CELEX: 62005CJ0081
Sotsiaalpoliitika
Töötajate kaitse tööandja maksejõuetuse korral
Direktiiv 80/987/EMÜ
Muutmisdirektiiv 2002/74/EÜ
Lepitusmenetluses kokkulepitud vallandamishüvitis
Garantiiasutuste poolt tagatud väljamaksed
Väljamaksmine kohtuotsuse alusel

Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada nõukogu 20. oktoobri 1980. aasta direktiivi 80/987/EMÜ töötajate kaitset
tööandja maksejõuetuse korral käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 283, lk 23; ELT eriväljaanne
05/01, lk 217) selle esialgses redaktsioonis (edaspidi „direktiiv 80/987”) ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. septembri
2002. aasta direktiiviga 2002/74/EÜ muudetud redaktsioonis (EÜT L 270, lk 10; ELT eriväljaanne 05/04, lk 261; edaspidi „muudetud
direktiiv 80/987”).
Nimetatud taotlus esitati A. Cordero Alonso ja Fondo de Garantía Salariali (palga tagatisfond; edaspidi „Fogasa”) vahelises
kohtuasjas seoses viimase keeldumisega maksta hagejale täiendava vastutuse alusel hüvitist töölepingu lõpetamise tõttu.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Direktiivi 80/987 artikli 1 lõige 1 sätestab, et „[k]äesolevat direktiivi kohaldatakse töölepingust või töösuhtest tulenevate
töötaja nõuete suhtes tööandja vastu, kes on artikli 2 lõikes 1 määratletud tähenduses maksejõuetu”.
Nimetatud direktiivi artikli 2 lõige 2 täpsustab, et nimetatud direktiiv ei piira siseriiklikku õigust seoses mõistete „töötaja”,
„tööandja”, „töötasu”, „vahetult tekkiv õigus” ja „tulevikus tekkiv õigus” määratlemisega.
Sama direktiivi artikli 3 lõige 1 näeb ette:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed kindlustamaks, et artiklit 4 arvestades tagavad garantiiasutused töölepingutest või
töösuhetest tulenevate töötaja töötasuga seotud rahuldamata nõuete väljamaksmise kindlaksmääratud kuupäevale eelnenud ajavahemiku
eest.”
Direktiivi 80/987 artikli 4 kohaselt võivad liikmesriigid piirata nimetatud direktiivi artiklis 3 nimetatud garantiiasutuste
vastutust, piirates kindlaksmääratud kuupäevale eelnenud ajavahemiku töötasu või seades ülemmäära.
Nimetatud direktiivi artikkel 9 sätestab, et see direktiiv „ei piira liikmesriikide õigust kohaldada või kehtestada töötajate
jaoks soodsamaid õigus- või haldusnorme”.
Vastavalt sama direktiivi artikli 10 punktile a ei piira see direktiiv liikmesriikide õigust „võtta vajalikke meetmeid kuritarvituste
vältimiseks”.
Muudetud direktiivi 80/987 artikli 3 sõnastus on järgmine:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et garantiiasutused tagavad vastavalt artiklile 4 töötajate töölepingutest
või töösuhetest tulenevate rahuldamata nõuete väljamaksmise, sealhulgas lahkumistoetuse töösuhte lõpetamise korral, kui siseriiklikud
õigusaktid seda ette näevad.
Garantiiasutuse ülevõetavad nõuded peavad olema rahuldamata töötasunõuded seoses ajavahemikuga vastavalt olukorrale enne ja/või
pärast liikmesriikide määratud kuupäeva.”
Direktiiv 2002/74 jõustus vastavalt artiklile 3 selle Euroopa Ühenduste Teatajas avaldamise päeval, s.o 8. oktoobril 2002.
Selle direktiivi artikkel 2 sätestab:
„1.      Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi täitmiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid enne 8. oktoobrit 2005. Liikmesriigid
teatavad sellest viivitamata komisjonile.
Nad kohaldavad esimeses lõigus nimetatud sätteid tööandja igasuguse maksejõuetuse suhtes, mis on tekkinud pärast nende sätete
jõustumist.
Kui liikmesriigid need meetmed vastu võtavad, lisavad nad nendesse meetmetesse või nende meetmete ametliku avaldamise korral
nende juurde viite käesolevale direktiivile. Sellise viitamise viisi näevad ette liikmesriigid.
2.      Liikmesriigid edastavad komisjonile käesoleva direktiiviga reguleeritavas valdkonnas nende poolt vastuvõetud siseriiklike
õigusnormide teksti.”

Siseriiklikud õigusnormid
Hispaania põhiseaduse artikkel 14 sätestab põhiõiguse võrdsusele seaduse ees.
24. märtsi 1995. aasta kuningliku seadusandliku dekreedi 1/1995 – millega kiidetakse heaks töötajate põhimääruse muudetud
tekst (Estatuto de los Trabajadores,
BOE
nr 75, 29.3.1995, lk 9654), muudetud 19. detsembri 1997. aasta seadusega 60/1997 (
BOE
nr 304, 20.12.1997, lk 37453; edaspidi „töötajate põhimäärus”) – artikli 26 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.      Palgaks loetakse igasugust majanduslikku tulu, mida töötajad saavad rahaliselt või mitterahaliselt vastutasuna teenuste eest,
mida nad sooritavad tööalaselt kellegi teise nimel, kui see tulu vastab tegelikule tööle, vaatamata selle tasu vormile või
tööga samastatud puhkuseperioodidele. […]
2.      Palgaks ei loeta summasid, mida töötaja sai hüvitisena tööalaste kulude katmiseks, sotsiaalkindlustustoetusi ja -hüvitisi
ning üleviimis-, peatamis- ja vallandamishüvitisi.”
Töötajate põhimääruse artikli 33 lõiked 1, 2 ja 8 sätestavad:
„1.      Palga garantiifond, mis on töö- ja sotsiaalkindlustusministeeriumi juures asuv juriidilisest isikust iseseisev asutus, kellel
on teovõime oma eesmärkide täitmiseks, maksab ettevõtjate maksejõuetuse, maksete peatamise, pankroti või tervendamismenetluse
korral töötajatele väljamaksmisele kuuluva palga.
Eelmise lõigu tähenduses loetakse palgaks sellisena lepituskokkuleppes või kohtuotsuses artikli 26 lõikes 1 märgitud alustel
tunnustatud summat ning täiendavat hüvitist
salarios de tramitación
’i alusel, mis on pädeva kohtu poolt olukorrast sõltuvalt otsustatud, tingimusel et fond ei maksa ühelgi alusel ühiselt või
eraldi kõrgemat summat kui kutsealadevahelise kahekordse miinimumpäevapalga korrutis maksmata palga päevadega maksimaalselt
120 päeva ulatuses.
2.      Palga garantiifond maksab töötajatele kooskõlas käesoleva seaduse artiklitega 50, 51 ja artikli 52 punktiga c eelmises lõikes
märgitud juhtudel kohtu- või haldusorgani otsusega tunnustatud hüvitist vallandamise või lepingu lõppemise tõttu ühe aastapalga
ülemmääras, tingimusel et arvutuse aluseks olev päevapalk ei ületa kutsealadevahelist kahekordset miinimumpäevapalka.
Käesoleva seaduse artikli 50 alusel vallandamise või töölepingu lõppemise korral arvutatakse palga garantiifondi poolt makstav
hüvitise summa 25 päeva alusel iga töötatud aasta eest ning see ei või ületada eelmises lõigus märgitud ülempiiri.
[…]
8.      Alla 25 töötajaga äriühingute puhul maksab palga garantiifond 40% seadusjärgsetest hüvitistest, mida on õigus saada töötajatel,
kelle töösuhe on lõppenud käesoleva seaduse artikli 51 sätete alusel algatatud menetluse tõttu või artikli 52 punktis c ette
nähtud põhjusel.
[...]”
Töötajate põhimääruse artikli 52 punkt c, milles on loetletud töölepingu „objektiivsetel põhjustel” lõppemise alused, sätestab:
„Leping lõpeb
[....]
c)      objektiivselt tuvastatud vajaduse korral koondada töökohad käesoleva seaduse artikli 51 lõikes 1 ette nähtud põhjusel ja samas
artiklis sätestatud hulgast väiksemas mahus.
Selles tähenduses võib tööandja lõpetada töölepingu majanduslikel põhjustel, mille eesmärk on majanduslikult ebasoodsa olukorra
parandamine, või tehnilistel, organisatsioonilistel või tootmisest tingitud põhjustel, mille eesmärk on kõrvaldada takistused
äriühingu tegevuse tõrgeteta toimimiseks, mis tulenevad viimase konkurentsiseisundist turul või nõudmisega seotud põhjustest,
tänu ressursside paremale kasutamisele”.
Objektiivsetel põhjustel lepingu lõpetamise korral on tööandja kohustatud järgima töötajate põhimääruse artikli 53 lõikes 1
sätestatud nõudeid, mille hulka kuulub ka kohustus
„[...]
b)      maksta töötajale hüvitist 20 päevapalka iga töötatud aasta eest, mida arvutatakse kuude alusel vähem kui aasta pikkuste ajavahemike
kohta ja mille ülempiir on 12 kuupalka.
[...]”
7. aprilli 1995. aasta kuningliku seadusandliku dekreedi 2/1995 – millega kiidetakse heaks töömenetluse seaduse (Ley de Procedimiento
laboral) muudetud tekst (
BOE
nr 86, 11.4.1995, lk 10695; edaspidi „LPL”) – artikkel 84 näeb ette, et pärast sama määruse artiklis 63 sätestatud haldusorganis
toimuva lepitusmenetluse ebaõnnestumist tuleb pädevas kohtuorganis läbida uus lepitusmenetlus.
Eelotsusetaotluse esitamise ajaks ei olnud Hispaania Kuningriik vastu võtnud ühtegi direktiiviga 2002/74 seotud sätet ega
teavitanud komisjoni nimetatud direktiivi ülevõtmisest.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
A. Cordero Alonso töötas äriühingus, milles oli alla 25 töötaja. Tema tööleping lõpetati äriühingu majandusliku olukorraga
seotud põhjustel. A. Cordero Alonso esitas selle lepingu lõpetamise peale hagi, mis lahendati põhikohtuasja kostjaga sõlmitud
lepituskokkuleppega kohtuniku juuresolekul ja osalusel; kohtunik kiitis selle lepituskokkuleppe heaks, mis annab sellele täitmata
jätmise korral sundtäitmise osas kohtuotsusega võrdse õigusjõu. Selle kokkuleppega nõustusid pooled lõpetama töösuhte tööandja
poolt nimetatud alustel ning muuhulgas määrati tööandjale kohustus maksta töötajale hüvitist 5540,06 euro ulatuses.
Kuna tööandja lepituskokkuleppest tulenevaid nõudeid vabatahtlikult ei täitnud, taotles A. Cordero Alonso nimetatud kokkuleppe
sundtäitmisele pööramist, mille järel kuulutati tööandja 24. aprillil 2003 maksejõuetuks, kuna tal puudus vara, mida oleks
saanud töötajale võlgnetavate summade väljamaksmiseks arestida ja realiseerida.
Seejärel pöördus A. Cordero Alonso kõnealuste võlgade tasumiseks Fogasa poole. Fogasa maksis talle vastavalt töötajate põhimääruse
artikli 33 lõikele 8 40% vallandamishüvitisest, kuid keeldus maksmast ülejäänud 60%, põhjendades seda sellega, et see hüvitis
on tunnustatud lepituskokkuleppega, mitte kohtu- või haldusorgani otsusega.
Selle peale esitas põhikohtuasja hageja Juzgado de lo Social de Palenciale Fogasa vastu nõude summas, mis vastab 60% kohtulikus
lepitusmenetluses kokkulepitud hüvitisest. Nimetatud kohus jättis nõude rahuldamata, kuna seaduse järgi vastutab Fogasa ainult
selliste töölepingu lõppemise tõttu makstavate hüvitiste eest, mis on tunnustatud kohtu- või haldusorgani otsusega, mitte
aga hüvitiste eest, milles pooled on lepituskokkuleppes kokku leppinud. A. Cordero Alonso kaebas selle otsuse edasi Tribunal
Superior de Justicia de Castilla y Leóni sotsiaalasjade kojale.
See kohus märkis, et 25. oktoobri 1993. aasta otsuses nr 306/1993 uuris Tribunal Constitucional töötajate põhimääruse artikli 33
lõike 2 kooskõla Hispaania põhiseaduse artikliga 14. Tribunal Constitucionali sõnul ei ole rikutud põhimõtet, mis käsitleb
võrdsust seaduse ees, kuna võrdseid olukordi ei kohelda erinevalt. Lähtudes 12. detsembri 2002. aasta otsusest C‑442/00: Rodríguez
Caballero (EKL 2002, lk I‑11915) esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus küsimuse ühenduse õiguse ülimuslikkuse kohta ja eelkõige
oma pädevuse kohta jätta kohaldamata ühenduse õigusega vastuolus olev siseriiklik seadus vaatamata sellele, et ükski Hispaania
menetlusseadus talle sellist pädevust ei anna.
Kui selline pädevus tuleneb ühenduse õigusest, tuleks välja selgitada, kas vaatamata asjaolule, et direktiiv 80/987 ei näe
otseselt ette töölepingu lõpetamise tõttu makstavat hüvitist, kuulub käesoleval juhul kohaldamisele ühenduse õigus. Juhul,
kui tegemist on ühenduse õiguse kohaldamisega, on kaheldav, kas viimase ülimuslikkus siseriikliku õiguse suhtes kehtib ka
põhiõigusi reguleerivate siseriiklike õigusnormide suhtes. Sellisel juhul tuleks välja selgitada, kas käesolevas kohtuasjas
käsitletav erinev kohtlemine on õigustatud. Eespool viidatud Rodríguez Caballero kohtuotsus ei anna sellele küsimusele täit
vastust, kuna põhikohtuasjas on tegemist hüvitisega töölepingu lõpetamise tõttu. Juhul kui otsustatakse, et see hüvitis ei
kuulu direktiivi 80/987 kohaldamisalasse, tuleks uurida, kas Hispaania riik kohaldab juba direktiivi 2002/74 osas, milles
selle sisu on Hispaania siseriiklikku õigusesse üle võetud. Jaatava vastuse korral tõusetuvad samad küsimused seoses põhiõigusega
võrdsusele seaduse ees, kui leitakse, et Hispaania riik kohaldab A. Cordero Alonso suhtes kohtuotsuse tegemisel direktiivi
80/987.
Nendel asjaoludel otsustas Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule
järgmised eelotsuse küsimused:
„1)      Kas liikmesriikidele pandud kohustus võtta kõik vajalikud üld- või erimeetmed, et tagada nende kohustuste täitmine, mis tulenevad
Euroopa Ühenduse asutamislepingust või ühenduse institutsioonide võetud meetmetest (EÜ artikkel 10), ja põhimõte, et ühenduse
õigus on ülimuslik siseriikliku õiguse suhtes, tähendavad iseenesest ja ilma siseriiklike selgesõnaliste normide vajaduseta
seda, et siseriiklikele justiitsorganitele on antud pädevus jätta kohaldamata mis tahes liiki siseriiklikud õigusnormid, mis
on vastuolus ühenduse õigusega, sõltumata nende õigusnormide astmest õigussüsteemi hierarhias (määrused, seadused või põhiseadus)?
2)      a)     Kas juhul, kui Hispaania haldus- ja justiitsorganid peavad otsustama selle üle, kas töötajal, kelle tööandja kuulutati maksejõuetuks,
on õigus saada [Fogasalt] hüvitisi – mis on talle ette nähtud töölepingu lõpetamisel, mille puhul garantii maksejõuetuse vastu
on kehtestatud siseriiklike õigusnormidega –, kohaldatakse ühenduse õigust isegi siis, kui direktiivi 80/987 artiklites 1
ja 3 ei ole hüvitiste maksmist lepingu lõpetamisel selgesõnaliselt sätestatud?
b)       Kas jaatava vastuse korral on Hispaania haldus- ja justiitsorganid direktiivi 80/987 ja seda ülevõtvaid siseriiklikke õigusnorme
kohaldades seotud ühenduse õigusest tulenevate seaduse ees võrdsuse põhimõtte ja diskrimineerimise keeluga ning Euroopa Kohtu
poolt selles osas täpsustatud tõlgenduse ulatusega, olgugi et see on vastuolus Tribunal Constitucional espagñoli praktikas
kinnitust leidnud tõlgendusega Hispaania põhiseadusega tunnustatud põhiõiguse kohta?
c)      Kas jaatava vastuse korral kehtestab ühenduse õigusest tulenev põhiõigus võrdsusele seaduse ees kohustuse võrdselt kohelda
olukorda, mille kohaselt tekkis töötajal töölepingu lõpetamisel hüvitise saamise õigus kohtuotsusega, ja olukorda, mille kohaselt
see tekkis töötaja ja tööandja vahel kohtuniku juuresolekul ja kohtu heakskiidul sõlmitud kokkuleppest?
3)      a)     Kui liikmesriik kehtestas enne direktiivi 2002/74 jõustumist oma siseriiklikus õiguses töötajale õiguse saada garantiiasutuselt
kaitset tööandja maksejõuetuks muutumisel seoses töölepingu lõpetamisel makstavate hüvitistega, siis kas see tähendab seda,
et alates nimetatud direktiivi kehtima hakkamisest 8. oktoobril 2002 peab liikmesriik rakendama ühenduse õigust – kuigi direktiivi
ülevõtmise tähtaeg ei ole veel möödunud –, et lahendada töölepingu lõpetamisel garantiiasutuse poolt makstavate hüvitiste
maksmise küsimus, kus tööandja kuulutati maksejõuetuks pärast 8. oktoobrit 2002?
b)      Kas jaatava vastuse korral on Hispaania haldus- ja justiitsorganid direktiivi [2002/74] ja seda üle võtvaid siseriiklikke
õigusnorme kohaldades seotud ühenduse õigusest tulenevate seaduse ees võrdsuse põhimõtte ja diskrimineerimise keeluga ning
Euroopa Kohtu poolt selles osas täpsustatud tõlgenduse ulatusega, olgugi et see on vastuolus Tribunal Constitucional espagñoli
praktikas kinnitust leidnud tõlgendusega Hispaania põhiseadusega tunnustatud põhiõiguse kohta?
c)      Kas jaatava vastuse korral kehtestab ühenduse õigusest tulenev põhiõigus võrdsusele seaduse ees kohustuse võrdselt kohelda
olukorda, mille kohaselt tekkis töötajal töölepingu lõpetamisel hüvitise saamise õigus kohtuotsusega, ja olukorda, mille kohaselt
see tekkis töötaja ja tööandja vahel kohtuniku juuresolekul ja kohtu heakskiidul sõlmitud kokkuleppest?”

Kolmas küsimus
Kolmandas küsimuses, mida tuleb vaadelda kõigepealt, esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks küsimuse muudetud direktiivi 80/987
ajalise kohaldatavuse kohta (3. küsimuse punkt a) ja teiseks väidetava kohustuse kohta käsitleda lähtuvalt ühenduse õigusesse
kuuluvast võrdsuse ja mittediskrimineerimise põhimõttest samal viisil töölepingu lõpetamisega seotud hüvitisi, mis on tunnustatud
kohtuotsusega, ning hüvitisi, mis tulenevad töötajate ja tööandjate vahel kohtuniku juuresolekul ja kohtu heakskiidul sõlmitud
kokkuleppest (3. küsimuse punktid b ja c).

Muudetud direktiivi 80/987 ajaline kohaldatavus
Vastavalt direktiivi 2002/74 artikli 2 lõike 1 esimesele lõigule jõustavad liikmesriigid selle direktiivi täitmiseks vajalikud
õigus- ja haldusnormid enne 8. oktoobrit 2005.
Nimetatud lõike teine lõik näeb ette, et nad kohaldavad esimeses lõigus nimetatud sätteid tööandja igasuguse maksejõuetuse
suhtes, mis on tekkinud pärast nende sätete jõustumist. Seetõttu kuuluvad tööandja maksejõuetus ja selle tagajärjed muudetud
direktiivi 80/987 kohaldamisalasse
ratio temporis
alates selle jõustumisest ja seda isegi enne direktiivi 2002/74 artikli 2 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud ülevõtmise tähtaja
möödumist.
Direktiivi 2002/74 kohaldamisalasse kuuluvaks tuleb pidada nii selliseid siseriiklikke õigusnorme, mille otsene eesmärk on
nimetatud direktiivi ülevõtmine, kui ka alates selle direktiivi jõustumisest neid olemasolevaid siseriiklikke õigusnorme,
mis tagavad siseriikliku õiguse kooskõla selle direktiiviga.
Muudetud direktiivi 80/987 artikli 3 esimese lõigu kohaselt võtavad liikmesriigid vajalikud meetmed tagamaks, et garantiiasutused
tagavad vastavalt sama direktiivi artiklile 4 töötajate töölepingutest või töösuhetest tulenevate rahuldamata nõuete väljamaksmise,
sealhulgas lahkumistoetuse töösuhte lõpetamise korral, kui siseriiklikud õigusaktid seda ette näevad.
Kuigi muudetud direktiivi 80/987 artikli 3 esimene lõik ei kohusta liikmesriike direktiivi 2002/74 ülevõtvate siseriiklike
õigusnormidega sätestama, et lahkumistoetuse väljamaksmine töösuhte lõpetamise korral on tagatud, tuleb siiski märkida, et
osas, milles asjaomased siseriiklikud õigusnormid sisaldavad sätteid, millega lisatakse pädeva garantiiasutuse kaitse alla
ka nimetatud toetused, kuuluvad sellised sätted muudetud direktiivi 80/987 kohaldamisalasse alates direktiivi 2002/74 jõustumisest
8. oktoobril 2002.
Sellest lähtuvalt kuulub selline säte nagu töötajate põhimääruse artikli 33 lõige 2, mis näeb ette teatud tingimused töötajatele
vallandamise või töölepingu lõppemise korral garantiiasutuse poolt makstavate hüvitiste maksmiseks, direktiivi 2004/74 artikli 2
lõike 1 teise lõigu ja seega selle direktiivi kohaldamisalasse osas, mis puudutab selle kohaldamist enne direktiivi jõustumist
tekkinud asjaoludele.
Selle järeldusega ei ole vastuolus ka asjaolu, et direktiivi 2002/74 artikli 2 lõike 1 kolmanda lõigu kohaselt lisatakse direktiivi
ülevõtmiseks kehtestatud siseriiklike õigusnormide juurde nende vastuvõtmise või ametliku avaldamise korral ka viide kõnealusele
direktiivile. Sellised vormilised kaalutlused ei või vähendada direktiivis 2002/74 ette nähtud töötajate kaitse ulatust.
Seega tuleb kolmanda küsimuse punktile a vastata, et kui liikmesriik kehtestas enne direktiivi 2002/74 jõustumist oma siseriiklikus
õiguses töötajale õiguse saada garantiiasutuselt kaitset tööandja maksejõuetuks muutumisel seoses töölepingu lõpetamisel makstavate
hüvitistega, siis kuulub nende õigusnormide kohaldamine juhtudel, kus tööandja kuulutati maksejõuetuks pärast nimetatud direktiivi
jõustumist, muudetud direktiivi 80/987 kohaldamisalasse.

Võrdsuse põhimõtte rikkumine
Kui siseriiklikud õigusnormid kuuluvad ühenduse õiguse kohaldamisalasse, peavad need olema kooskõlas põhiõigustega, mille
järgimist tagab Euroopa Kohus (vt selle kohta eespool viidatud Rodríguez Caballero kohtuotsus, punkt 31 ja viidatud kohtupraktika).
Eelotsusetaotlusest selgub, et töölepingu lõppemisel makstavate hüvitiste osas kuuluvad tööandja maksejõuetuks kuulutamise
korral Fogasa kohustuste hulka ainult need hüvitised, mis on tunnustatud kohtu- või haldusorgani otsusega.
Kuigi siseriikliku õigusega tuleb täpsustada hüvitised, mis kuuluvad muudetud direktiivi 80/987 kohaldamisalasse, tuleb seda
võimalust kasutades järgida põhiõigusi, sealhulgas ka võrdsuse ja mittediskrimineerimise üldpõhimõtet (vt selle kohta 13. detsembri
2005. aasta määrus kohtuasjas C‑177/05: Guerrero Pecino, EKL 2005, lk I‑10887, punktid 25 ja 26 ning viidatud kohtupraktika).
Selle põhimõtte kohaselt ei tohi võrreldavaid olukordi erinevalt käsitleda, välja arvatud siis, kui erinev käsitlus on objektiivselt
põhjendatud (eespool viidatud Rodríguez Caballero kohtuotsus, punkt 32 ja viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on otsustanud, et kui vastavalt asjaomastele siseriiklikele õigusnormidele tuleb muudetud direktiivi 80/987
artikli 3 lõike 1 koosseisu kuuluvate lahkumistoetustena, mida makstakse töösuhte lõpetamise korral, käsitleda selliseid ebaseadusliku
vallandamise korral makstavaid hüvitisi, mis on tunnustatud kohtu- või haldusorgani otsusega, siis tuleb käsitleda lahkumistoetusena
selle sätte tähenduses ka sama tüüpi hüvitisi, mis on määratud kohtulikus lepitusmenetluses, nagu see on ette nähtud LPL‑i
artiklis 84 (eespool viidatud Guerrero Pecino määrus, punkt 30).
Sama kehtib ka töölepingu lõpetamisel makstavate seadusjärgsete hüvitiste kohta.
Esiteks on kõik töölepingu lõpetamise tõttu töö kaotanud töötajad samas võrreldavas olukorras, kui nende tööandja ei ole maksejõuetuse
tõttu võimeline maksma neile hüvitisi, millele neil on seadusjärgselt õigus. Teiseks, nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku
punktis 36, ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus ega menetlusse astujad esitanud ühtegi uut argumenti väidetava ebavõrdse
kohtlemise kohta, mida Euroopa Kohus ei oleks juba käsitlenud eespool viidatud kohtuotsuses Rodríguez Caballero, 16. detsembri
2004. aasta otsuses C‑520/03: Olaso Valero (EKL 2004, lk I‑12065) ja eespool viidatud määruses Guerrero Pecino.
Kuna võrdsuse ja mittediskrimineerimise üldpõhimõte on ühenduse õiguse põhimõte, on see liikmesriikidele siduv sellisel kujul,
nagu Euroopa Kohus on seda tõlgendanud. See kehtib ka juhul, kui asjaomased siseriiklikud õigusnormid on asjaomase liikmesriigi
põhiseadust käsitleva kohtupraktika kohaselt kooskõlas siseriiklikus õiguses tunnustatud analoogse põhiõigusega.
Seetõttu tuleb kolmanda küsimuse punktidele b ja c vastata, et muudetud direktiivi 80/987 kohaldamisalas nõuab ühenduse õiguskorras
tunnustatud võrdsuse üldpõhimõte, et kui selliste siseriiklike õigusnormide kohaselt nagu põhikohtuasjas maksab garantiiasutus
tööandja maksejõuetuse korral välja töölepingu lõpetamisel makstavad seadusjärgsed hüvitised, mis on tunnustatud kohtuotsusega,
siis tuleb samal viisil käsitleda sama tüüpi hüvitisi, mis on määratud töötaja ja tööandja vahel kohtuniku juuresolekul ja
kohtu heakskiidul sõlmitud kokkuleppes.

Teine küsimus
Arvestades kolmandale küsimusele antud vastust, ei ole vaja vastata teisele küsimusele, mis puudutab direktiivi 80/987 esialgset
redaktsiooni.

Esimene küsimus
Esimene küsimus käsitleb sisuliselt eelotsusetaotluse esitanud kohtu väidetavat kohustust jätta ühenduse õiguse kohaldamisel,
nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus, kohaldamata siseriiklik õigus, mis ei ole kooskõlas direktiivi 80/987 esialgse või
muudetud redaktsiooniga.
Kui on tuvastatud ühenduse õiguse vastane diskrimineerimine ja samal ajal ei ole kehtestatud võrdset kohtlemist tagavaid meetmeid,
on võrdsuse põhimõtte järgimine tagatud üksnes sellega, et ebasoodsamas olukorras olevatele isikutele antakse samad eelised,
mis on soodsamas olukorras olevatel isikutel (eespool viidatud Rodríguez Caballero otsus, punkt 42).
Sellisel juhul peab siseriiklik kohus jätma kohaldamata mis tahes diskrimineeriva siseriikliku sätte, ilma et ta peaks eelnevalt
taotlema või ootama ära selle sätte tühistamist seadusandja poolt, ning kohaldama ebasoodsamas olukorras olevate isikute suhtes
samu norme, mida kohaldatakse soodsamas olukorras olevate isikute suhtes (eespool viidatud Rodríguez Caballero otsus, punkt 43
ja viidatud kohtupraktika). Selline kohustus on siseriiklikul kohtul olenemata sellest, kas siseriiklikus õiguses on olemas
normid, mis talle selleks pädevuse annavad.
Seetõttu tuleb esimesele küsimusele vastata, et siseriiklik kohus peab jätma kohaldamata siseriikliku õigusnormi, mis jätab
ühenduse õiguses tunnustatud võrdsuse põhimõtet rikkudes garantiiasutuse kohustuste hulgast välja töölepingu lõpetamise korral
makstavad hüvitised, mis on tunnustatud töötaja ja tööandja vahel kohtuniku juuresolekul ja kohtu heakskiidul sõlmitud kokkuleppega.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Kui liikmesriik kehtestas enne seda, kui jõustus Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. septembri 2002. aasta direktiiv 2002/74/EÜ,
millega muudetakse direktiivi 80/987/EMÜ, oma siseriiklikus õiguses töötajale õiguse saada garantiiasutuselt kaitset tööandja
maksejõuetuks muutumisel seoses töölepingu lõpetamisel makstavate hüvitistega, siis kuulub nende õigusnormide kohaldamine
juhtudel, kus tööandja kuulutati maksejõuetuks pärast nimetatud direktiivi jõustumist, nõukogu 20. oktoobri 1980. aasta direktiivi 80/987/EMÜ
(töötajate kaitset tööandja maksejõuetuse korral käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, muudetud direktiiviga 2002/74/EÜ)
kohaldamisalasse.
2.
Direktiivi 80/987 (muudetud direktiiviga 2002/74) kohaldamisalas nõuab ühenduse õiguskorras tunnustatud võrdsuse üldpõhimõte,
et kui selliste siseriiklike õigusnormide kohaselt nagu põhikohtuasjas käsitletud maksab garantiiasutus tööandja maksejõuetuse
korral välja töölepingu lõpetamisel makstavad seadusjärgsed hüvitised, mis on kohtuotsusega tunnustatud, siis tuleb samal
viisil käsitleda töötaja ja tööandja vahel kohtuniku juuresolekul ja kohtu heakskiidul sõlmitud kokkuleppes määratud sama
tüüpi hüvitisi.
3.
Siseriiklik kohus peab jätma kohaldamata siseriikliku õigusnormi, mis jätab ühenduse õiguses tunnustatud võrdsuse põhimõtet
rikkudes garantiiasutuse kohustuste hulgast välja töölepingu lõpetamise korral makstavad hüvitised, mis on tunnustatud töötaja
ja tööandja vahel kohtuniku juuresolekul ja kohtu heakskiidul sõlmitud kokkuleppega.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hispaania.