CELEX: 62007CJ0055
Direktiv 97/81/EG
Likabehandling av deltidsarbetande och heltidsarbetande arbetstagare
Diskriminering
Administrativa hinder som begränsar möjligheten att arbeta deltid

Respektive begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av dels rådets direktiv 97/81/EG av den 15 december 1997 om ramavtalet
om deltidsarbete undertecknat av UNICE, CEEP och EFS (EGT 1998, L 14, s. 9), dels principen om likabehandling av kvinnor och
män.
Respektive begäran har framställts i mål mellan bolaget Subito GmbH (nedan kallat Subito) och dess legala ställföreträdare
Othmar Michaeler och Ruth Volgger, å ena sidan, och Amt für sozialen Arbeitsschutz, tidigare Arbeitsinspektorat der Autonomen
Provinz Bozen, och Autonome Provinz Bozen, å den andra, angående brott mot nationella bestämmelser om skyldighet att anmäla
avtal om deltidsanställning.

Tillämpliga bestämmelser

De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
Direktiv 97/81 har till syfte att genomföra det ramavtal om deltidsarbete som ingicks den 6 juni 1997 mellan de allmänna branschövergripande
organisationerna Europeiska sammanslutningen av industri- och arbetsgivarorganisationer (UNICE), Europeiskt centrum för offentliga
affärsverk och företag (CEEP) och Europeiska fackliga samorganisationen (EFS), och som återfinns i bilagan till nämnda direktiv (nedan
kallat ramavtalet).
Första och andra styckena i ingressen till ramavtalet har följande lydelse:
”Detta ramavtal är ett bidrag till en allmän europeisk strategi för sysselsättning. Deltidsarbete har haft ett betydelsefullt
inflytande på sysselsättningen de senaste åren. Av denna anledning har parterna i detta särskilt uppmärksammat denna arbetsform.
Parterna har för avsikt att undersöka behovet av liknande avtal om andra former av flexibelt arbete.
Detta avtal, som noterar de olikartade situationerna i medlemsstaterna och att deltidsarbete är kännetecknande för sysselsättningen
inom vissa sektorer och verksamhetsområden, uttrycker de allmänna principerna och minimikraven för deltidsarbete. Avtalet
är ett uttryck för den vilja som arbetsmarknadens parter har att skapa en allmän ram för att undanröja diskriminering av deltidsarbetande
och för att stödja utvecklingen av arbetstillfällen på deltid, under förutsättningar som är godtagbara både för arbetsgivarna
och arbetstagarna.”
Nedan anges de bestämmelser i ramavtalet som är tillämpliga i förevarande mål:
”Allmänna överväganden
…
5.      Parterna i detta avtal fäster stort avseende vid åtgärder som gör det lättare för kvinnor och män att få arbeta på deltid
för att förbereda sig för pensioneringen, för att lättare kunna förena arbete och familjeliv och för att genomgå yrkesutbildning
för att öka sina kunskaper och karriärmöjligheter, till ömsesidig nytta för arbetsgivare och arbetstagare och på ett sätt
som gynnar utvecklingen av företagen.
…
Klausul 1: Syfte
Syftet med detta ramavtal är
a)      att säkerställa att all diskriminering av deltidsarbetande upphör och att förbättra kvaliteten på deltidsarbetet, och
b)      att underlätta utvecklingen av deltidsarbete på frivillig grund och att bidra till en flexibel organisering av arbetstiden
på ett sätt som tar hänsyn till både arbetsgivarnas och arbetstagarnas behov.
…
Klausul 4: Principen om icke-diskriminering
1.      När det gäller anställningsvillkoren får deltidsarbetande inte behandlas mindre förmånligt än jämförbara heltidsarbetande
enbart på den grunden att de arbetar deltid, om det inte finns objektiva skäl för den annorlunda behandlingen.
2.      När det är lämpligt skall principen om tidsproportionalitet tillämpas.
3.      Sätten för tillämpning av denna klausul skall beslutas av medlemsstaterna och/eller arbetsmarknadens parter, med beaktande
av europeisk rätt samt nationell lag, nationella kollektivavtal och nationell praxis.
4.      När det finns objektiva skäl för det kan medlemsstaterna, efter samråd med arbetsmarknadens parter i enlighet med nationell
lag, nationella kollektivavtal och/eller nationell praxis och/eller arbetsmarknadens parter, om det är lämpligt, låta rätten
till särskilda arbetsvillkor vara beroende av anställningstid, arbetstid eller lönevillkor. Kriterierna för att ge deltidsarbetande
rätt till särskilda arbetsvillkor skall ses över med jämna mellanrum, med beaktande av den princip om icke-diskriminering
som avses i klausul 4.1.
Klausul 5: Möjlighet att arbeta deltid
1.      Vad avser klausul 1 i detta avtal och principen om icke-diskriminering av deltidsarbetande i förhållande till heltidsarbetande
a)      bör medlemsstaterna, efter samråd med arbetsmarknadens parter i enlighet med nationell lag eller praxis, undersöka om det
finns några rättsliga eller administrativa hinder som kan begränsa möjligheterna att arbeta deltid, och, om det är lämpligt,
undanröja dem,
b)      bör arbetsmarknadens parter, så långt deras befogenhet sträcker sig och genom de förfaranden som föreskrivs i kollektivavtalen,
identifiera och undersöka de hinder som kan begränsa möjligheterna att arbeta deltid, och, om det är lämpligt, undanröja dem.
…”

De nationella bestämmelserna
I artikel 2 i lagdekret nr 61 av den 25 februari 2000 om genomförande av direktiv 97/81/EG av den 15 december 1997 om ramavtalet
om deltidsarbete undertecknat av UNICE, CEEP och EFS (decreto legislativo n. 61, attuazione della direttiva 97/81/CE relativa
all’accordo-quadro sul lavoro a tempo parziale concluso dall’UNICE, dal CEEP e dalla CES) (GURI nr 66 av den 20 mars 2000,
s. 4) (nedan kallat lagdekret nr 61/2000) föreskrevs en skyldighet för arbetsgivaren att inom 30 dagar efter ingåendet av
ett avtal om deltidsanställning översända en kopia av kontraktet till behörigt regionorgan för arbetsinspektion och social
trygghet.
Vid underlåtenhet att iaktta denna skyldighet påfördes enligt artikel 8 i lagdekret nr 61/2000 en administrativ straffavgift
på 15 euro per berörd arbetstagare och per dags försening.
Den i artikel 2 i lagdekret nr 61/2000 föreskrivna anmälningsskyldigheten upphävdes genom lagdekret nr 276 av den 10 september 2003
(ordinarie tillägg till GURI nr 159 av den 9 oktober 2003).

Tvisten i målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Genom beslut av den 25 mars respektive den 29 april 2003 påförde Amt für sozialen Arbeitsschutz, tidigare Arbeitsinspektorat
der Autonomen Provinz Bozen, Subito och dess legala ställföreträdare Othmar Michaeler och Ruth Volgger straffavgifter på totalt
233 550 euro, för att de i strid med artikel 2 i lagdekret nr 61/2000 hade underlåtit att anmäla flera avtal om deltidsanställning
till myndigheten i fråga.
Subito och dess legala ställföreträdare överklagade dessa beslut till Landesgericht Bozen.
Den nationella domstolen har i sina beslut om hänskjutande ställt sig tveksam till huruvida skyldigheten att anmäla avtal
om deltidsanställning är förenlig med direktiv 97/81. Direktivet har till syfte att främja deltidsarbete medan syftet med
de nationella bestämmelserna är det motsatta. Skyldigheten att anmäla avtal om deltidsanställning utgör ett administrativt
hinder för denna arbetsform. Genom att öka kostnaderna för deltidsarbete medför de aktuella bestämmelserna dessutom en särbehandling
och en konkurrensbegränsning till fördel för företag som anställer arbetstagare på heltid.
Den nationella domstolen har vidare angett att de i målet aktuella bestämmelserna indirekt kränker principen om likabehandling
av kvinnor och män i den mån deltidsarbete oftare berör kvinnor (dom av den 13 maj 1986 i mål 170/84, Bilka‑Kaufhaus, REG 1986,
s. 1607, svensk specialutgåva, volym 8, s. 583, av den 7 mars 1996 i mål C‑278/93, Freers et Speckmann, REG 1996, s. I‑1165,
av den 17 juni 1998 i mål C‑243/95, Hill och Stapleton, REG 1998, s. I‑3739, och av den 15 september 1998 i de förenade målen
C‑279/96–C‑281/96, Ansaldo Energia m.fl., REG 1998, s. I‑5025).
Landesgericht Bozen har därför beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Är nationella bestämmelser (artiklarna 2 och 8 i lagdekret nr 61/2000) vari föreskrivs en skyldighet för arbetsgivaren att
inom 30 dagar efter ingåendet av ett avtal om deltidsanställning översända en kopia av kontraktet till behörigt regionorgan
inom arbetsinspektionen, som vid underlåtenhet att översända materialet får ålägga en administrativ straffavgift på upp till
15 euro per berörd arbetstagare och per dags försening, utan att någon övre gräns för den administrativa straffavgiften …
föreskrivs, förenliga med de gemenskapsrättsliga bestämmelserna och … särskilt direktiv 97/81 …?”
Målen C‑55/07 och C‑56/07 har, genom beslut av domstolens ordförande av den 18 april 2007, förenats vad gäller det skriftliga
och det muntliga förfarandet samt domen.

Prövning av tolkningsfrågan

Yttranden som har inkommit till domstolen
Italiens regering har gjort gällande att direktiv 97/81 och lagdekret nr 61/2000, genom vilket direktivet införlivas med den
nationella rättsordningen, har samma syfte, det vill säga att värna om och främja deltidsarbete. Skyldigheten att anmäla avtal
om deltidsanställning utgör i det perspektivet ett medel för att samordna arbetet vid samtliga organ som sysslar med arbetsinspektion
i Italien. Åtgärden utgör ett led i kampen mot bedrägerier och svartarbete och möjliggör för olika arbetsinspektioner att
via en databas få information om vilken praxis som råder på marknaden.
Åtgärden är inte ett administrativt hinder, utan den säkerställer insyn för arbetsgivarna och används för att bekämpa svartarbete.
En sådan formalitet innebär inte heller någon särbehandling eller snedvridning av konkurrensen mellan företag.
Europeiska gemenskapernas kommission anser att skyldigheten att, vid äventyr av en administrativ straffavgift, anmäla de aktuella
avtalen till arbetsinspektionen strider mot syftet med direktiv 97/81.
Direktivets syfte är dels att undanröja all diskriminering av deltidsarbetande arbetstagare, dels underlätta utvecklingen
av arbetstillfällen på deltid, bland annat genom att avlägsna de hinder som kan avskräcka företag från att använda sig av
denna anställningsform. I direktiv 97/81 föreskrivs en skyldighet att behandla deltidsarbete på samma sätt som heltidsarbete,
både vad gäller arbets- och anställningsvillkor. Klausul 5 i ramavtalet utesluter således möjligheten att skapa hinder som
inte är motiverade av sakliga skäl. I skälen till direktivet hänvisas till utarbetandet av en allmän ram för att undanröja
all diskriminering av deltidsarbetande och att bidra till utvecklingen av arbetstillfällen på deltid. I punkt 5 i de allmänna
övervägandena anges att åtgärder bör vidtas som gör det lättare för kvinnor och män att få arbeta deltid.
Det ankommer visserligen på den nationella domstolen att kontrollera huruvida den aktuella åtgärden är motiverad av sakliga
skäl, men kommissionen ställer sig tveksam till om det föreligger några sådana skäl i förevarande fall. Den har med hänvisning
till dom av den 12 december 1989 i mål C‑265/88, Messner (REG 1989, s. 4209, punkt 14), och av den 29 februari 1996 i mål C‑193/94,
Skanavi och Chryssanthakopoulos (REG 1996, s. I‑929, punkt 36), påpekat att det finns anledning beakta det för den nationella
åtgärden gällande sanktionssystemet och, i synnerhet, huruvida det är proportionerligt. Sanktionssystemet är i förevarande
fall synnerligen strängt med hänsyn till att det saknas en övre gräns för de administrativa straffavgifterna.
Kommissionen anser slutligen att det saknas anledning att pröva huruvida den nationella åtgärden i fråga är diskriminerande
gentemot kvinnor, eftersom den frågan inte har ett tillräckligt nära samband med tvisten i målet vid den nationella domstolen.

Domstolens svar
Direktiv 97/81 och ramavtalet har till syfte att främja deltidsarbete och undanröja diskriminering mellan del- och heltidsarbetande.
Dessa två syften framgår av lydelsen i såväl klausul 1 i ramavtalet (se ovan i punkt 5) som skälen i direktiv 97/81. Det ska
i det avseendet påpekas att det i skäl 5 i direktivet anges att ”[i] slutsatserna från Europeiska rådet i Essen betonas nödvändigheten
av att vidta åtgärder för att främja sysselsättning och lika möjligheter för kvinnor och män, och där uppmanas också till
vidtagande av åtgärder för att öka tillväxtens sysselsättningsintensitet, i synnerhet genom en smidigare organisation av arbetet,
vilket svarar mot både arbetstagarnas önskemål och konkurrensens krav”. Det framgår vidare av skäl 11 i direktivet att de
undertecknande parterna till ramavtalet ”har givit uttryck för sin vilja att utarbeta en allmän ram för att undanröja all
diskriminering av deltidsarbetande och att bidra till utvecklingen av arbetstillfällen på deltid på ett sätt som är godtagbart
för både arbetsgivarna och de anställda”. Slutligen anges i skäl 18 i nämnda direktiv att ”[k]ommissionen har utarbetat sitt
direktivförslag med iakttagande av artikel 2.2 i avtalet om socialpolitik [mellan Europeiska gemenskapens medlemsstater med
undantag av Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland (EGT C 191, 1992, s. 91), som är fogat till protokoll nr 14
om socialpolitik, som utgör en bilaga till Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen], enligt vilken lagstiftningen
inom det sociala området ’skall undvika sådana finansiella, administrativa eller andra rättsliga förpliktelser som kan motverka
etableringen och utvecklingen av små och medelstora företag’”.
I överensstämmelse med syftet att främja deltidsarbete föreskrivs i klausul 5.1 a i ramavtalet en skyldighet för medlemsstaterna
att ”undersöka om det finns några rättsliga eller administrativa hinder som kan begränsa möjligheterna att arbeta deltid,
och, om det är lämpligt, undanröja dem”.
Det ska dock konstateras att artikel 2 i lagdekret nr 61/2000, vari föreskrivs en skyldighet för företag att till behörig
myndighet inge en kopia på varje avtal om deltidsanställning de ingår, innebär ett administrativt hinder som kan begränsa
möjligheterna att arbeta deltid i den mening som avses i klausul 5.1 a i ramavtalet.
Det ska i det avseendet understrykas att det inte framgår av någon av de handlingar som den nationella domstolen har gett
in till EG‑domstolen att ingående av avtal om heltidsanställning är föremål för en liknande anmälningsskyldighet.
Den italienska regeringen kan inte vinna framgång med sitt argument att anmälningsskyldigheten motiveras av behovet av att
bekämpa svartarbete och att hålla myndigheter informerade om arbetsgivarnas vanor. För att sådana problem ska kunna motivera
den i målet aktuella åtgärden krävs att den är proportionerlig i förhållande till det eftersträvade målet. Såsom generaladvokaten
har påpekat i punkterna 46–48 i sitt förslag till avgörande finns det emellertid andra mindre betungande åtgärder som den
italienska regeringen kan vidta för att uppnå de syften som anförts i fråga om bekämpning av bedrägerier och svartarbete,
ett område inom vilket de nationella myndigheterna redan har medel att tillgå i form av övervakning, inspektioner och polisiära
insatser.
Förutom att denna administrativa formalitet med anmälan innebär en direkt ekonomisk börda för företagen, ska det beaktas att
artikel 2 i lagstiftningsdekret nr 61/2000 är förenad med ett sanktionssystem enligt vilket en administrativ straffavgift
på 15 euro ska påföras per berört anställningsavtal och per dags försening med anmälan av avtalet, utan angivande av någon
övre gräns för det totala avgiftsbeloppet.
Nämnda administrativa formalitet och sanktionssystem i förening medverkar till att avskräcka arbetsgivare från att använda
sig av deltidsarbete.
Skyldigheten att anmäla avtal om deltidsanställning till behörig myndighet riskerar dessutom, på grund av den kostnad och
de sanktioner den är förenad med, att särskilt påverka små och medelstora företag som inte förfogar över lika stora resurser
som stora företag och därför kan förmås att avstå från att använda sig av arbetsformen deltidsarbete, vilken direktiv 97/81
syftar till att främja.
Utan att det är nödvändigt att uttala sig om tolkningen av principen om jämlikhet mellan kvinnor och män ska den fråga som
Landesgericht Bozen har ställt besvaras enligt följande. Klausul 5.1 a i ramavtalet ska tolkas så, att den utgör hinder för
sådana nationella bestämmelser som dem i målet vid den nationella domstolen, vari föreskrivs en skyldighet att inom 30 dagar
från dagen för tecknandet av ett avtal om deltidsanställning översända en kopia av kontraktet till behörig myndighet.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
Klausul 5.1 a i ramavtalet om deltidsarbete undertecknat av UNICE, CEEP och EFS, vilket utgör bilaga till rådets direktiv 97/81/EG
av den 15 december 1997 om ramavtalet om deltidsarbete undertecknat av UNICE, CEEP och EFS ska tolkas så, att den utgör hinder
för sådana nationella bestämmelser som dem i målet vid den nationella domstolen, vari föreskrivs en skyldighet att inom 30 dagar
efter ingåendet av ett avtal om deltidsanställning översända en kopia av avtalet till behörig myndighet.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: tyska.