci politického zasahovania do správy Rousso o politických názoroch univerzitných činiteľov univerzity
v Lyone III. Tieto vyhlásenia boli priamo spojené s profesijnými aktivitami pána Gollnischa ako profesora na univerzite v Lyone
III a nijako sa netýkali jeho úloh poslanca Európskeho parlamentu.
Nemožno preto tvrdiť, že konal ‚pri výkone svojich úloh‘ poslanca Európskeho parlamentu.
b)      Článok 7 ods. 6 rokovacieho poriadku [Parlamentu] je naplnený. Podľa informácií oznámených francúzskym ministrom spravodlivosti
trestné stíhanie začaté proti pánovi Gollnischovi nepredstavuje prekážku vo výkone jeho mandátu, ktorá by mu napríklad bránila
zúčastniť sa na pravidelných zasadnutiach Parlamentu alebo výborov atď. Z týchto informácií vyplýva, že pán Gollnisch nie
je povinný zúčastniť sa na pojednávaní a môže byť zastúpený svojím právnym zástupcom. Okrem toho pojednávanie sa môže na žiadosť
pána Gollnischa odročiť.
2.      Podľa článku 7 ods. 2 rokovacieho poriadku [Parlamentu] návrh rozhodnutia výboru sa musí obmedziť na odporúčanie prijatia
alebo zamietnutia žiadosti o ochranu imunity a výsad.
IV.      Závery
Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti výbor pre právne záležitosti po tom, čo preskúmal dôvody, ktoré svedčia v prospech
alebo neprospech ochrany imunity, odporúča, aby bola žiadosť o ochranu imunity pána Gollnischa zamietnutá.“
Rozhodnutím 2005/2072 (IMM) z 13. decembra 2005 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) Parlament postupoval v zmysle tohto návrhu
a, obmedzujúc sa na správu prijatú výborom pre právne záležitosti a bez prijatia iného odôvodnenia, rozhodol, že „nebude chrániť
imunitu a výsady“ žalobcu.
Rozsudkom z 28. februára 2008 Odvolací súd v Lyone potvrdil rozsudok trestného súdu, ktorý s podmienečným odkladom odsúdil
žalobcu na trest odňatia slobody v dĺžke troch mesiacov a uložil mu pokutu vo výške 5 000 eur, ako aj časť povinností nahradiť
škodu v adhéznom konaní.
Rozsudkom z 23. júna 2009 však Cour de cassation (Francúzsko) zrušil rozsudok Odvolacieho súdu v Lyone z 28. februára 2008.
Cour de cassation v podstate rozhodol, že skutky vytýkané žalobcovi nemohli viesť k stíhaniu, a s konečnou platnosťou tak
ukončil trestné stíhanie vedené proti nemu.

Konanie a návrhy účastníkov konania
Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 13. februára 2006 žalobca podal podľa článku 230 štvrtého odseku ES žalobu
o neplatnosť napadnutého rozhodnutia, ako aj o náhradu nemajetkovej ujmy, ktorá mu údajne vznikla.
Osobitným podaním zapísaným do registra kancelárie Súdu prvého stupňa 13. februára 2006 žalobca podal na základe článku 242 ES
návrh na odklad výkonu napadnutého rozhodnutia. Tento návrh bol zamietnutý uznesením predsedu Súdu prvého stupňa z 12. mája
2006.
Podaním doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 21. februára 2006 podal pán Romagnoli návrh na vstup vedľajšieho účastníka
do konania na podporu návrhov žalobcu. Tento návrh bol zamietnutý uznesením predsedu tretej komory Súdu prvého stupňa zo 14. februára
2008.
Samostatným podaním doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 28. apríla 2006 Parlament vzniesol námietku neprípustnosti
podľa článku 114 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa smerujúcu k tomu, aby bola žaloba v celom rozsahu zamietnutá
ako neprípustná.
Podaním doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 20. júna 2006 žalobca podal svoje pripomienky k námietke neprípustnosti
vznesenej Parlamentom.
Konanie o námietke neprípustnosti bolo uznesením Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 22. januára 2008 spojené s konaním vo
veci samej.
Dňa 14. marca 2008 podal Parlament svoje vyjadrenie k žalobe.
Žalobca bol listom kancelárie z 1. apríla 2008 vyzvaný, aby predložil svoju repliku.
Žalobca opomenul predložiť svoju repliku v lehote, ktorá mu bola stanovená, avšak neskôr potvrdil svoj záujem na vyriešení
sporu.
Po správe sudcu spravodajcu sa Súd prvého stupňa (tretia komora) rozhodol začať ústnu časť konania.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté na pojednávaní
28. januára 2009.
V nadväznosti na rozsudok Cour de cassation z 23. júna 2009 Súd prvého stupňa uznesením z 9. júla 2009 rozhodol o opätovnom
začatí ústnej časti konania a v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania vyzval účastníkov konania, aby predložili
dokumenty a odpovedali na otázky týkajúce sa tohto rozsudku. Tejto výzve sa vyhovelo.
Rozhodnutím predsedu tretej komory Súdu prvého stupňa zo 17. septembra 2009 bola ústna časť konania ukončená.
Žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zrušil napadnuté rozhodnutie,
–        priznal mu sumu 8 000 eur ako náhradu jeho nemajetkovej ujmy,
–        priznal mu sumu 4 000 eur ako náhradu trov konania vzniknutých v súvislosti s jeho zastúpením a s prípravou jeho žaloby.
Parlament navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        určil, že žaloba je bezpredmetná a nie je opodstatnené rozhodnúť v nadväznosti na rozsudok, ktorý Cour de cassation vydal
23. júna 2009,
–        subsidiárne zamietol žalobu ako neprípustnú alebo nedôvodnú,
–        zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.

Právny stav
1.
O návrhu na zrušenie

Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca, ktorý bol vyzvaný Všeobecným súdom, aby sa vyjadril k následkom rozsudku Cour de cassation na predmetnú vec, v podstate
predovšetkým tvrdí, že aj naďalej má záujem na dosiahnutí zrušenia napadnutého rozhodnutia po prvé preto, aby sa vyhol tomu,
že sa toto rozhodnutie stane precedensom, po druhé preto, lebo je predmetom nového konania vedeného proti nemu pre nové skutočnosti,
a tak treba, aby sa Všeobecný súd vyjadril k právnym otázkam, ktoré súvisia s napadnutým rozhodnutím, aby Parlament v budúcnosti
neprijal podobné rozhodnutie, po tretie preto, lebo rozhodnutie Cour de cassation úplne neodstránilo nemajetkovú ujmu, ktorá
mu bola napadnutým rozhodnutím spôsobená, a po štvrté preto, lebo mu vznikla majetková ujma z dôvodu trov, ktoré musel vynaložiť
na napadnutie rozhodnutia.
Žalobca okrem toho v podstate uvádza, že jeho žaloba je prípustná.
Žalobca uvádza šesť dôvodov na podporu svojej žaloby. Tvrdí, že Parlament po prvé porušil procesné pravidlá, po druhé porušil
články 9 a 10 protokolu, po tretie porušil ustálenú prax výboru pre právne záležitosti, pokiaľ ide na jednej strane o slobodu
prejavu a na druhej strane o
fumus persecutionis
, po štvrté porušil zásady právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery, po piate porušil nezávislosť poslanca a nakoniec po
šieste porušil ustanovenia svojho rokovacieho poriadku o konaní, ktoré môže viesť k zániku mandátu poslanca.
Parlament v podstate tvrdí, že žalobca už nemá záujem na dosiahnutí zrušenia napadnutého rozhodnutia, keďže trestné konanie
začaté proti nemu sa už právoplatne skončilo v nadväznosti na rozsudok Cour de cassation z 23. júna 2009 a otázka imunity
žalobcu v rámci tejto veci už preto nie je relevantná. Podľa Parlamentu z toho vyplýva, že zrušenie napadnutého rozhodnutia
nemôže mať nijaký právny dôsledok na žalobcu.
Parlament sa domnieva, že žalobca má v úmysle svojou žalobou dosiahnuť, aby bol nútený opätovne preskúmať vec, a že v dôsledku
tohto preskúmania bude chrániť jeho imunitu a rozhodne, že je opodstatnené zastaviť trestné stíhanie, čo je však vzhľadom
na rozhodnutie Cour de cassation nemožné.
Parlament, ktorý tvrdí, že žaloba je neprípustná, sa domnieva, že za predpokladu, že by sa považovala za prípustnú, už nie
je namieste o nej rozhodnúť.
Pokiaľ ide o prípustnosť, Parlament v podstate tvrdí, že napadnuté rozhodnutie nemá právne účinky z dôvodu tak svojej povahy,
ako aj všeobecného režimu parlamentnej imunity a že v dôsledku toho nejde o napadnuteľný akt.
Pokiaľ ide o vec samu, po prvé Parlament v podstate tvrdí, že žaloba smeruje proti správe vypracovanej výborom pre právne
záležitosti a konkrétne proti odôvodneniu tejto správy; avšak len samotné rozhodnutie prijaté na plenárnom zasadnutí by mohlo
predstavovať akt Parlamentu, pričom ani návrh rozhodnutia obsiahnutého v správe výboru pre právne záležitosti, ani odôvodnenie
nemožno považovať za akty Parlamentu.
Po druhé Parlament v podstate uvádza, že akty týkajúce sa ochrany imunity nemôžu byť založené priamo na protokole a že z tohto
dôvodu bol právnym základom ten základ, ktorý sa nachádza v jeho rokovacom poriadku, v časti o konaní o prijímaní aktov na
ochranu imunity.
Po tretie Parlament v podstate uvádza, že v právnom rámci ochrany imunity rozhodnutie Parlamentu nechrániť imunitu mohlo byť
teoreticky prijaté tak na základe článku 9 protokolu, ako aj na základe jeho článku 10.
Po štvrté Parlament v podstate uvádza, že tvrdenia žalobcu týkajúce sa nevyhnutného uplatnenia tohto článku 10 nevyvolávajú
ani tak otázku právneho základu napadnutého rozhodnutia, ako otázku jeho posúdenia vo veci samej.
Po piate Parlament v podstate tvrdí, pokiaľ ide o uplatniteľnosť zastavenia stíhania, že žalobca vo svojej žalobe neuvádza,
že Parlament mal uplatniť článok 26 tretí odsek Francúzskej ústavy, ale že prípadné rozhodnutie o ochrane imunity žalobcu
malo mať účinok predpokladaný týmto ústavným ustanovením a že podľa neho článok 10 prvý odsek písm. a) protokolu neodkazuje
na článok 26 tretí odsek Francúzskej ústavy.
Po šieste Parlament v podstate tvrdí, že aj keby mohol uplatniť toto ústavné ustanovenie voči žalobcovi, vzhľadom na jeho
diskrečnú právomoc mohol prijať rovnaké rozhodnutie, ako je napadnuté rozhodnutie.
Po siedme Parlament v podstate tvrdí, že uplatnenie článku 26 tretieho odseku Francúzskej ústavy by na jednej strane viedlo
k skúmaniu otázky, či nemal konať skôr priamo na základe tohto ustanovenia vnútroštátneho práva, ako postupovať podľa svojho
rokovacieho poriadku, keďže ten predpokladá existenciu imunity, aby konanie na ochranu imunity mohlo byť skončené, zatiaľ
čo v rámci článku 26 tretieho odseku Francúzskej ústavy nijaká imunita pred rozhodnutím zhromaždenia neexistuje. Okrem toho,
aj keby konal na základe článku 26 tretieho odseku Francúzskej ústavy, Parlament sa domnieva, že mohol prijať zamietavé rozhodnutie
a že právna situácia žalobcu by tak zostala nezmenená.
Uplatnenie konania o zastavení stíhania vyvoláva podľa Parlamentu na druhej strane problém, pokiaľ ide o dosah, ktorý sa má
priznať pojmu „zasadnutie“, ktorý musí byť vnímaný vo svojom európskom chápaní, čo by viedlo k tomu, že účinky rozhodnutia
o zastavení stíhania by sa skončili na konci ročného zasadnutia 2005/2006, to znamená druhý utorok marca 2006, bez toho, aby
Parlament obnovil rozhodnutie o vyžiadaní zastavenia stíhania.
Po ôsme Parlament v podstate uvádza, že žalobca sa nemôže užitočne odvolávať na porušenie zásady ochrany legitímnej dôvery,
keďže Parlament mu neposkytol konkrétne, nepodmienečné a súhlasné záruky umožňujúce mu očakávať, že jeho imunita bude chránená,
a to najmä vzhľadom na to, že Parlament v tejto oblasti disponuje širokou mierou voľnej úvahy.
Po deviate Parlament uvádza, že žalobca nepredkladá nijaký dôkaz na podporu svojich tvrdení týkajúcich sa skutočnosti, že
napadnuté rozhodnutie porušuje jeho nezávislosť poslanca.
Napokon po desiate Parlament tvrdí, že tvrdenia žalobcu týkajúce sa porušenia článku 3 ods. 6 druhého pododseku Rokovacieho
poriadku Parlamentu nemajú nijaký základ, keďže toho ustanovenie nemá nijaký vzťah s napadnutým rozhodnutím.

Posúdenie Všeobecným súdom
Predovšetkým treba preskúmať, či žalobca má záujem na konaní a či v dôsledku toho je ešte opodstatnené rozhodnúť o žalobe
o neplatnosť.
Podľa ustálenej judikatúry musí žalobcov záujem na konaní týkajúci sa predmetu žaloby existovať v štádiu podania žaloby, inak
by bola žaloba neprípustná. Okrem toho záujem žalobcu na dosiahnutí uspokojenia musí pretrvávať až do vyhlásenia rozhodnutia
súdu, inak by muselo byť konanie zastavené (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora zo 16. decembra 1963, Forges de Clabecq/Vysoký
úrad, 14/63, Zb. s. 719, 748, a zo 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia, C‑362/05 P, Zb. s. I‑4333, bod 42).
V súlade s ustálenou judikatúrou sa konanie o žalobe na neplatnosť zastaví, ak žalobca stratil záujem na zrušení napadnutého
aktu z dôvodu skutočnosti, ktorá nastala v priebehu konania (pozri v tomto zmysle uznesenie Súdu prvého stupňa zo 17. októbra
2005, First Data a i./Komisia, T‑28/02, Zb. s. II‑4119, body 36 a 37 a tam citovanú judikatúru) a ktorá má za následok, že
zrušenie tohto aktu už nemôže mať samo osebe právne dôsledky (pozri v tomto zmysle uznesenie Súdu prvého stupňa zo 14. marca
1997, Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen a Hapag‑Lloyd/Komisia, T‑25/96, Zb. s. II‑363, bod 16 a tam citovanú
judikatúru).
Okrem toho sa rozhodlo, že ak sa záujem, na ktorý sa odvoláva žalobca, týka budúcej právnej situácie, musí preukázať, že narušenie
tejto situácie sa už javí isté (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 17. septembra 1992, NBV a NVB/Komisia, T‑138/89, Zb. s. II‑2181,
bod 33, a zo 14. apríla 2005, Sniace/Komisia, T‑141/03, Zb. s. II‑1197, bod 26).
Cour de cassation sa v priebehu konania domnieval, že skutky vytýkané žalobcovi nemohli viesť k stíhaniu. Definitívne sa tak
skončilo trestné konanie začaté proti žalobcovi, ktoré viedlo k podaniu žiadosti vedúcej k prijatiu napadnutého rozhodnutia.
Zrušenie napadnutého rozhodnutia už preto samo osebe nemôže mať právne dôsledky. V nadväznosti na rozsudok Cour de cassation
je totiž vylúčené, aby Parlament prijal nové rozhodnutie o imunite žalobcu týkajúce sa skutkov v tejto veci, pretože Cour
de cassation rozhodol, že tieto skutky nemôžu mať za následok trestné stíhanie.
Žalobca už nemá záujem na dosiahnutí zrušenia napadnutého rozhodnutia, a preto už nie je opodstatnené rozhodnúť o návrhu na
zrušenie.
Tento záver nie je vyvrátený tvrdeniami uvedenými žalobcom v jeho odpovediach na písomnú otázku Všeobecného súdu smerujúcu
k získaniu jeho názoru na účinky rozsudku Cour de cassation z 23. júna 2009.
Žalobca vo svojej odpovedi na písomnú otázku Všeobecného súdu tvrdí, že jeho vec je predmetom iného konania na podnet organizácií
nesúhlasiacich s jeho vzdelávaním z dôvodu tlačového komuniké uverejneného skupinou volených zástupcov, do ktorej patrí, a že
vzhľadom na to, že sa pri tejto príležitosti dovolával svojej imunity, treba, aby sa Všeobecný súd k tejto veci vyjadril.
Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že žalobca môže mať naďalej záujem na žalobe o neplatnosť aktu inštitúcie, ak sa uvedená
nezákonnosť môže v budúcnosti opakovať, a to nezávisle od okolností prípadu, ktorý dal podnet na podanie žaloby týmto žalobcom
(pozri v tomto zmysle rozsudok Wunenburger/Komisia, už citovaný v bode 60 vyššie, body 50 až 52 a tam citovanú judikatúru).
Žalobca aj za predpokladu, ako tvrdí, že by bol predmetom nových stíhaní za nové skutky, nepreukazuje, že údajná nezákonnosť
v predmetnej veci sa môže v budúcnosti zopakovať, a to nezávisle od okolností vlastných tejto veci. Žalobca totiž nespochybňuje
zákonnosť ustanovení, ktoré naň boli uplatnené, ale poukazuje na nezákonnosť ich uplatnenia Parlamentom za okolností vlastných
tomuto sporu. Z toho vyplýva, že judikatúra pripomenutá v bode 68 vyššie nie je uplatniteľná v predmetnej veci a že v dôsledku
toho sa žalobca nemôže účinne dovolávať skutočnosti, že táto nezákonnosť je spôsobilá zopakovať sa nezávisle od okolností
vlastných tejto veci na odôvodnenie jeho záujmu na konaní.
Žalobca sa okrem toho dovoláva záujmu na dosiahnutí zrušenia napadnutého rozhodnutia na účely určenia, že jeho žaloba o náhradu
škody smerujúca k náhrade zasiahnutia do cti, ktorého existenciu tvrdí, je dôvodná.
Je pravda, že z judikatúry vyplýva, že žaloba o neplatnosť nie je neprípustná pre nedostatok záujmu iba z dôvodu, že v prípade
zrušenia napadnutého rozhodnutia inštitúcia, ktorá vydala akt, by nemohla vzhľadom na okolnosti vykonať povinnosť, ktorá jej
je uložená podľa Zmluvy. V rovnakom prípade zostáva zachovaný záujem na podaní žaloby ako základu prípadnej žaloby o náhradu
škody (rozsudky Súdneho dvora z 5. marca 1980, Könecke Fleischwarenfabrik/Komisia, 76/79, Zb. s. 665, bod 9, a z 31. marca
1998, Francúzsko a i./Komisia, C‑68/94 a C‑30/95, Zb. s. I‑1375, bod 74).
V predmetnej veci však treba uviesť, že žalobca podal žalobu o náhradu škody súčasne so svojím návrhom na zrušenie a že Všeobecný
súd môže v dôsledku toho rozhodnúť o existencii pochybenia prípadne spôsobeného Parlamentom bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť
o návrhu na zrušenie. Žalobca sa preto nemôže užitočne odvolávať na túto judikatúru na účely odôvodnenia svojho záujmu na
konaní.
Nakoniec rozdelenie nákladov spôsobených touto žalobou patrí do rámca posúdenia trov konania a rovnako nemôže odôvodniť záujem
žalobcu na dosiahnutí zrušenia napadnutého rozhodnutia.
Bez toho, aby bolo treba preskúmať námietky neprípustnosti uvedené Parlamentom, je preto nutné konštatovať, že nie je opodstatnené
rozhodnúť o návrhu na zrušenie.
2.
O návrhu na náhradu škody

O prípustnosti
Tvrdenia účastníkov konania
Parlament v podstate tvrdí, že žalobca vo svojej žalobe neuvádza nijakú konkrétnu okolnosť, ba ani nijaký dôkaz preukazujúci,
že sú splnené tri kumulatívne podmienky založenia zodpovednosti Spoločenstva, a to protiprávnosť konania vytýkaného inštitúcii,
existencia škody a existencia príčinnej súvislosti medzi týmto konaním a uvádzanou škodou, a že v dôsledku toho je návrh na
náhradu škody neprípustný.
Žalobca sa po prvé v podstate domnieva, že dostatočne právne preukázal protiprávnosť konania Parlamentu, pripomínajúc dôvody,
ktoré uviedol na podporu svojho návrhu na zrušenie, a osobitne skutočnosť, že napadnuté rozhodnutie bolo prijaté na základe
zjavne neprimeraného právneho základu. Po druhé sa domnieva, že napadnuté rozhodnutie ho vystavuje nemajetkovej ujme a „súdnemu
prenasledovaniu“, ujme, ktorá sa prejavuje zasiahnutím do jeho cti vyplývajúcim z toho, že všetka francúzska a medzinárodná
tlač vykladala zamietnutie chrániť jeho imunitu ako nesúhlas Parlamentu. Po tretie sa domnieva, že existuje príčinná súvislosť
medzi nezákonným aktom Parlamentu a škodou, ktorá z neho vyplýva.
Posúdenie Všeobecným súdom
Podľa článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku musí návrh obsahovať predovšetkým predmet konania a zhrnutie dôvodov,
na ktorých je založený. Žaloba smerujúca k náhrade škody údajne spôsobenej inštitúciou Spoločenstva musí na to, aby boli tieto
požiadavky splnené, obsahovať dôkazy, ktoré umožňujú identifikovať konanie, ktoré žalobca inštitúcii vytýka, dôvody, pre ktoré
sa domnieva, že existuje príčinná súvislosť medzi konaním inštitúcie a škodou, ktorá mu bola údajne spôsobená, ako aj povahu
a rozsah tejto škody (pozri uznesenie Súdu prvého stupňa z 22. júla 2005, Polyelectrolyte Producers Group/Rada a Komisia,
T‑376/04, Zb. s. II‑3007, bod 54 a tam citovanú judikatúru). Tieto informácie musia byť dostatočne jasné a presné, aby žalovanému
umožnili pripraviť si svoju obranu a Všeobecnému súdu rozhodnúť o žalobe prípadne aj bez ďalších podporných informácií. Právna
istota a riadny výkon spravodlivosti vyžadujú na to, aby žaloba bola prípustná, aby podstatné skutkové a právne okolnosti,
na ktorých sú založené, vyplývali aspoň sumárne, ale koherentným a zrozumiteľným spôsobom už zo samotného textu žaloby (pozri
rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. decembra 2007, Taliansko/Komisia, T‑308/05, Zb. s. II‑5089, bod 72 a tam citovanú judikatúru).
V dôsledku toho treba preskúmať, či informácie uvedené v žalobe boli dostatočne jasné a presné, aby žalovanému umožnili pripraviť
si svoju obranu a Všeobecnému súdu rozhodnúť o návrhu na náhradu škody bez ďalších podporných informácií.
Je nutné konštatovať, že zo znenia mimoriadne podrobnej žaloby vyplýva, že správanie vytýkané Parlamentu je jasne identifikované,
že uvádza, že napadnuté rozhodnutie vystavuje žalobcu nemajetkovej ujme a „súdnemu prenasledovaniu“, a že obsahuje návrh smerujúci
k uloženiu povinnosti Parlamentu zaplatiť sumu 8 000 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy.
Tieto informácie sa zdajú ako dostatočné na to, aby sa Parlament mohol brániť a aby Všeobecný súd mohol rozhodnúť o návrhu
na náhradu škody.
Návrh na náhradu škody treba preto považovať za prípustný.

O veci samej
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca v podstate tvrdí, že konanie Parlamentu je protiprávne a spôsobilo mu nemajetkovú ujmu, o ktorej spresnil, že ide
o zásah do jeho cti. Túto ujmu vyčísľuje na sumu 8 000 eur. Uznáva však, že rozsudok, ktorý vyhlásil Cour de cassation, časť
tejto škody odstránil.
Treba pripomenúť, že žalobca v podstate uvádza, že Parlament po prvé porušil procesné pravidlá, po druhé porušil články 9
a 10 protokolu, po tretie porušil ustálenú prax výboru pre právne záležitosti, pokiaľ ide na jednej strane o slobodu prejavu
a na druhej strane o
fumus persecutionis
, po štvrté porušil zásady právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery, po piate porušil nezávislosť poslanca, a nakoniec po
šieste porušil ustanovenia svojho rokovacieho poriadku o konaní, ktoré môže viesť k zániku mandátu poslanca.
Pokiaľ ide o druhú výhradu, žalobca v podstate najmä uviedol, že článok 9 protokolu, ktorý sa týka názorov a hlasovania poslancov
pri výkone ich úloh a ktorý bol Parlamentom zvolený ako základ jeho rozhodnutia nechrániť jeho imunitu, sa v predmetnej veci
nemôže uplatniť, keďže toto ustanovenie sa týka iba názorov a hlasovania v rámci plenárneho zasadnutia a zasadnutí parlamentných
orgánov, akými sú výbory a politické skupiny, a nie názorov vyjadrených pri príležitosti kongresu alebo v priebehu volebnej
kampane.
Žalobca tvrdí, že článok 10 protokolu sa naopak mal na jeho situáciu uplatniť, keďže toto ustanovenie sa týka najmä aktov,
ktoré nepredstavujú názory a hlasovanie, či už sú vykonané v rámci Európskeho parlamentu, alebo nie. Slová, za ktoré bol stíhaný,
boli vyslovené na tlačovej konferencii uskutočnenej v rámci obnovenia politických činností po letnej prestávke v priestoroch
politickej strany, ktorej je predstaviteľom.
Postupom iba podľa článku 9 protokolu sa tak Parlament dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
Parlament v podstate tvrdí, že podmienky vzniku zodpovednosti Spoločenstva nie sú splnené a že návrh musí byť zamietnutý ako
nedôvodný.
Pokiaľ ide o protiprávnosť konania, ktoré sa mu vytýka, Parlament v rámci návrhu na zrušenie v podstate uviedol po prvé, že
žaloba je v skutočnosti podaná proti správe vyhotovenej výborom pre právne záležitosti, zatiaľ čo iba rozhodnutie, ktoré sám
prijal, môže predstavovať jeden z jeho aktov, pričom ani návrh rozhodnutia obsiahnutý v správe výboru pre právne záležitosti,
ani odôvodnenie nemožno považovať za akty Parlamentu; po druhé, že vzhľadom na to, že akty týkajúce sa ochrany imunity nemôžu
byť založené priamo na protokole, bol zvolený právny základ, ktorý je uvedený v rokovacom poriadku o postupe prijatia aktov
na ochranu imunity; po tretie, že rozhodnutie Parlamentu nechrániť imunitu mohlo byť teoreticky prijaté na základe článku
9 protokolu, ako aj jeho článku 10; po štvrté, že tvrdenia žalobcu týkajúce sa nevyhnutného uplatnenia článku 10 protokolu
sa netýkajú otázky právneho základu aktu, ale jeho posúdenia vo veci samej; po piate, že podľa neho článok 10 prvý odsek písm. a)
protokolu neodkazuje na článok 26 tretí odsek Francúzskej ústavy a že žalobca netvrdí, že Parlament mal uplatniť tento článok
26 tretí odsek Francúzskej ústavy, ale že prípadné rozhodnutie o ochrane imunity žalobcu malo mať účinok upravený týmto ústavným
ustanovením; po šieste, že aj keby mohol uplatniť toto ústavné ustanovenie voči žalobcovi, Parlament vzhľadom na svoju diskrečnú
právomoc mohol prijať rovnaké rozhodnutie, ako je napadnuté rozhodnutie; po siedme, že uplatnenie článku 26 tretieho odseku
Francúzskej ústavy by viedlo k skúmaniu otázky, či Parlament nemal skôr konať priamo na základe tohto ustanovenia vnútroštátneho
práva, ako postupovať podľa konania upraveného jeho rokovacím poriadkom, a že aj keby Parlament konal na základe tohto článku
26 tretieho odseku Francúzskej republiky, mohol prijať zamietavé rozhodnutie a tak by právna situácia žalobcu zostala nezmenená;
okrem toho účinky rozhodnutia o zastavení stíhania by sa skončili na konci ročného zasadnutia 2005/2006, to znamená druhý
utorok marca 2006, bez toho, aby Parlament obnovil rozhodnutie o vyžiadaní zastavenia stíhania, to znamená predtým, ako by
bol žalobca súdený pred trestným súdom; po ôsme, že žalobca sa nemôže užitočne odvolávať na porušenie zásady ochrany legitímnej
dôvery; po deviate, že žalobca nepredkladá nijaký dôkaz na podporu svojich tvrdení týkajúcich sa skutočnosti, že napadnuté
rozhodnutie porušuje jeho nezávislosť poslanca; a nakoniec po desiate, že tvrdenia žalobcu týkajúce sa porušenia článku 3
ods. 6 druhého pododseku Rokovacieho poriadku Parlamentu nemajú nijaký základ.
Pokiaľ ide o príčinnú súvislosť, Parlament uvádza, že nie je nijako zodpovedný za skutočnosť, že tretie osoby nesprávne vyložili
napadnuté rozhodnutie a videli v ňom domnienku viny žalobcu.
Posúdenie Všeobecným súdom
Podľa ustálenej judikatúry vznik mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva v zmysle článku 288 druhého odseku ES za nezákonné
konanie jeho orgánov je podriadené splneniu súhrnu podmienok, a to nezákonnosti konania vytýkaného inštitúciám, existencie
škody a existencie príčinnej súvislosti medzi namietaným konaním a uvádzanou škodou (rozsudok Súdneho dvora z 29. septembra
1982, Oleifici Mediterranei/EHS, 26/81, Zb. s. 3057, bod 16, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. júla 1996, International
Procurement Services/Komisia, T‑175/94, Zb. s. II‑729, bod 44).
Tieto tri podmienky vzniku zodpovednosti Spoločenstva sú kumulatívne (rozsudok Súdneho dvora z 9. septembra 1999, Lucaccioni/Komisia,
C‑257/98 P, Zb. s. I‑5251, bod 14, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. decembra 2001, Emesa Sugar/Rada, T‑43/98, Zb. s. II‑3519,
bod 59). Na zamietnutie žaloby o náhradu škody preto postačuje nesplnenie jednej z nich (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 17. decembra
2003, DLD Trading/Rada, T‑146/01, Zb. s. II‑6005, bod 74).
V predmetnej veci treba najskôr preskúmať tvrdenia týkajúce sa protiprávnosti konania Parlamentu.
–       O konaní vytýkanom Parlamentu
Pokiaľ ide o prvú z troch podmienok vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva uvedených v bode 90 vyššie, judikatúra
vyžaduje, aby bolo preukázané dostatočne závažné porušenie právnej normy priznávajúcej práva jednotlivcom. Pokiaľ ide o požiadavku,
podľa ktorej musí byť porušenie dostatočne závažné, rozhodujúcim kritériom, na základe ktorého možno považovať túto požiadavku
za splnenú, najmä v prípadoch, v ktorých dotknutá inštitúcia disponuje širokou mierou voľnej úvahy, je kritérium zjavného
a vážneho nerešpektovania obmedzení zo strany príslušnej inštitúcie Spoločenstva, ktoré sú stanovené na jej voľnú úvahu. Ak
táto inštitúcia disponuje len značne obmedzenou mierou voľnej úvahy, alebo dokonca nedisponuje nijakou mierou voľnej úvahy,
na preukázanie dostatočne závažného porušenia môže postačovať obyčajné porušenie práva Spoločenstva (rozsudok Súdneho dvora
zo 4. júla 2000, Bergaderm a Goupil/Komisia, C‑352/98 P, Zb. s. I‑5291, body 43 a 44, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. júla
2001, Comafrica a Dole Fresh Fruit Europe/Komisia, T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 a T‑225/99, Zb. s. II‑1975, bod
134).
Okrem toho, hoci výsady a imunity, ktoré protokol priznáva Európskym spoločenstvám, majú funkčný charakter, keďže ich účelom
je vyhnúť sa tomu, aby vznikla prekážka činnosti a nezávislosti Spoločenstiev (uznesenia Súdneho dvora z 11. apríla 1989,
Générale de Banque/Komisia, 1/88 SA, Zb. s. 857, bod 9, a z 13. júla 1990, Zwartveld a i., C‑2/88 IMM, Zb. s. I‑3365, bod
19), nič to nemení na skutočnosti, že boli výslovne priznané členom Parlamentu, úradníkom a iným zamestnancom inštitúcií Spoločenstva.
Skutočnosť, že výsady a imunity sú stanovené vo verejnom záujme Spoločenstva, odôvodňuje právomoc inštitúcií odňať v prípade
potreby imunitu, ale neznamená, že tieto výsady a imunity sú priznané Spoločenstvu, a nie priamo jeho úradníkom, iným zamestnancom
a členom Parlamentu. Protokol teda vytvára subjektívne právo dotknutých osôb, ktorého dodržiavanie je zabezpečené systémom
opravných prostriedkov upravených Zmluvou (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. októbra 2008, Mote/Parlament,
T‑345/05, Zb. s. II‑2849, bod 28; pozri tiež analogicky rozsudok Súdneho dvora zo 16. decembra 1960, Humblet/Belgicko, 6/60,
Zb. s. 1125, 1148).
Treba konštatovať, že pán Romagnoli v liste, ktorý zaslal predsedovi Parlamentu 7. apríla 2005 s cieľom obrátiť sa na výbor
pre právne záležitosti so žiadosťou o ochranu parlamentnej imunity žalobcu, odkazujúc na článok 10 prvý odsek písm. a) protokolu,
uvádzal, že parlamentná imunita, ktorú požíva pán Gollnisch, bola imunitou upravenou v článku 26 Francúzskej ústavy, ktorý
stanovuje, že zhromaždenie, ktorého je poslanec členom, môže požiadať o zastavenie stíhania. Konal preto na základe článku
6 ods. 3 Rokovacieho poriadku Parlamentu na ochranu imunity pána Gollnischa, a to s jeho súhlasom.
Na pojednávaní Parlament pripustil, že predmetom žiadosti pána Romagnoliho výslovne bolo dosiahnuť od Parlamentu, aby požiadal
o zastavenie stíhania podľa článku 10 prvého odseku písm. a) protokolu a článku 26 Francúzskej ústavy.
Treba konštatovať, že Parlament tým, že vyhovel návrhu výboru pre právne záležitosti nechrániť imunitu pána Gollnischa a v napadnutom
rozhodnutí sa odvolal na správu tohto výboru, pričom nemal výhrady k obsahu odôvodnenia uvedeného v danom dokumente, prevzal
odôvodnenie správy.
Z toho vyplýva, že kritiku proti odôvodneniu správy výboru pre právne záležitosti treba chápať ako namierenú proti dôvodom
samotného napadnutého rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok Mote/Parlament, už citovaný v bode 94 vyššie, bod 59).
Z návrhov správ výboru pre právne záležitosti vyplýva:
–        v prvom návrhu správy bol navrhnutý záver chrániť imunitu žalobcu na základe článku 10 prvého odseku písm. a) protokolu,
–        v druhom návrhu správy bol navrhnutý záver nechrániť imunitu žalobcu na základe odôvodnenia založeného na článku 10 prvom
odseku písm. a) protokolu,
–        v treťom návrhu správy bol navrhnutý záver nechrániť imunitu žalobcu ani na základe článku 9, ani na základe článku 10 protokolu,
–        záver v poslednom znení návrhu správy, tak ako bol prijatý výborom pre právne záležitosti a neskôr samotným Parlamentom, je
nechrániť imunitu žalobcu, spresňujúc v ods. 1 hlavy nazvanej „III. Odôvodnenie navrhovaného rozhodnutia“, že výbor pre právne
záležitosti rozhodol, že predmetná vec má byť preskúmaná vo svetle článku 9 protokolu.
Vzhľadom na znenie žiadosti predloženej Parlamentu, ktorej predmetom bolo dosiahnuť zastavenie stíhania podľa článku 10 prvého
odseku písm. a) protokolu a článku 26 Francúzskej ústavy, postup Parlamentu rozhodnutím preskúmať túto žiadosť iba vo svetle
článku 9 protokolu musí byť chápaný tak, že zamietol preskúmať ju z hľadiska jeho článku 10 prvého odseku písm. a).
Je opodstatnené priznať Parlamentu širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o smerovanie, ktoré zamýšľa priznať rozhodnutiu o takej
žiadosti, akou je žiadosť podaná v predmetnej veci.
Nič to nemení na skutočnosti, že vzhľadom na to, že Parlament rozhodoval o žiadosti na zastavenie trestného stíhania na základe
článku 10 prvého odseku písm. a) protokolu, ktorý nebol neurčitý, otázka, či rozhodnutie malo byť prijaté na základe článku
9, alebo na základe článku 10 prvého odseku písm. a) protokolu, nepatrí do voľnej úvahy Parlamentu.
Treba totiž konštatovať, že Parlament nerozhodol vyhovieť alebo nevyhovieť žiadosti, ktorá mu bola predložená, čo by predstavovalo
rozhodnutie vyplývajúce z jeho voľnej úvahy.
Naopak, Parlament na podanú žiadosť odpovedal, že nemal v úmysle chrániť imunitu žalobcu vo svetle článku 9 protokolu.
Je nutné konštatovať, že Parlament tým, že sa nevyslovil na základe článku 10 prvého odseku písm. a) protokolu, neprijal rozhodnutie,
pokiaľ ide o prípadné zastavenie stíhania, tak ako je upravené článkom 26 tretím odsekom Francúzskej ústavy.
Ustanovenia článku 10 prvého odseku písm. a) protokolu totiž v sebe zahŕňajú, že rozsah a pôsobnosť imunity, ktorú požívajú
poslanci na vnútroštátnom území, sú určené rôznymi vnútroštátnymi právami, na ktoré odkazuje toto ustanovenie.
Navyše vzhľadom na skutočnosť, že podľa článku 7 ods. 2 prvého pododseku Aktu o priamych a všeobecných voľbách poslancov Európskeho
parlamentu (Ú. v. ES L 278, 1976, s. 5) je od volieb do Európskeho parlamentu v roku 2004 postavenie člena Európskeho parlamentu
nezlučiteľné s postavením člena vnútroštátneho parlamentu, je úlohou Európskeho parlamentu zabezpečiť účinnosť imunít upravených
článkom 10 prvým odsekom písm. a) protokolu, čo Parlament uznal na pojednávaní.
Vzhľadom na to, že z dôvodov uvedených v bode 94 vyššie článok 10 prvý odsek písm. a) protokolu, ktorého predmetom je – v spojení
s ustanoveniami vnútroštátneho práva, na ktoré odkazuje – upraviť režim imunít, ktoré požívajú členovia Parlamentu na vnútroštátnom
území počas zasadnutí Parlamentu, zakladá subjektívne právo v prospech dotknutých osôb a že v dôsledku toho predstavuje právnu
normu, ktorej cieľom je priznať práva členom Parlamentu, ktorí ich požívajú, z toho vyplýva, že Parlament tým, že sa nevyslovil
na základe článku 10 prvého odseku písm. a) protokolu, dostatočne závažne porušil právnu normu, ktorej cieľom je priznať práva
jednotlivcom.
Preto treba preskúmať, či sú splnené ďalšie podmienky vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva, a to podmienky týkajúce
sa existencie škody a existencie príčinnej súvislosti.
–       O príčinnej súvislosti
Podľa ustálenej judikatúry v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva podmienka týkajúca sa existencie príčinnej súvislosti
je splnená, ak existuje priama súvislosť medzi porušením dotknutej inštitúcie a uvádzanou škodou, pričom túto súvislosť musí
preukázať žalobca. Spoločenstvo sa môže považovať za zodpovedné len za škodu, ktorá dostatočne priamo vyplýva z protiprávneho
konania dotknutej inštitúcie (rozsudok Súdneho dvora z 30. januára 1992, Finsider a i./Komisia, C‑363/88 a C‑364/88, Zb. s. I‑359,
bod 25, a uznesenie Súdneho dvora z 5. júla 2007, Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret/Rada a Komisia, C‑255/06 P, neuverejnené
v Zbierke, bod 61), to znamená, že toto konanie musí byť určujúcou príčinou škody (pozri uznesenie Súdu prvého stupňa z 12. decembra
2000, Royal Olympic Cruises a i./Rada a Komisia, T‑201/99, Zb. s. II‑4005, bod 26 a tam citovanú judikatúru). Naopak, Spoločenstvu
neprináleží náprava ani odstránenie všetkých škodlivých následkov konania jej orgánov, hoci aj vzdialených (pozri v tomto
zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 4. októbra 1979, Dumortier frères a i./Rada, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79
a 45/79, Zb. s. 3091, bod 21).
Žalobca tvrdí, že protiprávnosti spôsobené Parlamentom, ktoré sú pripomenuté v bode 83 vyššie, sú príčinou zasiahnutia do
cti, na ktoré poukazuje.
Treba však uviesť, že žalobca vo svojej odpovedi z 23. júla 2009 na písomnú otázku Všeobecného súdu spresnil, že rozsudok
Cour de cassation úplne neodstránil nemajetkovú ujmu spôsobenú napadnutým rozhodnutím. Žalobca tým sám označuje stíhania vedené
proti nemu francúzskymi orgánmi za príčinu tejto ujmy alebo jej časti.
V dôsledku toho protiprávne konanie Parlamentu spočívajúce v odmietnutí preskúmania žiadosti podľa článku 10 prvého odseku
písm. a) protokolu a tak v neodpovedaní na jeho žiadosť na tomto základe nepredstavuje priamu a určujúcu príčinu zasiahnutia
do cti – alebo prinajmenšom časti zasiahnutia do cti –, na ktoré poukazuje.
V každom prípade treba okrem toho uviesť, že protiprávnosť napadnutého rozhodnutia nemôže predstavovať priamu a určujúcu príčinu
zasiahnutia do cti, na ktoré poukazuje žalobca.
Ako totiž priznáva žalobca vo svojej písomnej odpovedi na otázku Všeobecného súdu týkajúcu sa dôsledkov, ktoré sa majú vyvodiť
z rozsudku Cour de cassation, ak by Parlament vychádzal z článku 10 prvého odseku písm. a) protokolu, mohol účinne prijať
tak rozhodnutie žiadať o zastavenie stíhania, ako aj rozhodnutie oň nepožiadať.
Rozhodnutie domáhať sa zastavenia stíhania totiž nepredstavuje nevyhnutný dôsledok podania žiadosti v tomto zmysle zaslanej
Parlamentu vzhľadom na širokú mieru voľnej úvahy, ktorá sa mu musí v predmetnej oblasti priznať.
V dôsledku toho skutočnosť, že Parlament nevyhovel podanej žiadosti, aby požiadal o zastavenie stíhania, na základe nesprávneho
právneho základu, nemôže byť priamou a určujúcou príčinou údajnej škody, za predpokladu jej preukázania.
Keďže príčinná súvislosť nebola preukázaná, je opodstatnené zamietnuť návrh na náhradu škody ako nedôvodný bez toho, aby bolo
potrebné preskúmať poslednú podmienku vzniku zodpovednosti Spoločenstva, to znamená škodu.

O trovách
Žalobca v podstate navrhuje, aby bola Parlamentu uložená povinnosť zaplatiť mu sumu 4 000 eur z dôvodu trov vzniknutých právnym
zastúpením a prípravou jeho žaloby. Posúdenie prípustnosti jeho návrhu ponecháva na úvahu Všeobecného súdu.
Parlament v podstate tvrdí, že označenie takej paušálnej platby, ako požaduje žalobca, nie je upravené článkom 87 a nasl.
rokovacieho poriadku a že návrh smerujúci k uloženiu povinnosti Parlamentu nahradiť trovy konania je preto neprípustný.
Podľa článku 91 písm. b) rokovacieho poriadku sa nahradzujú ako trovy konania nutné výdavky, ktoré vznikli účastníkom v súvislosti
s konaním, najmä cestovné náklady a výdavky spojené s pobytom a odmena splnomocneného zástupcu, poradcu alebo advokáta.
Hoci z tohto dôvodu neexistuje právo na náhradu paušálnej sumy, treba sa domnievať, že návrh žalobcu smeruje k uloženiu povinnosti
Parlamentu nahradiť trovy konania. Preto nie je neprípustný.
Podľa článku 87 ods. 2 prvého pododseku rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť
trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Podľa článku 87 ods. 6 rokovacieho poriadku, ak Všeobecný súd konanie vo veci zastavil, rozhodne o náhrade trov konania podľa
vlastnej úvahy.
Za okolností ako v predmetnej veci treba rozhodnúť, že Parlament znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť dve
tretiny trov konania, ktoré vznikli žalobcovi, vrátane trov spojených s konaním o nariadení predbežného opatrenia.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (tretia komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Konanie o žalobe o neplatnosť sa zastavuje.
2.
Návrh na náhradu škody sa zamieta.
3.
Európsky parlament znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť dve tretiny trov konania, ktoré vznikli Brunovi
Gollnischovi, vrátane trov spojených s konaním o nariadení predbežného opatrenia.
4.
Bruno Gollnisch znáša jednu tretinu svojich vlastných trov konania vrátane trov spojených s konaním o nariadení predbežného
opatrenia.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 19. marca 2010.
Podpisy
*
Jazyk konania: francúzština.