CELEX: 62006TJ0193
Állami támogatások
Támogatási programok a filmgyártás és az audiovizuális alkotások gyártása javára
A Bizottság arra vonatkozó határozata, hogy nem emel kifogást
Megsemmisítés iránti kereset
A versenyhelyzet lényeges érintettségének hiánya
Elfogadhatatlanság

Jogi háttér
Az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében, „[h]a e szerződés másként nem rendelkezik, a közös piaccal összeegyeztethetetlen
a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy
bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok
közötti kereskedelmet”.
Az EK 87. cikk (3) bekezdésének d) pontja előírja, hogy a közös piaccal összeegyeztethetőnek tekinthető a kultúrát és a kulturális
örökség megőrzését előmozdító támogatás, ha az a Közösségen belüli kereskedelmi és versenyfeltételeket nem befolyásolja a
közös érdekkel ellentétes mértékben.
A Tanácshoz, az Európai Parlamenthez, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottsághoz, valamint a Régiók Bizottságához intézett,
a filmművészeti és más audiovizuális alkotásokkal kapcsolatos bizonyos jogi szempontokról szóló, 2001. szeptember 26‑i bizottsági
közlemény (HL 2002. C 43., 6. o.) pontosítja azokat a különös feltételeket, amelyek alapján a Bizottság az EK 87. cikk (3) bekezdésének
d) pontjában szereplő eltérés keretei között értékeli a filmgyártáshoz és az audiovizuális alkotások gyártásához nyújtott
állami támogatásokat. A Bizottság egyúttal pontosítja a közleményben, hogy a filmgyártáshoz és az audiovizuális alkotások
gyártásához kapcsolódó támogatási programok értékelésekor vizsgálnia kell, hogy betartották‑e az „általános jogszerűség elvét”,
azaz meg kell bizonyosodnia arról, hogy nem tartalmaznak‑e olyan kikötéseket, amelyek ellentétesek az EK‑Szerződés állami
támogatásokon kívüli más területeire vonatkozó (ideértve a pénzügyi rendelkezéseket is) rendelkezéseivel. 2004‑ben a Bizottság
2007. június 30‑ig kiterjesztette ezen különös összeegyeztethetőségi feltételek hatályát a filmgyártáshoz és az audiovizuális
alkotások gyártásához nyújtott támogatásokra (HL C 123., 1. o.).
A többek között a 2000. augusztus 1‑jei 2000‑719. sz. törvénnyel (JORF 2000. augusztus 2., 11903. o.) módosított, a közlés
szabadságáról szóló, 1986. szeptember 30‑i 86‑1067. sz. törvény (JORF 1986. október 1‑je, 11755. o.) határozza meg az audiovizuális
kommunikációs szolgáltatásokra alkalmazandó szabályokat.
A francia szabályozás támogatási intézkedéseket biztosít a filmgyártáshoz és az audiovizuális alkotások gyártásához. Ezek
egyfelől a producerek támogatását szolgáló, a Centre national de la cinématographie [Nemzeti Filmművészeti Központ] (CNC)
által működtetett mechanizmusokat jelentik. Ezen mechanizmusok finanszírozását többek között a televíziós műsorszolgáltatók
forgalmára kivetett adó (a továbbiakban: Adó) biztosítja. E támogatási intézkedések másfelől a televíziós műsorszolgáltatók
számára előírt azon kötelezettségeket jelentik, hogy befektetéseket eszközöljenek a filmgyártás és az audiovizuális alkotások
gyártása területén.
A CNC által működtetett, a filmgyártás és az audiovizuális alkotások gyártásának támogatására szolgáló mechanizmusokat az
alábbi jogszabályok szabályozzák:
–        a filmgyártás területét illetően a filmipar pénzügyi támogatásáról szóló, 1999. február 24‑i módosított 99‑130. sz. rendelet
(JORF 1999. február 25., 2902. o.),
–        az audiovizuális ipar területét illetően az audiovizuális iparnak az állam által nyújtott pénzügyi támogatásáról szóló, 1998.
január 14‑i módosított 98‑35. sz. rendelettel (JORF 1998. január 17., 742. o.) kiegészített, az audiovizuális programok iparának
az állam által nyújtott pénzügyi támogatásáról szóló, 1995. február 2‑i módosított 95‑110. sz. rendelet (JORF 1995. február
3., 1875. o.).
Az Adót az általános adókódex 302a. KB cikke szabályozza, amelyet az 1997. évi adójogszabályokat módosító 1997. december 29‑i
97‑1239. sz. törvény (JORF 1997. december 30., 19101. o.) 28. cikkének A. pontja vezetett be, és a 2006. évi adójogszabályokat
módosító, 2005. december 30‑i 2005‑1719. sz. törvény (JORF 2005. december 31., 20597. o.), valamint a 2005. évi adójogszabályokat
módosító 2005. december 30‑i 2005‑1720. sz. törvény (JORF 2005. december 31., 20654. o.) módosított.
A befektetési kötelezettségek mechanizmusát az alábbi jogszabályok szabályozzák:
–        a 86‑1067. sz. törvény 27. cikke 3. pontjának és 71. cikkének végrehajtására elfogadott, a földfelszíni rádióhullámon analóg
módon, kódolatlan sugárzott televíziós műsorok szolgáltatói által a filmművészeti és audiovizuális alkotások gyártásának fejlesztéséhez
nyújtott hozzájárulásról szóló, 2001. július 9‑i módosított 2001‑609. sz. rendelet (JORF 2001. július 11., 11073. o.),
–        a 86‑1067. sz. törvény 27., 28. és 71. cikkének végrehajtására elfogadott, a földfelszíni rádióhullámon analóg módon sugárzott
és a felhasználói díjakból finanszírozott televíziós műsorok szolgáltatói által a filmművészeti és audiovizuális alkotások
gyártásának fejlesztéséhez nyújtott hozzájárulásról szóló, 2001. december 28‑i módosított 2001‑1332. sz. rendelet (JORF 2001.
december 29., 21310. o.),
–        a 86‑1067. sz. törvény 27., 70. és 71. cikkének végrehajtására elfogadott, a földfelszíni rádióhullámon digitálisan sugárzott
rádiós szolgáltatásokon kívüli egyéb szolgáltatások sugárzására vonatkozó alapelveket rögzítő, 2001. december 28‑i módosított
2001‑1333. sz. rendelet (JORF 2001. december 29., 21315. o.),
–        a 86‑1067. sz. törvény 33., 33‑1., 33‑2. és 71. cikkének végrehajtására elfogadott, a vezetéken közvetített, illetve műholdon
sugárzott rádiós és televíziós műsorszolgáltatások különböző csoportjaira alkalmazandó rendszert megállapító, 2002. február
4‑i módosított 2002‑140. sz. rendelet (JORF 2002. február 6., 2412. o.).
Az audiovizuális alkotások gyártása területén e befektetési kötelezettségek legalább kétharmadát, a filmgyártás területén
pedig legalább háromnegyedét független gyártásra kell fordítani. A független gyártás fogalmát – amint a tárgyaláson megerősítették –
az alkotás producerének az ugyanezen alkotás televíziós műsorszolgáltatójától való függetlenségét jelenti, és többek között
a producernek, illetve az érintett műsorszolgáltatónak a társaság tőkéjéből és a szavazati jogokból való fordított részesedésére,
valamint e szolgáltatónak az említett producer adott tevékenységében való részvételére vonatkozó feltételek alapján határozták
meg.
A CNC által az audiovizuális alkotások gyártásához nyújtott támogatási intézkedésekben a független filmgyártó vállalkozásoknak
is részesülniük kell, a független producer fogalmát a befektetési kötelezettség területén használt fogalommal megegyezően
határozták meg.

A jogvita előzményei
1992. július 15‑én az N 7/92. sz. támogatásra vonatkozó határozatával (HL C 203., 14. o.) az Európai Közösségek Bizottsága
határozatlan időre jóváhagyta filmgyártáshoz és az audiovizuális alkotások gyártásához kapcsolódó francia támogatási program
bizonyos részletszabályait.
A 2008. július 29‑én módosított, az N 3/98. sz. támogatásra vonatkozó 1998. június 3‑i határozatával (HL C 279., 4. o.) a
Bizottság két évre jóváhagyta a filmgyártásnak nyújtott automatikus támogatási rendszer bizonyos módosításait. 1998. augusztus
7‑én ezen jóváhagyás hatályát 2004. június 3‑ig meghosszabbították.
2001. október 3‑i levelével a felperes, a Télévision française 1 SA (TF1) két panaszt nyújtott be a Bizottsághoz a filmgyártáshoz
és az audiovizuális alkotások gyártásához nyújtott francia támogatási rendszer bizonyos részletszabályaira vonatkozóan.
2004. február 16‑i levelükkel a francia hatóságok bejelentették, hogy a filmalkotások szelektív támogatási programja tengeren
túli érdekeltséggel bír (N 95/2004). A Bizottság további felvilágosítást kért a francia hatóságoktól, amelyek válaszoltak
erre. E hatóságok egyúttal tájékoztatták a Bizottságot a program végrehajtásáról, amelyet ezt követően 2005 januárjában megszüntettek.
2004. április 13‑i és 27‑i levelével a CNC továbbította a Bizottságnak a felperes panaszaival kapcsolatos információkat.
2004. május 24‑i levelével a francia hatóságok bejelentették a Bizottságnak a filmgyártáshoz és az audiovizuális alkotások
gyártásához kapcsolódó teljes támogatási programot, és kérték az N 7/92. és N 3/98. sz. támogatásokra vonatkozó határozatok
alá tartozó programok hatályának átmeneti meghosszabbítását, amit a Bizottság elutasított. 2004. július 27‑i levelével a Bizottság
a bejelentésük kiegészítésére kérte a francia hatóságokat, amely kérésnek azok a 2004‑ben és 2005‑ben küldött több levéllel
tettek eleget. 2004. december 14‑én a Bizottság a teljes bejelentett támogatási programot nyilvántartásba vette az NN 84/2004. sz.
alatt.
2004. december 22‑i levelével a Bizottság tájékoztatta a francia hatóságokat, hogy – mivel a bejelentett támogatási programokat
már végrehajtották – az EK 88. cikk (3) bekezdése értelmében jogellenesnek minősítette e programokat.
2006. január 10‑i levelében a felperes benyújtotta a 2001. október 3‑i panaszainak kiegészítését.
A Franciaországban a film‑ és az audiovizuális alkotások gyártásának támogatására szolgáló intézkedésekről szóló, 2006. március
22‑i C (2006) 832 végleges bizottsági határozatban (NN 84/2004 és N 95/2004 támogatás– Franciaország, támogatási program a
film‑ és audiovizuális alkotások gyártásának javára) (a továbbiakban: Határozat) a Bizottság úgy határozott, hogy az EK 88. cikk
(3) bekezdésében szereplő előzetes vizsgálati szakasz során nem emel kifogást a szóban forgó intézkedésekkel szemben.
2006. december 14‑én összefoglaló közlemény jelent meg a Határozatról az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
(HL C 305, 12. o.), amely utalt a Bizottság honlapjára, ahol a határozat teljes szövege hozzáférhető.

A Határozat
A Határozatból kitűnik, hogy az a filmgyártáshoz és az audiovizuális alkotások gyártásához kapcsolódó támogatási programra,
mégpedig a CNC közvetítésével nyújtott pénzügyi támogatási intézkedésekre, valamint a befektetési kötelezettségek mechanizmusára
irányult.
Elsőként, a CNC közvetítésével a filmgyártáshoz és az audiovizuális alkotások gyártásához nyújtott pénzügyi támogatási intézkedéseket
illetően a Bizottság a CNC‑t közigazgatási jellegű közintézményként írja le, amelyet jogi személyiséggel és pénzügyi autonómiával
ruháztak fel, és a francia kulturális és kommunikációs miniszter felügyelete alá rendeltek (a Határozat II. pontjának 20. bekezdése).
A CNC által kezelt költségvetés két részre oszlik: az „Audiovizuális ipar” című részre (amely magában foglalja az audiovizuális
programok iparának támogatását szolgáló számlákat [COSIP]) és a „Filmipar” című részre (a Határozat II. pontjának 22. bekezdése).
A Bizottság ezt követően megjegyzi, hogy a CNC költségvetését olyan adóbevételekből finanszírozzák, mint az Adó (a Határozat
II. pontjának 22. bekezdése). A Bizottság emlékeztet arra, hogy a francia általános adókódex 302a. KB cikke értelmében az
Adót a Franciaország szárazföldi területein és tengeren túli megyéiben fogható televíziós szolgáltatásokat sugárzó, Franciaországban
letelepedett azon műsorszolgáltatók kötelesek megfizetni, amelyek az előző évben műsorrendjükbe felvettek egy vagy több, a
CNC támogatási intézkedésében részesíthető audiovizuális vagy filmalkotást, valamint az Adó lényegében ezen televíziós műsorszolgáltatók
forgalmán alapul (a Határozat II. pontjának 23. és 24. bekezdése).
A CNC által a filmgyártáshoz és az audiovizuális alkotások gyártásához nyújtott, a jelen eljárásban vitatott támogatási intézkedésekre
vonatkozóan a Bizottság a Határozatban „a mozifilmek gyártásához nyújtott támogatási” intézkedéseket (a II. pont 29–95. bekezdése),
„a filmalkotások külföldi reklámozásához nyújtott támogatási” intézkedéseket (a II. pont 121–126. bekezdése), „a rövidfilmek
gyártásához nyújtott támogatási” intézkedéseket (a II. pont 127–149. pontja) és „az audiovizuális alkotások gyártásához nyújtott
támogatási” intézkedéseket (a II. pont 186–219. bekezdése), valamint az intézkedések finanszírozásának módját (a II. pont
19–24. bekezdése) írja le.
A Bizottság – miután elemzi a fenti intézkedéseket a Határozatban – megállapítja, hogy egyes intézkedések az EK 87. cikk (1) bekezdése
szerinti állami támogatásoknak minősülnek, és az EK 87. cikk (3) bekezdésének d) pontja értelmében összeegyeztethetők a közös
piaccal 2011 végéig, míg más intézkedések az EK 87. cikk (1) pontja értelmében nem minősülnek állami támogatásnak [az EK 87.
és az EK 88. cikknek] a csekély összegű (
de minimis
) támogatásokra való alkalmazásáról szóló, 2001. január 12‑i 69/2001/EK bizottsági rendelet (HL L 10., 30. o.; magyar nyelvű
különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 138. o.) alapján (a Határozat III. pontjának 38–124. bekezdése értelmében „a filmgyártáshoz
nyújtott támogatás – a mozifilmek gyártásához nyújtott támogatás”, a Határozat III. pontjának 158–193. bekezdése értelmében
„a filmalkotások külföldi reklámozásához nyújtott támogatás”, a Határozat III. pontjának 194–223. bekezdése értelmében a „rövidfilmek
gyártásához nyújtott támogatás”, a Határozat III. pontjának 257–331. bekezdése értelmében az „audiovizuális alkotások gyártásához
nyújtott támogatás”). Az EK 87. cikk (3) bekezdésének d) pontja értelmében a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánított
intézkedéseket illetően a Bizottság erre a következtetésre jutott mind a fenti 3. pontban hivatkozott 2001. évi közleményben
szereplő feltételek alkalmazásával, mind pedig ezen feltételek analógia útján vagy megfelelő referenciaként történő alkalmazásával.
Ezért a Bizottság úgy határozott, hogy nem emel ezekkel szemben kifogást.
Másodsorban, a befektetési kötelezettségeket illetően (a Határozat 246–255. pontja) a Bizottság megjegyzi, hogy ezek – részletszabályaikat
tekintve bizonyos eltérésekkel – a földfelszíni rádióhullámon, vezetéken vagy műholdon, analóg vagy digitális módon, kódolatlan
sugárzott televíziós műsorok szolgáltatóira, a földfelszíni rádióhullámon analóg módon sugárzott, fizetős televíziós műsorok
szolgáltatóira, valamint a földfelszíni rádióhullámon digitálisan sugárzott, ún. „
pay-per-view
” televíziós műsorok szolgáltatóira vonatkoznak.
A Bizottság pontosítja, hogy a befektetési kötelezettség összegét az érintett televíziós műsorszolgáltató előző éves forgalmának
százalékos aránya alapján határozták meg (a Határozat II. pontjának 250. bekezdése). Ez az összeg a televíziós műsorszolgáltatás
módja és a műsorszolgáltató jellegzetességei alapján eltérő (a Határozat II. pontjának 251–254. bekezdése). A Bizottság általánosságban
megállapítja, hogy a forgalom azon százalékos aránya, amelyet a filmgyártásba kell befektetni, magasabb, ha a televíziós műsorszolgáltató
program moziközpontú, és alacsonyabb, ha ez a program nem moziközpontú (a Határozat II. pontjának 251. pontja).
A Bizottság úgy ítéli meg, hogy ezek a befektetési kötelezettségek nem igényelnek állami forrásokat, és így nem minősülnek
az EK 87. cikk értelmében állami támogatásoknak (a Határozat III. pontjának 390–398. bekezdése).
A Határozat IV. pontjában a Bizottság „sajnálkozását fejezi ki amiatt, hogy Franciaország a jelen határozatban vizsgált intézkedések
nagy részét az [EK] 88. cikk (3) bekezdését megsértve hajtotta végre.” A Bizottság ezt követően megállapítja, hogy a jelen
eljárásban vitatott azon állami támogatási intézkedések, amelyeket bejelentettek és amelyek a Határozat tárgyát képezik, az
EK 87. cikk (3) bekezdésének d) pontja alapján összeegyeztethetők a közös piaccal 2011 végéig. Végül ugyanebben a pontban
a következő pontosítást teszi:
„A Bizottság kiemeli, hogy ezt az időtartamot a francia hatóságok által felajánlott, arra vonatkozó kötelezettségvállalás
figyelembevételével engedélyezi, hogy e hatóságok »megteszik azokat az esetleges módosításokat, amelyek a filmgyártáshoz és
az audiovizuális alkotások gyártáshoz nyújtott állami támogatások területére vonatkozó szabályok 2007. június 30‑át követő
változásainak való megfeleléshez szükségesek.« A Bizottság emlékezteti a francia hatóságokat, hogy éves jelentést kell benyújtaniuk
a bejelentett intézkedések végrehajtásáról. A jelentésnek kellőképpen részletesnek kell lennie ahhoz, hogy a Bizottság ellenőrizhesse,
hogy ezek a mechanizmusok a közös érdekkel ellentétes mértékben torzítják‑e a versenyt.”

Eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2006. július 12‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
A Törvényszék Hivatalához 2006. október 4‑én benyújtott beadványában a Francia Köztársaság kérte, hogy a jelen eljárásban
beavatkozóként részt vehessen a Bizottság kérelmeinek támogatása végett. 2006. november 14‑i végzésével a Törvényszék első
tanácsának elnöke megengedte e beavatkozást. A beavatkozó a megadott határidőn belül benyújtotta beadványát, a többi fél pedig
a megadott határidőn belül benyújtotta az arra vonatkozó észrevételeit.
Mivel a Törvényszék tanácsainak összetétele megváltozott, és az előadó bírót az ötödik tanácshoz osztották be, a jelen ügyet
ennek a tanácsnak osztották ki.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (ötödik tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott. A Törvényszék a
2010. április 22‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és a Törvényszék kérdéseire adott válaszaikat.
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        a keresetet nyilvánítsa elfogadhatónak;
–        semmisítse meg a Határozatot;
–        a jogszabályoknak megfelelően határozzon a költségekről.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        a keresetet, mint elfogadhatatlant, utasítsa el;
–        másodlagosan a keresetet, mint jogilag nyilvánvalóan megalapozatlant, utasítsa el;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A Francia Köztársaság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        a keresetet, mint elfogadhatatlant, utasítsa el;
–        másodlagosan, a keresetet, mint megalapozatlant, utasítsa el;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

Indokolás
A Bizottság – anélkül, hogy a Törvényszék eljárási szabályzatának 114. cikke alapján formálisan elfogadhatatlansági kifogást
emelt volna – a felperes kereshetőségi jogának hiányára hivatkozva vitatja a kereset elfogadhatóságát.

A felek érvei
A Bizottság vitatja a kereset elfogadhatóságát, azt állítva, hogy a felperest nem érinti személyében a Határozat. Elsőként,
az ítélkezési gyakorlat értelmében a Határozat megalapozottságát vitatató felperesnek igazolnia kell sajátos helyzetét, nem
csupán a támogatásban részesülő vállalkozáshoz képesti versenyhelyzetét bizonyítva, hanem piaci helyzetének lényegesen érintettségét
is.
A felperesnek piacelemzést kellett volna végeznie azon egyedi termék‑, illetve földrajzi piac megállapításához, ahol versenyhelyzetben
van a támogatás kedvezményezettjeivel (Jacobs főtanácsnok C‑78/03. P. sz., Bizottság kontra Aktionsgemeinschaft Recht und
Eigentum ügyben ismertetett indítványának [EBHT 2005., I‑10737. o.; 2005. december 13‑án hozott ítélet, EBHT 2005., I‑10741. o.]
117. és 118. pontja). Így bizonyítania kellett volna, hogy nem lehet a Határozatban szereplő egyetlen támogatási intézkedés
kedvezményezettje sem, és ez a hátrány lényegesen érinti a versenyhelyzetét.
Viszonválaszában a Bizottság megállapítja, hogy a felperes a CNC által a gyártáshoz nyújtott támogatási intézkedésekkel kapcsolatban
nem kívánja bizonyítani az eljáráshoz fűződő közvetlen és személyes érdekét. A Bizottság ebből azt a következtetést vonja
le, hogy a felperes hallgatólagosan elfogadja, hogy a keresete csak annyiban elfogadható, amennyiben a befektetési kötelezettségekre
irányul. Ezt egyszerűen magyarázza az, hogy a felperes kedvezményezettje lehet a CNC által a gyártáshoz nyújtott támogatási
intézkedéseknek. A filmgyártásra vonatkozóan a felperes automatikus támogatásokat kapott többek között a gyártáshoz és a forgalmazáshoz,
valamint a videokazetta-kiadáshoz is támogatást nyújtottak. Az audiovizuális alkotások gyártására vonatkozóan a felperes a
produkciós leányvállalatain keresztül közvetlenül részesült a COSIP támogatásából, és közvetve támogatásokban részesült azon
műsorok után is, amelyeket a hálózat a megbízott producereknél előfinanszíroz. A Bizottság szerint az állandó ítélkezési gyakorlat
értelmében a megsemmisítés iránti kereset csak annyiban elfogadható, amennyiben a felperesnek létrejött és fennálló érdeke
fűződik a megtámadott aktus megsemmisítéséhez. Márpedig a jelen esetben nem ez a helyzet áll fenn, mivel – feltételezve akár
azt, hogy a Törvényszék elfogadja a felperes keresetét és megsemmisíti a Határozat azon részét, amely az összeegyeztethetőnek
nyilvánított támogatásokra vonatkozik – a felperes nem részesülhet a szóban forgó támogatásokból, és kevésbé lesz kedvező
a helyzete, mint amilyen a Határozatból eredt.
Másodsorban, a befektetési kötelezettségeket illetően, abban az esetben, ha a Bizottság az állami források hiányának megállapításakor
hibát követetett el, a felperesnek bizonyítnia kellene versenyhelyzetének amiatti lényeges érintettségét, hogy nem – akár
potenciálisan sem – részesült előnyben az említett intézkedések folytán.
Először is, a Bizottság emlékeztet arra, hogy a befektetési kötelezettségek – a részletszabályaikat tekintve eltérő módon –
arra kötelezik a televíziós műsorszolgáltatókat, hogy bizonyos összegeket fordítsanak éves szinten a filmgyártás és az audiovizuális
alkotások gyártásának támogatására. Mivel e kötelezettségek minden televíziós műsorszolgáltatóra vonatkoznak, a felperes keresete
ezért nem elfogadható, amennyiben ezen intézkedés nem állami támogatásként való minősítésére irányul. E tekintetben a kereset
elfogadhatóságának vizsgálatához nem releváns a felperesnek a panaszai benyújtása idején, 2001‑ben hatályos jogi helyzetre
vonatkozó hivatkozása, mivel az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében egy aktus jogszerűségét az elfogadása időpontjában
fennálló ténybeli és jogi helyzet alapján kell megítélni. A felperes által hivatkozott, azon alapuló megkülönböztető bánásmódot
illetően továbbá, miszerint a befektetési kötelezettségek kizárólag a rádióhullámon, digitálisan sugárzott televíziós műsorok
egyes szolgáltatóira vonatkoznak, ami hátrányos megkülönböztetést és hallgatólagosan a versenyhelyzetének érintettségét vonja
maga után; a Bizottság azt állítja, hogy ezt a különbségtételt a fogalommal összefüggő objektív körülmények indokolják. Ezen
túlmenően azok a televíziós műsorszolgáltatók részesülnek megkülönböztető bánásmódban, amelyek egyáltalán nem vagy csak kevés
audiovizuális művet sugároznak, és ezért nincsenek versenyhelyzetben a felpereshez hasonló olyan televíziós műsorszolgáltatókkal,
amelyek műsorainak a jelentős része audiovizuális művekből áll.
Másodszor, a Bizottság és a Francia Köztársaság a felperesnek válaszolva azzal érvel, hogy a francia hatóságok a tagállamok
törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, televíziós műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó
egyes rendelkezéseinek összehangolásáról szóló, 1989. október 3‑i módosított 89/552/EGK tanácsi irányelv (HL L 298., 23. o.;
magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 224. o., helyesbítés: HL L 227., 2006.8.19., 62. o.) 3. cikkének (1) bekezdésével
összhangban döntöttek az említett irányelv rendelkezéseinél szigorúbb rendelkezések elfogadása és a befektetési kötelezettségeknek
a televíziós műsorszolgáltató forgalma alapján történő kiszámítása mellett. A francia szabályozás alkalmazásával mindenesetre
minden televíziós műsorszolgáltatóra ugyanolyan arányban vonatkoznak a befektetési kötelezettségek. Ezért a Bizottság szerint
az, hogy a felperes e címen felmerült költségei a televíziós műsorszolgáltatás francia piacán betöltött szerepe és jelentős
forgalma miatt meghaladják a versenytársak költségeit, nem elegendő ahhoz, hogy egyénítse őt, amit a felperes úgy tűnik, hogy
elismert a válaszában. Miután ugyanis a felperes elismerte, hogy az intézkedés a piaci szereplők szélesebb csoportját sérti,
a Bizottság azzal érvel, hogy ha több piaci szereplő található ugyanolyan helyzetben, mint a felperes, ez azt bizonyítja,
hogy a 25/62. sz., Plaumann kontra Bizottság ügyben 1963. július 15‑én hozott ítélet (EBHT 1963., 197. o.) követelményeivel
ellentétben nincsen sajátos helyzetben.
Harmadszor, a Bizottság és a Francia Köztársaság vitatja a felperes azon állítását, miszerint a CNC támogatási intézkedéseiből
és a befektetési kötelezettségekből a független produkciók előmozdítása helyett a nagy kommunikációs csoportok részesülnek.
A francia szabályozás értelmében minden televíziós műsorszolgáltatónak befektetési kötelezettsége kétharmadát független audiovizuális
alkotások gyártására kell fordítania ugyanazon feltételek szerint. A gyakorlatban e befektetések nagy részére vásárlás és
elővásárlás formájában bármely audiovizuális kommunikációs csoport független producereinél kerül sor. Mindenesetre feltételezve
akár, hogy a francia rendelkezés előnyben részesíti ezeket a kommunikációs csoportokat, a felperes ugyanolyan módon kerül
hátrányba, mint az ugyanezen kötelezettségek alá tartozó más televíziós műsorszolgáltatók. A francia programnak a felperesre
gyakorolt hatásai kizárólag a versenyhelyzetével függnek össze, mivel a legnagyobb forgalmat bonyolító televíziós műsorszolgáltatóként
a független gyártásba való befektetési kötelezettségei révén a versenytársainál nagyobb arányban – azonban mindig egy objektív
tényező, azaz a forgalom alapján – finanszírozza az audiovizuális alkotások többi producerét.
Harmadsorban, a bírói jogvédelemhez való jogot illetően a Bizottság kiemeli, hogy köteles betartani az írott jogot és a megszilárdult
ítélkezési gyakorlatot, ahogyan az többek között a T‑210/02. sz., British Aggregates kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember
13‑án hozott ítéletből (EBHT 2006., II‑2789. o.) fakad (lásd továbbá a C‑50/00. P. sz., Unión de Pequeños Agricultores kontra
Tanács ügyben 2002. július 25‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6677. o.] 40. pontját). Így a felperes elméletileg visszautasíthatta
volna, hogy megfeleljen a befektetési kötelezettségek kötelező programjának, és a nemzeti bíróság előtt hivatkozhatott volna
e program közösségi joggal való összeegyeztethetetlenségére, adott esetben a nemzeti bíróságot kötelezve arra, hogy a Határozat
érvényességére vonatkozó kérdést terjesszen előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé.
A Francia Köztársaság egyetért a Bizottság azon következtetésével, miszerint a felperes által benyújtott kereset elfogadhatatlan,
mivel nem érinti őt személyében a Határozat.
Elsőként, a Francia Köztársaság a Bizottsághoz hasonlóan azt állítja, hogy az állandó ítélkezési gyakorlattal összhangban
a Határozat megalapozottságát vitató felperes keresete csak akkor elfogadható, ha bizonyítja, hogy a versenyhelyzetét lényegesen
érinti a szóban forgó intézkedés. A Francia Köztársaság a felperes által hivatkozott, Jacobs főtanácsnoknak a fenti 38. pontban
említett Bizottság kontra Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum ügyre vonatkozóan ismertetett indítványa kapcsán kiemeli
továbbá, hogy elegendő arra emlékeztetni, hogy a Bíróság ebben az ítéletben megerősítette a felperes versenyhelyzetének lényeges
érintettségére vonatkozó követelményt. E tekintetben a Francia Köztársaság a Bizottsághoz hasonlóan előadja, hogy a felperes
nem hivatkozhat kizárólag az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti érintett féli minőségére és a versenyhelyzet fennállására,
hanem bizonyítania kell piaci helyzete veszélyeztetésének mértékét. Végezetül a felperes állításaival ellentétben a Bizottság
a Határozatot a francia hatóságok által a filmgyártáshoz és az audiovizuális alkotások gyártásához kapcsolódó teljes támogatási
program 2004. május 24‑i bejelentésére válaszul fogadta el, és nem a felperes 2001. október 3‑i panaszát követően.
Másodsorban a felperes nem bizonyította, hogy a versenyhelyzetét lényegesen érinti a Határozat. Először is, a felperesnek
válaszolva, a Francia Köztársaság a Bizottsághoz hasonlóan azzal érvel, hogy a francia hatóságok úgy döntöttek, hogy a befektetési
kötelezettségek összegét a televíziós műsorszolgáltatók forgalma alapján kell kiszámítani, és az a tény, hogy a felperes ilyen
jellegű költségei a televíziós műsorszolgáltatás francia piacán betöltött szerepe és jelentős forgalma miatt meghaladják a
versenytársak ugyanilyen költségeit, nem elegendő ahhoz, hogy egyénítse őt, amit a felperes úgy tűnik, hogy elismert a válaszában
(lásd a fenti 42. pontot).
Másodszor, a felperes azon állítását illetően, miszerint a CNC támogatási intézkedéseiből és a befektetési kötelezettségekből
a független produkciók előmozdítása helyett a nagy kommunikációs csoportok részesülnek, a Francia Köztársaság hozzáteszi,
hogy a felperes – más televíziós műsorszolgáltatókhoz hasonlóan – a befektetési kötelezettségei egyharmadát teljesítheti a
választása szerinti producereknél, így a saját leányvállalatainál is. A Francia Köztársaság példaképpen a felperes által az
audiovizuális alkotások gyártására és a filmgyártásra fordított befektetésekre vonatkozó, 2005. évi számadatokat említi.
Harmadrészt a független producerek irányában fennálló befektetési kötelezettségei keretében a felperes viszonylag hosszú ideig,
42 hónapig – és nem 18 hónapig, amint állítja – tarthatott fenn kizárólagos jogokat. Ezeken a kötelezettségeken kívül a televíziós
műsorszolgáltatók megőrizték a gazdasági ellenőrzésüket az általuk finanszírozott alkotások felett, mivel széles mozgástérrel
rendelkeznek mind a gyártás szakaszában, a finanszírozásra irányuló beavatkozási formák megválasztása révén, mind pedig a
forgalmazás szakaszában, a jogok időtartamát, a visszavásárlást és a különböző médiákban való felhasználást tekintve.
Harmadsorban a felperes semmiképpen sem tudja bizonyítani versenyhelyzetének lényeges érintettségét. Először is, az audiovizuális
alkotások gyártásába és a filmgyártásba való befektetési kötelezettséget illetően a felperes ugyanolyan alapon – a forgalma
alapján – kötelezettje e kötelezettségnek, mint minden francia televíziós műsorszolgáltató. Másfelől a Francia Köztársaság
a Bizottsághoz hasonlóan megkérdőjelezi az audiovizuális alkotások gyártásához és a filmgyártáshoz nyújtott támogatási intézkedésekből
részesülő felperesnek az ezen intézkedéseket összeegyeztethetőnek nyilvánító bizottsági határozat megsemmisítéséhez fűződő
érdekét (lásd a fenti 39. pontot).
A felperes azt állítja, hogy a Határozat közvetlenül és személyében érinti. A Határozat elleni kereset benyújtásához fűződő
közvetlen érdekét illetően azt állítja, hogy a támogatásban részesülő vállalkozással versenyhelyzetben lévő mindegyik vállalkozásnak
érdeke fűződik az ezen támogatást a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánító bizottsági határozat megsemmisítéséhez,
e megsemmisítés ugyanis a támogatás összeegyeztethetőségére irányuló vizsgálat újrakezdését eredményezi. A szóban forgó támogatást
továbbá már folyósították, ily módon a Határozat egy olyan támogatás fenntartását teszi lehetővé, amelynek az eltörlését a
felperes 2001 óta kéri. A felperes a válaszban kiemeli, hogy e közvetlen érdeket nem vitatta a Bizottság.
Ezen túlmenően az ítélkezési gyakorlat értelmében a felperes személyében való érintettsége bizonyított, ha a piaci helyzetét
érintik a Határozat tárgyát képező támogatási intézkedések. Elsőként a felperes úgy ítéli meg, hogy a Bizottság által az ellenkérelemben
támasztott két feltétel túllép az ítélkezési gyakorlatban megállapított feltételeken. Legelőször is, azon feltételt illetően,
miszerint nem részesülhet a Határozatban szereplő támogatási intézkedésekből, a felperes azt állítja, hogy rendelkezik kereshetőségi
joggal, mivel érintett fél az EK 88. cikk (2) bekezdése és az [EK 88. cikk] alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról
szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.)
1. cikkének h) pontja értelmében. Továbbá, amennyiben a kereset a Határozat megalapozottságával kapcsolatos jogalapokon alapul,
a felperesnek bizonyítania kell sajátos helyzetét, amely versenyhelyzetének érintettségéből és adott esetben az előzetes eljárásba
való beavatkozásából vezethető le. Minden más megoldás félreértelmezi azt, hogy egy általános formában megjelenő támogatási
intézkedés valójában csak bizonyos piaci szereplőket vagy meghatározott tevékenységeket támogat, habár elméletileg bárki részesülhet
belőle.
Másodsorban a felperes azt állítja, hogy a jelen esetben a szabad hozzáférésű televíziós műsorszolgáltatás piacán, valamint
az audiovizuális jogok és tartalmak piacán érintett a versenyhelyzete. A Határozat ugyanis az audiovizuális alkotások gyártása
javára tartja fenn a kötelező hozzájárulások rendszerét, megállapítva egyfelől, hogy a befektetési kötelezettségek nem minősülnek
állami támogatásnak, másfelől a CNC támogatási intézkedései a közös piaccal összeegyeztethető állami támogatásnak minősülnek.
Ezek a nehézségek képezik a felperes panaszainak alapját.
Először is, a bejelentett és a Határozatban jóváhagyott támogatási intézkedések versenyhátrányt okoznak, korlátozva a felperes
azon lehetőségét, hogy fejlessze gyártói tevékenységét, mivel a költségek kétharmadát a befektetési kötelezettségekhez rendeli,
valamint hozzájárulnak a felperessel versenyhelyzetben lévő kommunikációs csoportok előnyben részesítéséhez. Az általa finanszírozott
alkotások feletti állítólagos gazdasági ellenőrzést illetően a felperes a Francia Köztársaságnak válaszolva azzal érvel, hogy
a befektetési kötelezettségeinek a szintje eléri azt a mértéket, hogy valójában a teljes befektetési kapacitását kimeríti.
Másodszor, amint a felperes a panaszaiban már részletesen kifejtette, a film‑ és audiovizuális iparnak nyújtott francia támogatási
program ahhoz vezet, hogy a COSIP‑ot finanszírozó Adó és az ez utóbbi által a független producereknek nyújtott támogatás megfizetésével
a versenytársai finanszírozásához járul hozzá. A „független producer” fogalmának a francia szabályozásban szereplő meghatározásából
adódóan ugyanis e producerek közül többet a felperes versenytársai ellenőriznek, és közülük sok olyan nagy kommunikációs csoport
birtokában van, amely vagy műsorszolgáltató tevékenységet végez (vezetéken, műholdon, földfelszíni rádióhullámon digitálisan,
internetes televíziózás útján), vagy audiovizuális alkotások gyártásával foglalkozik, vagy egyszerre végzi mindkét típusú
tevékenységet.
A felperes e tekintetben vitatja a Francia Köztársaság által bemutatott, a 2005. évre vonatkozó számadatokat. A francia szabályozás
értelmében függetlennek minősített 26 olyan producer közül, amelyekkel a felperes 2005‑ben szerződést kötött, valójában csak
kilenc producer független valamennyi televíziós műsorszolgáltatótól. A másik 17 producer közül nyolc audiovizuális csoportok
leányvállalata, kilenc pedig olyan ipari csoportokba tartozó vállalkozás, amelyek jelentős gazdasági erőt biztosítanak számukra,
és nagyrészt egyesítik a produceri és forgalmazói minőséget. A felperes megállapítja, hogy ez a 17 kereskedelmi partner többnyire
jelentős és gazdaságilag erős vállalkozás, amely nem felel meg a 89/552 irányelv huszonharmadik preambulumbekezdésében szereplő
„független producer” fogalmának. A felperes kiemeli, hogy elegendő azt megállapítani, hogy a játékfilmek producereinek az
esték első felére vonatkozó 2005. évi rangsorában a gyártáshoz nyújtott támogatási intézkedésekre és a befektetési kötelezettségekre
vonatkozó francia szabályozás első kedvezményezettje egy csoport volt, öt leányvállalata révén. Ugyanez a rangsor egyben rávilágít
arra is, hogy a 2005‑ös év tíz legjelentősebb producere között nem szerepelt egyetlen, a 89/552 irányelv szövege és szelleme
értelmében valóban független producer sem.
Harmadszor, ezek a nagy kommunikációs csoportok anélkül részesülhetnek ebben a programban, hogy a finanszírozásában részt
vennének. E csoportok nemcsak a COSIP támogatásában részesülhetnek a hozzájuk tartozó producerek révén, hanem időben korlátlan
koprodukciós jogokat birtokolhatnak az elkészített alkotásokon, amelyeket – például a felperesnek – ezután eladhatnak. Ezért
e nagy csoportok jelentős előnyt élveznek a műsorok katalógusának összeállítása és az alkotások más csatornákon – például
földfelszíni rádióhullámon digitálisan, műholdon, interneten vagy harmadik generációs telefonon – való sugárzása terén. A
csoportok – a már összeállított műsorkatalógusok birtokában – ezután földfelszíni rádióhullámon, digitálisan sugároznak, a
felperessel közvetlen versenyhelyzetben.
A televíziós műsorszolgáltatók viszont a gyakorlatban nem szerezhetik meg az összes jogot, mivel nem rendelkezhetnek azon
audiovizuális alkotásokban koprodukciós részesedéssel, amelyeket a befektetési kötelezettségeik címén a független produceri
vállalkozásoknál finanszíroztak; e kötelezettségek a befektetési kötelezettségeik címén felmerült költségeik kétharmadát képviselik.
Mindössze „műsoridőrészeket” szerezhetnek meg, vagyis az alkotások sugárzására vonatkozó olyan jogokat, amelyek egy korlátozott
időszakon belüli, meghatározott számú sugárzásra korlátozódnak.
Továbbá, a versenyhelyzetben lévő ezen kommunikációs csoportokra nehezedő állandó nyomással szemben a felperes és más televíziós
műsorszolgáltatók a sugárzási jogaik – amelynek kizárólagossági időtartama 18 hónapban van korlátozva – lejártakor kereskedelmi
szempontból arra kényszerülnek, hogy megvásárolják az általuk finanszírozott audiovizuális alkotásokat. Mivel ugyanis a francia
csatornák vezető sorozatait továbbra is az első részek sugárzására vonatkozó jognak az eredeti időtartamát meghaladó időtartamra
készítik, e jogok megvásárlása nélkülözhetetlen annak elkerüléséhez, hogy ezeket a részeket ne sugározzák a versenytárs csatornákon.
A Francia Köztársaság által felhozott, a televíziós műsorszolgáltatók által az alkotások forgalmazása szakaszában birtokolt
nagy mozgástérre és a sugárzási jogok időtartamára vonatkozó hivatkozásra válaszul a felperes azt állítja, hogy a francia
szabályozás szigorúan behatárolja ezt az időtartamot és azt, hogy ezalatt hányszor lehet az alkotást sugározni.
Negyedszer, a felperes a válaszában hozzáfűzi, hogy a francia szabályozás értelmében a befektetési kötelezettségek összegét
a forgalom, és nem a csatorna műsorkészítési költségvetése alapján számítják ki, amint azt a 89/552 irányelv 5. cikke előírja.
Ezért a felperes e címen felmerülő költségei jóval meghaladják a versenytársak, nevezetesen a France 2, a France 3 és az M6
költségeit, a saját költségvetése felhasználásának szabadsága és a műsorkészítés területére vonatkozó döntései ellenére, ez
pedig hozzájárul a versenytársaihoz képesti egyénítéséhez. A felperes arra is emlékeztet, hogy az audiovizuális alkotások
gyártásának fejlesztéséhez való hozzájárulás a panaszának 2001‑es benyújtása idején mindössze a földfelszíni rádióhullámon,
analóg módon, kódolatlan sugárzott televíziós műsorok szolgáltatóira irányult, vagyis a felperesre, két közszolgálati csatornára
és az M6‑ra, és ezek a kötelezettségek nem vonatkoztak Franciaországban a kommunikáció területén tevékenykedő más olyan csoportokra,
amely nem működtetett ilyen típusú csatornákat. Habár a szabályozás fokozatosan fejlődött annak érdekében, hogy ugyanilyen
típusú kötelezettségeket más televíziós műsorszolgáltatókra is előírhassanak, az előírt kötelezettségek nem voltak olyan mértékben
szigorúak, és a befektetett összegek nem voltak olyan jelentősek, mint amelyek a felperesre vonatkoznak. Mindenesetre az a
tény, hogy a Határozat egyúttal más piaci szereplőket is érinthet, és súlyosabb sérelmet okozhat, további indokul szolgál
a kereset elfogadására.
Ötödször, azon közvetlen és közvetett előnyt illetően, amely a felperes számára az audiovizuális alkotások gyártáshoz kapcsolódó
támogatási programból származik, a felperes vitatja a Francia Köztársaság megállapításait. E tekintetben azt állítja, hogy
nem részesült közvetetten a CNC támogatási intézkedéseiből. Egyfelől ugyanis a CNC által egy meghatározott alkotáshoz nyújtott
pénzügyi támogatásból kizárólag a producer részesül, nevezetesen a producer CNC‑nél nyitott számláján történő jóváírás és
az újabb támogatások automatikus folyósításának lehetővé tétele révén. E támogatási intézkedés azonban nem könnyíti meg a
televíziós műsorszolgáltató befektetési kötelezettségeit érintő terheit. Ezért a felperesnek nem származott előnye az olyan
producereknek nyújtott pénzügyi támogatásból, amelyek nem a leányvállalatai. Másfelől a CNC ezen támogatásának – amely a felpereshez
hasonló televíziós műsorszolgáltatók pénzügyi kötelezettségvállalásán alapul – a gyártási költségvetési terv összegének legalább
25%‑áig terjedő megszerzése semmiképpen nem csökkenti ezen szolgáltató jogszabályi kötelezettségeit vagy könnyíti a terheit.
Ezen túlmenően a felperes marginálisnak minősíti az audiovizuális alkotások gyártásához kapcsolódó támogatási programból a
leányvállalatai révén közvetlenül kapott összeget. A befektetési kötelezettségek mindössze egyharmada fordítható a producerként
működő leányvállalataira, amelyek közül csak néhányan gyártottak nem közvetítésnek minősülő műsorokat, és 2005‑ben csak kettő
részesült a CNC pénzügyi támogatásából, azon Adó összegénél jóval alacsonyabb teljes összegben, amelyet a felperesnek ugyanebben
az évben kellett fizetnie.
Harmadsorban a felperes azt állítja, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében a felperesnek a fenti 42. pontban hivatkozott,
Plaumann kontra Bizottság ügyben hozott ítélete értelmében vett sajátos helyzete nem kizárólag a piaci versenyhelyzete lényeges
érintettségéből eredhet (a T‑395/04. sz., Air One kontra Bizottság ügyben 2006. május 10‑én hozott ítélet [EBHT 2006., II‑1343. o.]
32. pontja). Megjegyzi továbbá, hogy Jacobs főtanácsnok fenti 38. pontban hivatkozott, Bizottság kontra Aktionsgemeinschaft
Recht und Eigentum ügyben ismertetett indítványának 141. és 142. pontja egyértelműen a személyében való érintettségre vonatkozó
feltétel alkalmazása mellett érvel, amely már nem korlátozódik pusztán erre a kizárólagos érintettségre. Más megfontolások
is figyelembe vehetők, így az a tény, hogy – a Francia Köztársaság állításával ellentétben – a felperes 2001‑es panaszai és
azok 2006. januári kiegészítése képezik a Határozat alapját. A Bizottság ezt nem vitatta, és a Határozat egyébként hivatkozott
és válaszolt ezekre.
Negyedsorban az eljáráshoz fűződő egyedi érdek fogalmának túlzottan megszorító, a Bizottság által javasolt módon történő értelmezése
azt eredményezné, hogy a felperest megfosztanák a hatékony bírói jogvédelemhez való jogától. Ha ugyanis nem indíthatna keresetet
a Törvényszék előtt, a felperest megfosztanák minden lehetőségtől, hogy érdemben vitassa a befektetési kötelezettségek állami
támogatás jellegét.

A Törvényszék álláspontja
Az EK 230. cikk negyedik bekezdése szerint bármely természetes vagy jogi személy eljárást indíthat a neki címzett határozat,
vagy az olyan határozat ellen, amelyet ugyan rendeletként vagy egy másik személyhez címzett határozatként hoztak, de őt közvetlenül
és személyében érinti.
Mivel a jelen esetben a Határozatot a Francia Köztársaságnak címezték, meg kell vizsgálni, hogy közvetlenül és személyében
érinti‑e a felperest.
A személyében való érintettség feltételét illetően, az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében azon jogalanyok, akik nem címzettjei
egy határozatnak, csak akkor állíthatják, hogy személyükben érintettek, ha ez a határozat sajátos jellemzőik vagy valamely
őket minden más személytől megkülönböztető ténybeli helyzet folytán vonatkozik rájuk, és ezáltal a címzetthez hasonló módon
egyéníti őket (a Bíróság fenti 42. pontban hivatkozott, Plaumann kontra Bizottság ügyben hozott ítélete, 223. o., a C‑198/91. sz.,
Cook kontra Bizottság ügyben 1993. május 19‑én hozott ítéletének [EBHT 1993., I‑2487. o.] 20. pontja; a C‑225/91. sz., Matra
kontra Bizottság ügyben 1993. június 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1993., I‑3203. o.] 14. pontja; a fenti 38. pontban hivatkozott
Bizottság kontra Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum ügyben hozott ítéletének 33. pontja és a C‑487/06. P. sz., British
Aggregates kontra Bizottság ügyben 2008. december 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2008., I‑10505. o.] 26. pontja).
Következésképpen a Törvényszékre tartozik annak megítélése, hogy a felperes tekinthető‑e úgy, mint akit személyében érint
a Határozat.
A jelen ügyben a felperes azt szeretné elérni, hogy a Törvényszék semmisítse meg az EK 88. cikk (3) bekezdésében szereplő
előzetes vizsgálati eljárás során meghozott határozatot.
Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az EK 88. cikk szerinti támogatás‑ellenőrzési eljárás keretében különbséget
kell tenni egyrészről az e cikk (3) bekezdése szerinti előzetes vizsgálati eljárás, amelynek célja pusztán az, hogy a Bizottság
előzetes véleményt formálhasson az adott támogatás részleges vagy teljes összeegyeztethetőségéről, másrészről az ugyanezen
cikk (2) bekezdése szerinti vizsgálati eljárás között. Csak ez utóbbi vizsgálati eljárás keretében – amelynek célja, hogy
a Bizottság számára lehetővé tegye az ügy valamennyi körülményéről való teljes körű tájékozódást – írja elő az EK‑Szerződés
a Bizottság számára azt a kötelezettséget, hogy az érintetteket felhívja észrevételeik megtételére (a fenti 66. pontban hivatkozott
Cook kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 22. pontja; a fenti 66. pontban hivatkozott Matra kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 16. pontja; a fenti 38. pontban hivatkozott Bizottság kontra Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum ügyben hozott ítélet
34. pontja, valamint a fenti 66. pontban hivatkozott British Aggregates kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 27. pontja).
Amennyiben a Bizottság az EK 88. cikk (3) bekezdése alapján hozott határozatával az ugyanezen cikk (2) bekezdése szerinti
hivatalos vizsgálati eljárás megindítása nélkül megállapítja, hogy valamely támogatás összeegyeztethető a közös piaccal, az
említett eljárási garanciák kedvezményezettjei e garanciák tiszteletben tartását csak akkor tudják érvényesíteni, ha lehetőségük
van arra, hogy e határozatot a közösségi bíróság előtt megtámadják. Ezért az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében vett érintett
személy által az ilyen határozat ellen benyújtott megsemmisítés iránti keresetet az utóbbi akkor nyilvánítja elfogadhatónak,
ha azzal a felperes az utóbbi rendelkezés által biztosított eljárási jogait kívánja védelmezni (lásd a fenti 38. pontban hivatkozott
Bizottság kontra Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum ügyben hozott ítélet 35. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot, valamint a fenti 66. pontban hivatkozott British Aggregates kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 28. pontját).
A Bíróság korábban pontosította, hogy ezen, az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében vett érintettek azok a személyek, vállalkozások
vagy társulások, amelyek érdekeit valamely támogatás nyújtása érintheti, azaz különösen az e támogatás kedvezményezettjei
versenytársának minősülő vállalkozások és a szakmai szervezetek (lásd a fenti 38. pontban hivatkozott Bizottság kontra Aktionsgemeinschaft
Recht und Eigentum ügyben hozott ítélet 36. pontját, valamint a fenti 66. pontban hivatkozott British Aggregates kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 29. pontját).
Ezzel szemben, ha a felperes a támogatást értékelő határozatnak mint olyannak a megalapozottságát vonja kétségbe, akkor pusztán
az a körülmény, hogy a felperes az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében vett érintett félnek tekinthető, nem elegendő a kereset
elfogadhatóságához. A felperesnek azt is bizonyítania kell, hogy a fenti 42. pontban hivatkozott Plaumann kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet alapján kialakult ítélkezési gyakorlat értelmében vett sajátos helyzetben van. Ez különösen olyan esetben
van így, ha a megtámadott határozat tárgyát képező támogatás a felperes piaci helyzetét jelentősen érinti (a fenti 38. pontban
hivatkozott Bizottság kontra Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum ügyben hozott ítélet 37. pontja, és a fenti 66. pontban
hivatkozott British Aggregates kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 30. pontja, lásd továbbá a 169/84. sz., Cofaz és társai
kontra Bizottság ügyben 1986. január 28‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 391. o.] 22–25. pontját).
A jelen esetben elsőként pontosítani kell, hogy a Határozat általános hatálya, amely többek között abból ered, hogy annak
célja egy olyan támogatási program jóváhagyása, amely a gazdasági szereplők általános és elvonatkoztatott módon meghatározott
csoportjára vonatkozik, nem olyan jellegű, hogy akadályát képezné a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat alkalmazásának (lásd
ebben az értelemben a fenti 66. pontban hivatkozott British Aggregates kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 31. pontját).
Ezen túlmenően meg kell jegyezni, hogy a felperes keresete alátámasztására három jogalapot hozott fel. Az első jogalapot az
indokolási kötelezettség megsértésére alapította. A második jogalap az EK 87. cikk (1) bekezdésének megsértésére hivatkozik.
A harmadik jogalap az EK 87. cikk (3) bekezdése d) pontjának megsértésén alapul.
Meg kell állapítani, hogy e megsemmisítési jogalapok közül egyik sem arra irányul, hogy a Törvényszék állapítsa meg, hogy
a szóban forgó támogatási intézkedések által kiváltott olyan súlyos problémák állnak fenn az állami támogatásként való minősítésük
vagy a közös piaccal való összeegyeztethetőségük tekintetében, amelyek a Bizottságot a formális eljárás megindítására kötelezték
volna. A felperes nem vitatja, hogy a Bizottság megtagadta az EK 88. cikk (2) bekezdésében szereplő formális vizsgálati eljárás
megindítását, és nem hivatkozik az e rendelkezésből fakadó eljárási jogai megsértésére, hanem mindössze érdemben kívánja megsemmisíttetni
a Határozatot, amint azt a Törvényszék egyik kérdésére válaszolva a tárgyaláson megerősítette, amint az a tárgyalási jegyzőkönyvben
is szerepel.
A jelen kereset tehát nem a felperes eljárási jogainak a védelmére irányul, a puszta tény, hogy az EK 88. cikk (2) bekezdése
értelmében érintett félnek tekinthető, nem elegendő a kereset elfogadhatóságához. Ezért azt kell bizonyítania, hogy a fenti
42. pontban hivatkozott Plaumann kontra Bizottság ügyben hozott ítélet nyomán kialakult ítélkezési gyakorlat értelmében sajátos
helyzetben van, nevezetesen azért, mert a piaci helyzetét lényegesen érintik a Határozat tárgyát képező intézkedések.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a vállalkozás nem hivatkozhat pusztán a szóban forgó intézkedés által kedvezményezett
vállalkozással fennálló versenytársi viszonyára, hanem ezen kívül bizonyítania kell azt is, hogy piaci helyzete mennyiben
érintett (a Bíróság C‑106/98. P. sz., Comité d’entreprise de la Société française de production és társai kontra Bizottság
ügyben 2000. május 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑3659. o.] 40. és 41. pontja, valamint a C‑525/04. P. sz., Spanyolország
kontra Lenzing ügyben 2007. november 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑9947. o.] 33. pontja, a Törvényszék T‑117/04. sz.,
Werkgroep Commerciële Jachthavens Zuidelijke Randmeren és társai kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének
[EBHT 2006., II‑3861. o.] 53. pontja).
A jelen esetben – amint a felperes a Törvényszék egyik kérdésére válaszolva a tárgyaláson megerősítette – versenyhelyzetének
érintettségét a szóban forgó támogatási intézkedések kedvezményezettjei szempontjából kell vizsgálni. Ezért a szóban forgó,
filmgyártás és az audiovizuális alkotások gyártásának támogatására irányuló intézkedéseket úgy kell tekinteni, mint amelyekből
azok a piaci szereplők részesülhetnek, amelyek a filmgyártás és az audiovizuális alkotások gyártása területén – vagy legalábbis
az érintett intézkedések szerinti egyik területen – gyártási tevékenységet folytatnak. Nem vitatott egyébként, hogy a felperes,
aki televíziós műsorszolgáltató, az alkotások gyártásával is foglalkozik, és ez alapján a szóban forgó támogatási intézkedések
kedvezményezettje lehet.
A felperes olyan piaci szereplőként határozza meg a többi televíziós műsorszolgáltatót és a nagy audiovizuális kommunikációs
csoportokat, amelyekhez képest a versenyhelyzetét érintették. Ezenfelül a felperes előadja, hogy a szabad hozzáférésű televíziós
műsorszolgáltatás piacán, valamint az audiovizuális jogok és tartalmak piacán érintett a versenyhelyzete.
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyította ténylegesen és pontosan, hogy a versenyhelyzete milyen
módon lehet a versenytársaihoz, a szóban forgó intézkedések kedvezményezettjeihez – a televíziós műsorszolgáltatókhoz és a
nagy audiovizuális kommunikációs csoportokhoz – képest lényegesen érintett, mégpedig mindkét piacon.
Elsőként, a felperes nem terjesztett elő olyan bizonyítékot, amely lehetővé tenné azt a következtetést, hogy a versenyhelyzete
más televíziós műsorszolgáltatókhoz képest lényegesen érintett mind a befektetési kötelezettségek, mind pedig a CNC vitatott
támogatási intézkedései tekintetében.
Először is, a befektetési kötelezettségeket illetően elsőként meg kell állapítani, hogy a felperes egyetlen érvet sem hoz
fel annak alátámasztására, hogy más televíziós műsorszolgáltatókra – amelyek esetleges gyártási tevékenységük esetén részesülhettek
ezekből az intézkedésekből – eltérő feltételek vonatkoznak, mint amelyeket a felperesre vonatkozóan ahhoz írtak elő, hogy
az ezen intézkedések kedvezményezettje lehessen, és amelyek a versenyhelyzetének lényeges érintettségét eredményezik.
Másrészt a felperes azzal érvel, hogy a befektetési kötelezettségek címén felmerülő költségei jóval meghaladják a versenytársak,
nevezetesen a France 2, a France 3 és az M6 költségeit, a saját költségvetése felhasználásának szabadsága és a műsorkészítés
területére vonatkozó döntései ellenére, ez pedig hozzájárul a versenytársaihoz képesti egyénítéséhez. Azonban – amint a felperes
a Törvényszék egyik kérdésére válaszolva a tárgyaláson megerősítette – a Határozat tárgyát képező intézkedések alapján azokra
a televíziós műsorszolgáltatókra is vonatkoznak a befektetési kötelezettségek, amelyekkel versenyhelyzetben van. Meg kell
továbbá állapítani, hogy e kötelezettségek összegét az érintett televíziós műsorszolgáltató előző évi forgalmának százalékos
aránya alapján határozzák meg (lásd a fenti 26. pontot). Következésképpen abból, hogy a francia szabályozás értelmében a felperes
által hivatkozott versenytársakra – a forgalmukra vetített ugyanazon százalékos arány alkalmazása miatt – ugyanolyan arányban
vonatkoztak a befektetési kötelezettségek, mint rá, a Bizottsághoz és a Francia Köztársasághoz hasonlóan azt a következtetést
kell levonni, hogy még ha be is bizonyosodik, hogy a felperes költségeinek összege meghaladja az említett versenytársak költségeit,
e körülmény mindössze következménye annak, hogy a forgalma magasabb a versenytársak forgalmánál. A felperes nem hivatkozhat
tehát erre a körülményre a fenti 42. pontban hivatkozott Plaumann kontra Bizottság ügyben hozott ítélet alapján kialakult
ítélkezési gyakorlat értelmében vett sajátos helyzet bizonyítása érdekében. Ezenfelül a felperes semmiképp nem bizonyította
versenyhelyzetének amiatti lényegesen érintettségét a Határozat elfogadásának időpontjában, hogy más televíziós műsorszolgáltatókra
egyéni százalékarányt alkalmaztak.
Harmadrészt a felperes állításaival ellentétben nem lehet a felperes helyzetének sajátos jellegére következtetni abból, hogy
a befektetési kötelezettségek összegét az érintett televíziós műsorszolgáltató forgalma alapján kell kiszámítani, és nem a
műsorkészítési költségvetésük alapján, amint azt a 89/552 irányelv 5. cikke előírja. A felperes ugyanis egyfelől nem bizonyította,
hogy ez a számítási módszer miként hozza a versenytársaihoz, a televíziós műsorszolgáltatókhoz képest eltérő helyzetbe, mivel
a felperes ugyanakkor hangsúlyozza, hogy más televíziós műsorszolgáltatók az övéhez hasonló helyzetben vannak. Másfelől a
jelen kereset keretében nem a Törvényszéknek kell a szóban forgó francia szabályozást a 89/552 irányelv szempontjából megvizsgálnia.
Negyedrészt azon kötelezettséget illetően, hogy a független gyártás fejlesztése érdekében a költségek legalább kétharmadát
befektetési kötelezettségek címen az audiovizuális alkotások gyártásába kell fektetni, és a költségek legalább háromnegyedét
befektetési kötelezettségek címén a filmgyártásba kell fektetni (lásd a fenti 9. cikket), meg kell állapítani, hogy a francia
szabályozásban a „független produkció” fogalma magában foglalja többek között azt is, hogy a producer független legyen az
érintett alkotást megrendelő televíziós műsorszolgáltatótól (a Határozat II. pontjának 249. bekezdése), amit a felek a tárgyaláson
megerősítettek. Ennélfogva, habár az ilyen kötelezettség – amint a felperes arra hivatkozik – a gyártási tevékenysége fejlesztési
lehetőségének korlátozásához vezethet, meg kell állapítani, hogy a felperes nem határozza meg, hogy miként tér el a helyzete
más olyan televíziós műsorszolgáltatók helyzetétől, amelyekkel versenyhelyzetben van.
Következésképpen a fentiekből következik, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a befektetési kötelezettségeit illetően a
versenyhelyzete lényegesen érintett más televíziós műsorszolgáltatók helyzetéhez képest.
A CNC jelen keresetben vitatott támogatási intézkedéseit illetően továbbá a felperes egyetlen olyan érvet sem ad elő, amely
más televíziós műsorszolgáltatókhoz képesti sajátos helyzetének bizonyítására irányulna. Mindent egybevetve és másodlagosan
meg kell állapítani, hogy a producer számára az ezen intézkedésekből való részesülés érdekében előírt azon kötelezettség,
hogy valamely televíziós műsorszolgáltató finanszírozásáról rendelkezzen, és az e producernek az e finanszírozást nyújtó televíziós
műsorszolgáltatótól való függetlenségére vonatkozó feltétel egyaránt vonatkozik a felperesre és más televíziós műsorszolgáltatókra,
amelyet az előbbi nem vitat.
A CNC ezen támogatási intézkedéseinek finanszírozását – nevezetesen a televíziós műsorszolgáltatók Adójából való folyósítását –
illetően a felperes a Törvényszék egyik kérdésére válaszolva a tárgyaláson megerősítette, hogy a versenytársaira, a televíziós
műsorszolgáltatókra is vonatkozik az Adó. Márpedig meg kell állapítani, hogy az Adó a televíziós műsorszolgáltatók forgalmán
alapul, és a fizetendő összeget a forgalomra vetített százalékos arány alkalmazásával számítják ki. Ezért a felperes nem tekinthető
más olyan televíziós műsorszolgáltatókhoz képest egyénítettnek, amelyekkel versenyhelyzetben van.
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a CNC vitatott támogatási intézkedéseit illetően a
versenyhelyzete más televíziós műsorszolgáltatók helyzetéhez képest lényegesen érintett.
Másodsorban a felperes azon állítását illetően, miszerint versenyhelyzete a nagy audiovizuális kommunikációs csoportokhoz
képest érintett, meg kell jegyezni, hogy a felperes nem határozza meg pontosan az említett csoportokat, és nem mutat rá kellő
pontossággal, hogy milyen versenykapcsolatban áll ezekkel.
Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy a felperes versenyhelyzetét a szóban forgó intézkedések kedvezményezettjeinek helyzetéhez
képest kell vizsgálni. Ebből következik, hogy a felperes által hivatkozott nagy audiovizuális kommunikációs csoportoknak legalábbis
foglalkozniuk kell film‑ vagy audiovizuális alkotások gyártásával. Ezen túlmenően, amennyiben ezek a csoportok a televíziós
műsorszolgáltatásban is tevékenykednek, meg kell állapítani, hogy a felperes egyáltalán nem pontosította, miként tér el a
helyzetük azoknak a televíziós műsorszolgáltatóknak a fenti 81–89. pontban vizsgált helyzetétől, amelyek gyártási tevékenységet
folytatnak.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a felperes versenyhelyzetének a nagy kommunikációs audiovizuális csoportokhoz
képesti érintettségére vonatkozó hivatkozása nincs kellőképpen pontosítva és alátámasztva ahhoz, hogy a felperes személyében
való érintettségének fennállása megállapítható lenne. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszéknek nem feladata,
hogy feltételezésekbe bocsátkozzon a kereseti kérelmek lehetséges alapjául szolgáló akár ténybeli, akár jogi érveléseket és
pontos megállapításokat illetően (lásd a Törvényszék T‑144/04. sz., TF1 kontra Bizottság ügyben 2008. május 19‑én hozott végzésének
[EBHT 2008., II‑761. o.] 57. pontját).
Mindezek alapján azt a következtetést kell levonni, hogy a felperes nem bizonyította kellőképpen versenyhelyzetének lényeges
érintettségét, és nem tekinthető úgy, mint akit személyében érint a Határozat. Következésképpen nincsen kereshetőségi joga.
Ezt a következtést nem helyezi hatályon kívül a felperes arra alapított érve, miszerint ha a jelen keresetet elfogadhatatlannak
kell nyilvánítani, nem rendelkezik semmilyen eszközzel a Határozat megtámadására. Elegendő ugyanis arra emlékeztetni, hogy
a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a megsemmisítés iránti kereset elfogadhatósági feltételeit nem lehet figyelmen
kívül hagyni a hatékony bírói jogvédelemhez való jognak a fellebbező szerinti értelmezésére hivatkozva. Így különösen a jelen
kereset tárgyát képező területet illetően a Bíróság korábban már kifejtette, hogy az a magánszemély, akit nem érint közvetlenül
és személyében a Bizottság állami támogatások területén hozott határozata, és akinek az érdekeit következésképpen esetleg
nem érinti a határozat tárgyát képező állami intézkedés, nem hivatkozhat ilyen határozattal szemben a bírói jogvédelemhez
való jogra (lásd a Bíróság C‑260/05. sz., Sniace kontra Bizottság ügyben 2007. november 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2007.,
I‑10005. o.] 64. és 65. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Márpedig a fent előadottakból kitűnik,
hogy e két feltétel közül az egyik éppen hiányzik a jelen esetben, mivel a felperes nem bizonyította, hogy személyében érinti
a Határozat. Ebből következik, hogy a felperes nem megalapozottan állította, hogy a jelen kereset elfogadhatatlanná nyilvánítása
veszélyezteti a hatékony bírói jogvédelemhez való jogát.
A fenti megállapítások alapján a jelen keresetet mint elfogadhatatlant el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, kötelezni kell a saját költségei és a Bizottság részéről felmerült
költségek viselésére, ez utóbbi kérelmének megfelelően.
Ezen túlmenően az eljárási szabályzat 87. cikkének 4. §‑a alapján az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket.
Következésképpen a Francia Köztársaság maga viseli saját költségeit.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet mint elfogadhatatlant elutasítja.
2)
A Télévision française 1 SA (TF1) maga viseli saját költségeit, valamint az Európai Bizottságnál felmerült költségeket.
3)
A Francia Köztársaság maga viseli saját költségeit.
Vilaras
Prek
Ciucă
Kihirdetve Luxembourgban, a 2010. szeptember 13‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.