CELEX: 62002CJ0302
Ģimenes pabalsti
Uzturlīdzekļi, ko avansa veidā nepilngadīgajiem bērniem ir piešķīrusi dalībvalsts
Ieslodzītā bērns
Uzturlīdzekļu piešķiršanas nosacījumi
Ieslodzītais, kas ir pārvests uz citu dalībvalsti, lai tur izciestu sodu
EKL 12. pants
Regulas (EEK) Nr. 1408/71 3. un 13. pants

Offermanns
, 41. punkts).
28     Līdz ar to avansa piešķiršana, pamatojoties uz
UVG
4. panta 3. punktu, ietilpst Regulas Nr. 1408/71 materiālajā piemērošanas jomā.
29     Otrkārt, attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 personālo piemērošanas jomu Austrijas valdība uzskata, ka nav iespējams ieslodzīto,
kas ir pārvests uz citu dalībvalsti, lai tur izciestu sodu, uzskatīt par darbinieku, kas izmanto tiesības uz darba ņēmēju
pārvietošanās brīvību.
30     Šajā sakarā Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punkts paredz, ka šī Regula attiecas uz darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām,
uz kuriem attiecas vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti, kā arī viņu ģimenes locekļiem.
31     Jēdzieni “darbinieks” un “pašnodarbināta persona”, kas ir minēti šajā normā, ir definēti Regulas 1. panta a) apakšpunktā.
Tie apzīmē jebkuru personu, kas ir apdrošināta kādas sociālā nodrošinājuma sistēmas ietvaros, kas ir minēta 1. panta a) apakšpunktā,
pret riskiem un, pastāvot nosacījumiem, kas ir minēti šajā normā (1990. gada 3. maija spriedums lietā C‑2/89
Kits van Heijningen
,
Recueil
, I‑1755. lpp., 9. punkts, un 1997. gada 30. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑4/95 un C‑5/95
Stöber
un
Piosa Pereira
,
Recueil
, I‑511. lpp., 27. punkts).
32     Kā Tiesa to jau ir norādījusi 1998. gada 12. maija spriedumā lietā
Martínez Sala
(lieta C‑85/96,
Recueil
, I‑2691. lpp., 36. punkts), no tā izriet, ka persona ir uzskatāma par darba ņēmēju Regulas Nr. 1408/71 nozīmē, pat ja tā
ir apdrošināta tikai pret vienu risku obligātās vai brīvprātīgās apdrošināšanas ietvaros atbilstoši kādai vispārīgai vai speciālai
sociālā nodrošinājuma sistēmai, kas ir minēta Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) apakšpunktā, turklāt neatkarīgi no darba tiesisko
attiecību pastāvēšanas.
33     Pastāvot šādiem apstākļiem, un pretēji Austrijas valdības argumentiem Vācijas valdība un Komisija pareizi uzskata, ka prasītāja
pamata prāvā tēvs ir darba ņēmējs Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punkta nozīmē, jo viņš ir bijis apdrošināts pret bezdarba
gadījumu lielākajā daļā no strīdīgā laika perioda, proti – ieslodzījuma laika Vācijā. Turklāt pārrobežu elements pastāv faktā,
ka prasītāja pamata prāvā tēvs ir Vācijas pilsonis, kas strādāja Austrijas teritorijā, t.i., dalībvalstī, kurā viņš ieslodzījuma
laikā izmantoja tiesības pieprasīt pārvietošanu uz savas pilsonības dalībvalsti.

Par piemērojamiem tiesību aktiem un nediskriminēšanu pilsonības dēļ
34     Attiecībā uz piemērojamo tiesību aktu noteikšanu Austrijas valdība uzskata – ja Tiesa nospriež piemērot Regulu Nr. 1408/71
ieslodzītajiem, un tie ir uzskatāmi par darbiniekiem, tad saskaņā ar Regulas 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu kā galvenais
kritērijs ir jāņem vērā attiecīgā darbinieka piesaiste dalībvalstij, kurā viņš ir nodarbināts. Tas nozīmētu, ka šajā lietā,
pat ja Regula Nr. 1408/71 ir piemērojama ieslodzītajiem, tad tomēr uzturlīdzekļu izmaksa avansa veidā, ko paredz Austrijas
tiesības, nav veicama pēc tam, kad ieslodzītais, kas ir uzturlīdzekļu parādnieks, ir pārvietots uz citu dalībvalsti.
35     Austrijas valdība papildus precizē, ka gadījumā, ja šis piesaistes kritērijs nav piemērojams, jo, piemēram, soda izpildes
valsts neparedz ieslodzīto nodarbināšanu, tad saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunktu ir jābalstās
uz tiesību normām, kas regulē sociālo nodrošinājumu uzturēšanās dalībvalstī. Šajā lietā tas nozīmētu – pat ja Regula Nr. 1408/71
ir piemērojama ieslodzītajiem, tad tomēr uzturlīdzekļu izmaksa avansa veidā, ko paredz Austrijas tiesības, nav vairs veicama
pēc tam, kad ieslodzītais, kas ir uzturlīdzekļu parādnieks, ir pārvietots uz citu dalībvalsti.
36     Turklāt no Regulas Nr. 1408/71 73. un 74. panta izriet, ka tiesības uz šāda darbinieka ģimenes pabalstiem neizriet no attiecīgā
ģimenes locekļa uzturēšanās valsts tiesību aktiem, bet gan no kompetentās dalībvalsts, proti – valsts, kurā darbinieks ir
nodarbināts, tiesību aktiem.
37     Komisija norāda, ka pamata prāvā ir jāpiemēro gan Austrijas, gan Vācijas tiesības. Šajā sakarā tā atsaucas uz Regulas Nr. 1408/71
76. pantu, kas paredz noteikumus prioritātes noteikšanai, lai izvairītos no tiesību uz ģimenes pabalstiem kumulāciju. Šis
noteikums būtu lieks, ja, piemērojot normas, kas risina tiesību kolīziju jautājumus, būtu jāpiemēro tikai vienas valsts tiesību
sistēmas noteikumi.
38     Šo dažādo uzskatu sakarā ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1408/71 II sadaļas noteikumi, kuros ietilpst 13. pants, izveido pilnīgu
un vienveidīgu normu sistēmu, kurām jānovērš tiesību kolīzijas. Šo noteikumu mērķis, jo īpaši, ir izvairīties no vairāku valstu
tiesību aktu vienlaicīgas piemērošanas un sarežģījumiem, kas no tā var izrietēt (1998. gada 11. jūnija spriedums lietā C‑275/96
Kuusijärvi
,
Recueil
,

I‑3419. lpp., 28. punkts).
39     Tiesības, kas ir piemērojamas darba ņēmējam, kurš atrodas kādā no situācijām, uz kurām attiecas Regulas Nr. 1408/71 II sadaļas
noteikumi, ir nosakāmas atbilstoši attiecīgajiem noteikumiem. Protams, kā to norāda ģenerāladvokāte savu secinājumu 37. punktā,
citas tiesību sistēmas noteikumu piemērošana ne vienmēr ir izslēdzama. Kā to ir minējusi Komisija, šāda situācija var izveidoties,
ja abi laulātie strādā divās dažādās dalībvalstīs, kuru tiesību akti paredz līdzīgu ģimenes pabalstu piešķiršanu (šajā sakarā
skat. 1992. gada 9. decembra spriedumu lietā C‑119/91
McMenamin
,
Recueil
, I‑6393. lpp.). Šajā lietā tomēr ir jākonstatē, ka nekas Tiesai iesniegtajos lietas materiālos neliecina par to, ka prasītājs
pamata prāvā varētu iekļauties Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas jomā citā statusā kā sava tēva “ģimenes loceklis” šīs Regulas
nozīmē.
40     Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts nosaka tiesību aktus, kas ir piemērojami gadījumā, ja darba ņēmējs
Regulas Nr. 1408/71 nozīmē strādā algotu darbu. Šādā gadījumā ir jāpiemēro tās valsts tiesību akti, kurā darba ņēmējs veic
šādu darbu.
41     Turpretim Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts attiecas uz gadījumiem, kad uz konkrēto personu vairs neattiecas
kādas dalībvalsts tiesību akti tādēļ, ka tā ir beigusi profesionālo darbību, un uz viņu nekļūst piemērojami citas dalībvalsts
tiesību akti saskaņā ar šīs Regulas 13.–17. pantā minētajiem noteikumiem. Šādā gadījumā minētā persona ir pakļauta tās dalībvalsts
tiesību aktiem, kurā tā dzīvo.
42     Attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunkta interpretāciju, ir taisnība, ka pirms Regulas 13. panta
2. punkta papildināšanas ar f) apakšpunktu minētais noteikums bija jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmējs, kas ir beidzis
darbu vienas dalībvalsts teritorijā un ir devies uz citas dalībvalsts teritoriju, tajā nestrādājot, ir pakļauts tās dalībvalsts
tiesību aktiem, kurā ir bijusi tā pēdējā darba vieta, neatkarīgi no laika, kas ir pagājis kopš minētā darba izbeigšanas un
darba tiesisko attiecību beigām (1986. gada 12. jūnija spriedums lietā 302/84
Ten Holder
,
Recueil
, 1821. lpp., 15. punkts), ja vien darba izbeigšana bijusi galīga (skat. 1991. gada 21. februāra spriedumu C‑140/88
Noij
,
Recueil
, I‑387. lpp., 9. un 10. punkts, un 1992. gada 10. marta spriedumu lietā C‑215/90
Twomey
,
Recueil
, I‑1823. lpp., 10. punkts).
43     Tomēr 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts, ar ko tika papildināta Regula Nr. 1408/71 pēc iepriekš minētā sprieduma lietā
Ten Holder
, paredz – uz laiku vai pilnībā izbeidzot profesionālo darbību, attiecīgā persona vairs neietilpst 13. panta 2. punkta a) apakšpunkta
piemērošanas jomā. Regulas 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts jo īpaši attiecas uz personu, kas ir beigusi profesionālo darbību
vienas dalībvalsts teritorijā un ir pārcēlusies uz dzīvi citā dalībvalstī (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Kuusijärvi
, 39.–42. un 50. punkts).
44     No šiem precizējumiem izriet, ka tādos apstākļos kā pamata prāvā esošie, kad ieslodzītais ir beidzis savu profesionālo darbību
dalībvalstī, kurā viņš ir sācis izciest sodu, un pēc paša lūguma ir pārvests uz ieslodzījuma vietu savas izcelsmes dalībvalstī,
lai tur izciestu atlikušos 15 ieslodzījuma mēnešus, šai personai nav piemērojami tās dalībvalsts tiesību akti, no kuras tā
ir pārvesta, saskaņā ar kolīziju tiesību normām, kas ir paredzētas Regulas Nr. 1408/71 13. pantā.
45     Pastāvot šādiem apstākļiem, var piemērot tikai tās valsts tiesību aktus, kurā attiecīgā persona izcieš sodu. Šis apgalvojums
ir pietiekams, lai atrisinātu pamata prāvu, nepastāvot nepieciešamībai konstatēt to, vai Vācijas tiesību akti šajā lietā ir
piemērojami kā personas dzīvesvietas valsts tiesību akti atbilstoši Regulas 13. panta 2. punkta f) apakšpunktam, vai arī,
ņemot vērā Vācijas valdības apsvērumos minētos argumentus, kā dalībvalsts tiesību akti, kurā persona veic profesionālo darbību,
atbilstoši Regulas 13. panta 2. punkta a) apakšpunktam.
46     Papildus ir jānorāda, ka šīs Regulas 73. un 74. pants paredz – darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas kādas dalībvalsts tiesību
akti (vai bezdarbniekiem, kas saņem bezdarbnieka pabalstus saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem), ir tiesības uz ģimenes
pabalstiem, ko paredz pirmās šeit minētās dalībvalsts tiesību akti, par tādiem viņu ģimenes locekļiem, kas dzīvo kādā citā
dalībvalstī (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Kuusijärvi
, 68. punkts).
47     No tā izriet, ka Regula Nr. 1408/71 nav interpretējama tādējādi, ka tā iestājās pret dalībvalsts tiesību aktiem, kas – tādos
apstākļos kā pamata prāvā esošie – paredz, ka ģimenes pabalsti tādas personas ģimenes locekļiem, kura ir beigusi savu profesionālo
darbību tās teritorijā, ir piešķirami tikai ar nosacījumu, ka tā turpina dzīvot šajā valstī (skat. identiskā nozīmē iepriekš
minēto spriedumu lietā
Kuusijärvi
, 50. un 51. punkts).
48     Attiecībā uz šīs Regulas 3. pantu ir jāatgādina, ka šis noteikums aizliedz visa veida diskrimināciju pilsonības dēļ attiecībā
uz personām, uz kurām attiecas šī regula un ir piemērojami dalībvalstu tiesību akti, “ievērojot šīs regulas īpašos noteikumus”.
Tomēr, kā tas tika iepriekš konstatēts, no Regulas Nr. 1408/71 13. un 73. panta izriet – tādos apstākļos kā pamata prāvā esošie,
kad prasītāja pamata prāvā tēvs ir beidzis savu profesionālo darbību Austrijā un vairs tajā nedzīvo, ģimenes pabalstu piešķiršanu
prasītajam regulē Vācijas tiesību akti.
49     Līdzīgu iemeslu dēļ ir jāuzskata, ka tādos apstākļos kā pamata prāvā esošie EKL 12. pants, kas arī ir minēts prejudiciālajā
jautājumā sakarā ar prasītāja pamata prāvā tēva Vācijas pilsonību, neiestājās pret tādu tiesību aktu kā
UVG
piemērošanu, kas piešķir ieslodzītā ģimenes locekļiem pabalstus tikai tad, ja ieslodzījuma vieta atrodas šīs valsts teritorijā.
50     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 12. panta 1. punktu, piemērojot šo Līgumu un neskarot tajā paredzētos īpašos
no­teikumus, ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ. Šo noteikumu attiecībā uz darbiniekiem īsteno EKL 39.–42. pants,
kā arī Kopienu iestāžu akti, kas ir pieņemti, pamatojoties uz šiem pantiem, un jo īpaši Regula Nr. 1408/71. Šīs Regulas 3. panta
mērķis ir atbilstoši EKL 39. pantam nodrošināt darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas šī regula, vienlīdzīgu attieksmi sociālā
nodrošinājuma jomā neatkarīgi no pilsonības (1978. gada 28. jūnija spriedums lietā 1/78
Kenny
,
Recueil
, 1489. lpp., 9. un 11. punkts.
51     Turklāt, kaut arī EKL 12. panta un Regulas Nr. 1408/71 3. panta mērķis ir izbeigt diskrimināciju pilsonības dēļ, kas var izrietēt
no vienas dalībvalsts tiesību aktiem vai administratīvās prakses, tie tomēr nevar aizliegt atšķirības attieksmē, kas noteiktos
gadījumos izriet no atšķirībām valstu tiesību aktos par ģimenes pabalstiem, kas ir piemērojami atbilstoši tiesību kolīziju
normām, kuras ir minētas Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punktā.
52     No visa iepriekš minētā izriet, ka uz uzdoto jautājumu ir jāatbild: tādos apstākļos kā pamata prāvā esošie, kad darba ņēmējs
Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punkta nozīmē kā ieslodzītais ir pārvests uz savas izcelsmes dalībvalsti, lai tur izciestu
atlikušo soda daļu, tad ģimenes pabalstu jomā un atbilstoši minētās regulas 13. panta 2. punktam ir piemērojami šīs dalībvalsts
tiesību akti. Ne minētās regulas noteikumi, jo īpaši tās 3. pants, ne arī EKL 12. pants neiestājas pret to, ka šādā situācijā
dalībvalsts tiesību akti piešķir šāda Kopienas pilsoņa ģimenes locekļiem ģimenes pabalstus, kādi ir paredzēti
UVG
, tikai tad, ja minētās personas ieslodzījuma vieta paliek šīs valsts teritorijā.

Par tiesāšanās izdevumiem
53     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Tādos apstākļos kā pamata prāvā esošie, kad darba ņēmējs 2. panta 1. punkta nozīmē Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK)
Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas
Kopienā, kuru grozījusi Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 5. jūnija Regula (EK) Nr. 1386/2001, kā ieslodzītais ir pārvietots
uz savas izcelsmes dalībvalsti, lai tur izciestu atlikušo soda daļu, tad ģimenes pabalstu jomā un atbilstoši minētās regulas
13. panta 2. punktam ir piemērojami šīs valsts tiesību akti. Ne minētās regulas noteikumi, jo īpaši tās 3. pants, ne arī EKL
12. pants neiestājas pret to, ka šādā situācijā dalībvalsts tiesību akti piešķir šāda Kopienas pilsoņa ģimenes locekļiem ģimenes
pabalstus, kādi ir paredzēti
österreichisches Bundesgesetz über die Gewährung von Vorschüssen auf den Unterhalt von Kindern (Unterhaltsvorschußgesetz)
(Austrijas Federālajā likumā par avansa piešķiršanu bērnu uzturēšanai), tikai tad, ja minētās personas ieslodzījuma vieta
paliek šīs valsts teritorijā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.