CELEX: 62007CJ0310
Aproximácia právnych predpisov
Ochrana zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa
Smernica 80/987/EHS
Článok 8a
Činnosti vo viacerých členských štátoch

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 8a smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o aproximácii právnych predpisov členských štátov vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (
Ú. v. ES L 283, s. 23
; Mim vyd. 05/001, s. 217), zmenenej a doplnenej smernicou č. 2002/74/ES Európskeho parlamentu a Rady z (
Ú. v. ES L 270, s. 10
; Mim. vyd. 05/004, s. 261, ďalej len „smernica 80/987“).
Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Svenska staten v zastúpení Tillsynsmyndigheten i konkurser (úrad pre kontrolu konaní vo veciach platobnej neschopnosti, ďalej len „úrad“) a pánom Holmqvistom vo veci poskytnutia záruky jeho mzdy, ktorú stanovuje švédska právna úprava, po tom, ako bol jeho zamestnávateľ vyhlásený za platobne neschopného.
Právny rámec
Právo Spoločenstva
V odôvodnení č. 7 smernice 2002/74 sa uvádza:
„Aby sa zabezpečila právna istota pre zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti podnikov vykonávajúcich svoje činnosti v niekoľkých členských štátoch a aby sa posilnili práva pracovníkov v súlade so zavedenou jurisdikciou [s judikatúrou —
neoficiálny preklad
] Súdneho dvora, mali by sa zaviesť ustanovenia, ktoré výslovne stanovujú, ktorá inštitúcia je zodpovedná za riešenie nárokov na platby v týchto prípadoch a stanovuje si ako cieľ spolupráce medzi príslušnými správnymi orgánmi členského štátu skoré vyrovnanie neuspokojených nárokov zamestnancov. Je potrebné ďalej zabezpečiť, aby sa správne zaviedli relevantné mechanizmy tým, že sa pripravia ustanovenia na dosiahnutie súčinnosti medzi príslušnými správnymi orgánmi v členských štátoch.“
Článok 8a smernice 80/987 stanovuje:
„1.   Ak podnik s činnosťami na území najmenej dvoch členských štátov je platobne neschopný v zmysle článku 2 ods. 1, inštitúciou zodpovednou za plnenie neuspokojených nárokov zamestnancov je inštitúcia v tom členskom štáte, na území ktorého pracujú alebo zvyčajne pracujú [zvyčajne pracujú alebo pracovali —
neoficiálny preklad
].
2.   Rozsah práv zamestnancov sa určí právnym predpisom regulujúcim príslušnú záručnú inštitúciu.
3.   Členské štáty prijmú opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby sa v prípadoch uvádzaných v odseku 1, brali rozhodnutia prijaté v súvislosti s konaním pri platobnej neschopnosti uvedeným v článku 2 ods. 1, o ktoré sa požiadalo v inom členskom štáte, do úvahy pri ustanovovaní platobnej neschopnosti zamestnávateľa v zmysle tejto smernice.“
Vnútroštátne právo
Vnútroštátny súd upresňuje, že smernica 80/987 bola do švédskeho práva prebratá zákonom [1992:497) o mzdových zárukách [(Lönegarantilagen (1992:497) zo 4. júna 1992 (SFS 1992, č. 497, ďalej len „zákon o mzdových zárukách“)].
V článku 1 zákona o mzdových zárukách sa stanovuje:
„Štát podľa tohto zákona zodpovedá za úhradu nárokov zamestnancov na mzdu (štátna mzdová záruka) vo vzťahu k zamestnávateľovi:
1.
ktorý bol vyhlásený za platobne neschopného vo Švédsku alebo v inej škandinávskej krajine;
2.
vo vzťahu ku ktorému prebieha konanie o reštrukturalizácii spoločnosti podľa zákona [lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion] o reštrukturalizácii spoločnosti alebo
3.
vo vzťahu ku ktorému prebieha v inom členskom štáte Európskej únie alebo Európskeho hospodárskeho priestoru také konanie vo veci platobnej neschopnosti, na ktoré sa odkazuje v článku 2 ods. 1 smernice Rady 80/987/EHS…“
Článok 2a toho istého zákona stanovuje:
„V prípade uvedenom v článku 1 ods. 3 sa úhrada na základe záruky poskytne iba vtedy, ak zamestnanec vykonáva alebo vykonával svoju prácu pre zamestnávateľa najmä vo Švédsku.
Ak bol zamestnávateľ vyhlásený za platobne neschopného vo Švédsku a zamestnanec vykonáva alebo vykonával svoju prácu pre zamestnávateľa najmä v inom členskom štáte [Európskej únie] alebo [Európskeho hospodárskeho priestoru], úhrada na základe záruky sa neposkytne.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Pán Holmqvist bol zamestnaný vo švédskej akciovej spoločnosti Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition AB (ďalej len „Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition“) ako šofér. Táto spoločnosť, ktorá má svoju jedinú prevádzkareň v Tjörnarp vo Švédsku, nemá žiadnu pobočku v zahraničí.
Práca pána Holmqvista spočívala v tom, že prevážal tovary zo Švédska do Talianska a naspäť, pričom prechádzal územím Nemecka a Rakúska. Vykladanie tovarov v Taliansku vykonávali zamestnanci jednotlivých pravidelných alebo príležitostných zákazníkov Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition pomocou zariadení, ktoré boli k dispozícii na mieste dodania tovaru.
Okrem toho pán Holmqvist prevážal tovary z Talianska do Švédska pre pravidelných alebo príležitostných zákazníkov. Príslušné nakladanie tovaru bolo vykonávané zamestnancami a so zariadeniami disponibilnými v mieste nakládky. Pán Holmqvist dozeral na túto činnosť na účely zabezpečenia jej súladu s predpismi v oblasti bezpečnosti cestnej dopravy, pričom však nakladanie tovaru vykonávali iné osoby.
Vykladanie a nakladanie tovarov vo Švédsku sa vykonávalo podobným spôsobom.
Dňa 10. apríla 2006 vnútroštátny súd vyhlásil spoločnosť Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition za platobne neschopnú.
Rozhodnutím z 27. júna 2006 priznal správca konkurznej podstaty pánovi Holmqvistovi mzdovú záruku podľa zákona o mzdových zárukách.
Úrad požiadal vnútroštátny súd, aby určil, že pán Holmqvist nemá nárok na túto záruku v rámci konania vo veci platobnej neschopnosti týkajúceho sa spoločnosti Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition.
Záručná inštitúcia pred vnútroštátnym súdom uviedla, že keďže Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition pôsobila v iných členských štátoch ako vo Švédskom kráľovstve, a keďže pán Holmqvist vykonával svoju prácu hlavne v týchto iných členských štátoch, nemá nárok na uvedenú mzdovú záruku. Záručná inštitúcia tvrdí, že smernica 80/987 nevyžaduje, aby mala spoločnosť miesto podnikania alebo inú organizačnú zložku v inom členskom štáte, aby na ňu bolo možné hľadieť tak, že vykonáva činnosti v tomto členskom štáte, a že v tomto prípade tak Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition, ako aj pán Holmqvist vykonávali svoju činnosť najmä v Nemecku, Rakúsku a Taliansku. Predmetná mzdová záruka stanovená vo švédskej právnej úprave by teda nemala byť pánovi Holmqvistovi priznaná.
Pán Holmqvist pred vnútroštátnym súdom tvrdil najmä to, že spoločnosť Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition pôsobila iba vo Švédsku, a subsidiárne uviedol, že aj za predpokladu, že táto spoločnosť pôsobila vo viacerých členských štátoch, on by mal byť považovaný za osobu zvyčajne vykonávajúcu svoju prácu vo Švédsku. V prvom rade pripomenul, že spoločnosť Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition bola riadená a spravovaná z jednej kancelárie, ktorá sa nachádza v meste Tjörnarp, že garáže a dielne tejto spoločnosti sa nachádzali v uvedenom meste a že každá pracovná cesta sa začínala a končila vo Švédsku. Pán Holmqvist následne uviedol, že podľa judikatúry Súdneho dvora existencia prevádzky alebo obchodnej prítomnosti predstavuje kritérium, na základe ktorého je možné určiť štát, kde si má zamestnanec uplatniť nárok na záruku úhrady mzdy (rozsudky zo 17. septembra 1997, Mosbaek,
C-117/96, Zb. s. I-5017
, ako aj zo , Everson a Barrass,
C-198/98, Zb. s. I-8903
). Napokon pán Holmqvist tvrdil, že vzhľadom na to, že článok 8a smernice 80/987 má priamy účinok, má nárok na predmetnú záruku vo Švédsku nezávisle od ustanovení zákona o mzdových zárukách.
Keďže Lunds tingsrätt sa nazdával, že výklad článku 8a smernice 80/987 je nevyhnutný na to, aby mohol vydať rozsudok, rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 8a smernice 80/987… vykladať v tom zmysle, že na to, aby bol podnik považovaný za podnik majúci činnosti na území konkrétneho členského štátu, je potrebné, aby mal tento podnik v tomto členskom štáte organizačnú zložku alebo stálu prevádzkareň?
2.
V prípade zápornej odpovede, aké podmienky je potrebné splniť, aby bol podnik považovaný za podnik majúci činnosti vo viacerých členských štátoch?
3.
Ak sa má spoločnosť považovať za spoločnosť majúcu činnosti na území viacerých členských štátov a ak zamestnanec vykonáva svoju prácu pre spoločnosť vo viacerých z týchto členských štátov, na základe akých kritérií sa určuje, kde zamestnanec zvyčajne vykonáva svoju prácu?
4.
Má článok 8a smernice 80/987… priamy účinok?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej a druhej otázke
S cieľom podať užitočnú odpoveď vnútroštátnemu súdu v rámci jeho prvej a druhej otázky, ktoré treba skúmať spoločne, je potrebné určiť podmienky, za ktorých podnik vykonáva v zmysle článku 8a smernice 80/987 činnosti vo viacerých členských štátoch.
Podľa článku 8a smernice 80/987, ktorý sa nachádza v časti IIIa uvedenej smernice s názvom „Ustanovenia týkajúce sa nadnárodných situácií“, podnik sa nachádza v takejto situácii, ak má „činnosti na území najmenej dvoch členských štátov“, ale ani tento článok, ani žiadne iné ustanovenie tejto smernice nevymedzuje, čo tieto slová znamenajú.
Je vhodné pripomenúť, že pôvodné znenie smernice 80/987 neobsahovalo ustanovenia týkajúce sa nadnárodných situácií, pričom článok 8a bol do tejto smernice zavedený smernicou 2002/74.
Podľa odôvodnenia č. 7 smernica 2002/74 bola prijatá najmä „aby sa zabezpečila právna istota pre zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti podnikov vykonávajúcich svoje činnosti v niekoľkých členských štátoch a aby sa posilnili práva pracovníkov v súlade so zavedenou jurisdikciou [s judikatúrou —
neoficiálny preklad
] Súdneho dvora“.
Na jednej strane je vhodné zdôrazniť, ako to urobila holandská vláda, že tento cieľ je možné dosiahnuť iba vtedy, ak bude podaný široký výklad pojmu „činnosti na území najmenej dvoch členských štátov“.
Takýto výklad je potrebný na zabezpečenie minimálneho stupňa ochrany zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa, ktorí sa nachádzajú v situácii s cudzím prvkom, tým, že sa do pôsobnosti článku 8a smernice 80/987 začlení čo najväčší počet prípadov zamestnaneckých vzťahov s nadnárodným charakterom.
Na druhej strane, ako poznamenal pán Holmqvist, ako aj vlády Talianska a Spojeného kráľovstva, predmetné odôvodnenie č. 7 potvrdzuje, že judikatúra vytvorená pred prijatím smernice 2002/74 aj naďalej poskytuje relevantné prvky pre výklad niektorých ustanovení smernice 80/987.
V každom prípade je na mieste zdôrazniť, že vzhľadom na vyššie uvedený cieľ, ktorý spočíva najmä v ochrane práv zamestnancov, ktorí využili svoju slobodu pohybu, a vzhľadom na genézu znenia predmetného článku 8a v priebehu legislatívneho postupu, ktorý viedol k prijatiu smernice 2002/74, je vhodné, ako to uviedol generálny advokát v bode 35 svojich návrhov, vzdialiť sa od pojmu „prevádzkarne“ stanoveného v judikatúre vyplývajúcej z už citovaných rozsudkov Mosbaek, Everson a Barrass na účely výkladu formulácie „činnosti na území najmenej dvoch členských štátov“ obsiahnutej v tomto článku.
Pokiaľ ide o uvedený legislatívny postup, je potrebné uviesť, ako to vyplýva z písomných pripomienok Komisie Európskych spoločenstiev, že pôvodný návrh tejto inštitúcie týkajúci sa zmeny smernice 80/987 zahŕňal výrazy „podnik majúci prevádzkarne na území aspoň dvoch členských štátov“, pričom Komisia definovala „prevádzkareň“ ako „akékoľvek miesto výkonu činností, kde zamestnávateľ trvalo vykonáva hospodársku činnosť prostredníctvom ľudských a hmotných zdrojov“. Je vhodné pripomenúť, že pri preskúmaní uvedeného návrhu Radou Európskej únie, Komisia navrhla nahradiť výraz „prevádzkareň“ v článku 8a tejto smernice výrazom „činnosti“, pričom táto formulácia bola nakoniec prijatá. Taktiež je vhodné pripomenúť, že vyššie uvedená definícia sa už neobjavila v konečnom znení smernice 2002/74. Táto zmena znenia predmetného článku 8a preukazuje vôľu zákonodarcu Spoločenstva rozšíriť pôsobnosť tohto článku a neobmedziť ho len na podniky, ktoré majú pobočky alebo prevádzkarne vo viacerých členských štátoch.
Okrem toho, ako pripomína holandská vláda, ak by sa pojem „činnosti“ vykladal tak, že vyžaduje prítomnosť podniku prostredníctvom pobočiek alebo prevádzkarní, znamenalo by to, že zamestnanec, ktorý vykonáva svoju prácu v členskom štáte odlišnom od štátu, kde sídli jeho zamestnávateľ — čo je situácia, ktorej sa týkal už citovaný rozsudok Mosbaek — nemôže využiť ochranu stanovenú v článku 8a smernice 80/987.
Je teda potrebné konštatovať, že na to, aby bol podnik sídliaci v jednom členskom štáte považovaný za podnik majúci taktiež činnosti na území iného členského štátu, článok 8a smernice 80/987 nevyžaduje, aby tento podnik mal pobočku alebo stálu prevádzkareň v tomto členskom štáte.
Napriek tomu, že tento článok nestanovuje prísne podmienky pre väzbu s členským štátom, ale uvádza slabšie prepojenie ako prítomnosť podniku prostredníctvom pobočky alebo trvalej prevádzkarne, nie je možné prijať argumentáciu švédskej vlády, podľa ktorej postačuje, ak pracovník vykonáva akúkoľvek prácu v inom členskom štáte na účet svojho zamestnávateľa a táto práca vyplýva z potrieb a pokynov tohto zamestnávateľa, aby bol podnik považovaný za podnik majúci činnosti na území tohto iného členského štátu.
Ako tvrdí vláda Spojeného kráľovstva, pojem „činnosti“ uvedený v článku 8a smernice 80/987 musí byť chápaný tak, že sa vzťahuje na skutočnosti obsahujúce určitý stupeň zotrvania na území členského štátu. Predmetné zotrvanie sa prejavuje, ako uvádza holandská vláda, v trvalom využívaní pracovníka alebo pracovníkov na uvedenom území.
Komisia sa nazdáva, že existencia fyzickej infraštruktúry v inom členskom štáte ako v tom, kde má podnik sídlo, je taktiež nevyhnutná na to, aby tento podnik mohol byť považovaný za podnik stále prítomný v tomto členskom štáte, pričom sa však nazdáva, že na tieto účely postačuje obyčajná kancelária.
V každom prípade vzhľadom na rôzne podoby, aké môže mať cezhraničná práca a vzhľadom na nedávne zmeny, ku ktorým došlo v pracovných podmienkach, ako aj vzhľadom na pokrok v oblasti telekomunikácií nie je možné tvrdiť, že podnik musí nevyhnutne disponovať fyzickou infraštruktúrou, aby zabezpečil stálu hospodársku prítomnosť v inom členskom štáte, akým je členský štát, kde má svoje sídlo. Rôzne aspekty zamestnaneckého vzťahu, najmä oznamovanie pokynov zamestnancom, zasielanie správ zamestnávateľovi zo strany zamestnanca, ako aj úhradu mzdy je možné vykonávať na diaľku.
Podnik tak môže zamestnávať veľký počet zamestnancov v inom členskom štáte než v štáte svojho sídla, pričom môže v tomto štáte vykonávať značnú hospodársku činnosť bez toho, aby disponoval fyzickou infraštruktúrou alebo pobočkou na jeho území.
Na to, aby bol podnik pôsobiaci v členskom štáte považovaný za podnik majúci činnosti na území iného členského štátu, musí v tomto štáte disponovať stálou hospodárskou prítomnosťou, ktorá sa vyznačuje existenciou ľudských zdrojov, ktoré mu umožňujú vykonávať činnosti v tomto inom členskom štáte.
V prípade dopravného podniku, ktorý má sídlo v členskom štáte, samotná okolnosť, že pracovník zamestnaný v tomto podniku v tomto členskom štáte vykonáva činnosť spočívajúcu v preprave tovaru medzi uvedeným členským štátom a iným členským štátom, pričom prechádza cez iné členské štáty, neumožňuje dospieť k záveru, pokiaľ ide o kritérium uvedené v predchádzajúcom bode tohto rozsudku, a teda nepostačuje na to, aby bol tento podnik na účely článku 8a smernice 80/987 považovaný za podnik vykonávajúci činnosti mimo členského štátu, v ktorom má sídlo.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je na prvú a druhú otázku vhodné odpovedať, že článok 8a smernice 80/987 sa má vykladať v tom zmysle, že na to, aby bol podnik sídliaci v jednom členskom štáte považovaný za podnik majúci taktiež činnosti na území iného členského štátu, nie je potrebné, aby tento podnik mal pobočku alebo stálu prevádzkareň v tomto inom členskom štáte. V každom prípade je potrebné, aby tento podnik v predmetnom členskom štáte disponoval stálou hospodárskou prítomnosťou, ktorá sa vyznačuje existenciou ľudských zdrojov, ktoré mu umožňujú vykonávať činnosť v tomto inom členskom štáte. V prípade dopravného podniku, ktorý má sídlo v členskom štáte, len samotná okolnosť, že pracovník zamestnaný v tomto podniku v uvedenom štáte vykonáva činnosť spočívajúcu v preprave tovaru medzi uvedeným štátom a iným členským štátom, neumožňuje dospieť k záveru, že uvedený podnik disponuje stálou hospodárskou prítomnosťou v inom členskom štáte.
O tretej a štvrtej otázke
Vzhľadom na odpovede na prvú a druhú otázku nie je potrebné odpovedať na tretiu a štvrtú otázku.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

Článok 8a smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o aproximácii právnych predpisov členských štátov vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa, zmenenej a doplnenej smernicou č. 2002/74/ES Európskeho parlamentu a Rady z , sa má vykladať v tom zmysle, že na to, aby bol podnik sídliaci v jednom členskom štáte považovaný za podnik majúci taktiež činnosti na území iného členského štátu, nie je potrebné, aby tento podnik mal pobočku alebo stálu prevádzkareň v tomto inom členskom štáte. V každom prípade je však potrebné, aby tento podnik v predmetnom štáte disponoval stálou hospodárskou prítomnosťou, ktorá sa vyznačuje existenciou ľudských zdrojov, ktoré mu umožňujú vykonávať činnosť v tomto inom členskom štáte. V prípade dopravného podniku, ktorý má sídlo v členskom štáte, len samotná okolnosť, že pracovník zamestnaný v tomto podniku v uvedenom štáte vykonáva činnosť spočívajúcu v doprave tovaru medzi uvedeným štátom a iným členským štátom, neumožňuje dospieť k záveru, že uvedený podnik disponuje stálou hospodárskou prítomnosťou v inom členskom štáte.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: švédčina.