CELEX: 62003CJ0408
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Porušenie právnych predpisov Spoločenstva v oblasti práva pobytu občanov Únie
Vnútroštátna právna úprava a správna prax týkajúca sa podmienky dostatočných osobných finančných prostriedkov a vydania príkazov na opustenie územia príslušného členského štátu

Komisia Európskych spoločenstiev vo svojej žalobe navrhuje, aby Súdny dvor určil, že:
–        Belgické kráľovstvo si tým, že podriadilo právo pobytu občanov Európskej únie podmienke, že títo občania musia mať dostatočné
osobné finančné prostriedky, nesplnilo svoje povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 18 ES a zo smernice Rady 90/364/ES z 28. júna
1990 o práve pobytu (Ú. v. ES L 180, s. 26; Mim. vyd. 20/001, s. 3),
–        Belgické kráľovstvo si tým, že stanovilo možnosť automatického oznámenia príkazu na opustenie štátneho územia občanom Únie,
ktorí v stanovenej lehote nepredložili doklady nevyhnutné na získanie povolenia na pobyt, nesplnilo svoje povinnosti, ktoré
mu vyplývajú z článku 2 smernice 90/364, z článku 4 smernice Rady 68/360/EHS z 15. októbra 1968 o odstránení prekážok pohybu
a pobytu pracovníkov členských štátov a ich rodín v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 257, s. 13; Mim. vyd. 05/001, s. 27), z článku 4
smernice Rady 73/148/EHS z 21. mája 1973 o zrušení obmedzenia pohybu a pobytu v rámci spoločenstva pre štátnych príslušníkov
členských štátov so zreteľom na usadenie sa a poskytovanie služieb (Ú. v. ES L 172, s. 14; Mim. vyd. 05/001, s. 167), z článku
2 smernice Rady 93/96/EHS z 29. októbra 1993 o práve študentov na pobyt (Ú. v. ES L 317, s. 59; Mim. vyd. 06/002, s. 250)
a z článku 2 smernice Rady 90/365/EHS z 28. júna 1990 o práve pobytu pre zamestnané osoby a samostatne zárobkovo činné osoby
po skončení ich pracovnej činnosti (Ú. v. ES L 180, s. 28; Mim. vyd. 20/001, s. 5).

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
Článok 1 ods. 1 prvý pododsek smernice 90/364 stanovuje:
„Členské štáty udelia právo pobytu štátnym príslušníkom členských štátov, ktorým nevzniklo toto právo na základe iných ustanovení
právnych predpisov spoločenstva, ako aj ich rodinným príslušníkom, ako je definované v odseku 2 pod podmienkou, že majú pre
seba i pre svojich rodinných príslušníkov uzavreté nemocenské poistenie voči všetkým rizikám v hostiteľskom členskom štáte
a majú dostatočné finančné prostriedky, aby sa v priebehu svojho pobytu nestali záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského
členského štátu.“
Článok 2 ods. 1 tejto smernice uvádza:
„Právo pobytu sa doloží vydaním dokladu označovaného ako ‚povolenie k pobytu [povolenie na pobyt –
neoficiálny preklad
] pre štátneho príslušníka členského štátu EHS‘, ktorého platnosť môže byť obmedzená na dobu piatich rokov s možnosťou predĺženia.
Členský štát však môže, ak to považuje za potrebné, požiadať o obnovenie platnosti povolenia na konci prvých dvoch rokov pobytu.
Ak rodinný príslušník nemá štátnu príslušnosť niektorého členského štátu, je mu vydaný doklad o pobyte s rovnakou platnosťou,
akú má doklad vydaný štátnemu príslušníkovi, od ktorého je závislý.
Členský štát môže na vydanie povolenia k pobytu [povolenie na pobyt –
neoficiálny preklad
] alebo dokladu o pobyte vyžadovať od žiadateľa iba predloženie platného preukazu totožnosti alebo cestovného pasu a poskytnutie
dôkazu, že on alebo ona spĺňa podmienky stanovené v článku 1.“
Podľa článku 3 tej istej smernice právo na pobyt trvá, pokiaľ oprávnené osoby spĺňajú podmienky stanovené v jej článku 1.
Článok 4 smernice 68/360 stanovuje:
„1.      Členské štáty priznajú právo na pobyt na svojom území osobám uvedeným v článku 1, ktoré predložia doklady uvedené v odseku
3.
2.      Ako dôkaz priznaného práva na pobyt bude vydaný doklad s názvom ‚povolenie na pobyt pre štátneho príslušníka členského štátu
EHS‘. …
3.      Členské štáty môžu za účelom vydania povolenia na pobyt pre štátneho príslušníka členského štátu EHS požadovať predloženie
nasledujúcich dokladov: …“
Článok 4 ods. 1 prvý a druhý pododsek smernice 73/148 znie:
„Každý členský štát poskytne právo na trvalý pobyt štátnym príslušníkom iných členských štátov, ktorí sa usadili na jeho území
na účely pokračovania v činnosti ako samostatne zárobkovo činné osoby po zrušení obmedzenia týchto činností vzhľadom na zmluvu.
Ako dôkaz práva na pobyt bude vydaný dokument nazvaný ‚povolenie na pobyt pre štátnych príslušníkov členského štátu Európskych
spoločenstiev‘. …“
Článok 6 tej istej smernice uvádza:
„Členský štát môže požadovať od žiadateľa o povolenie na pobyt alebo práva na pobyt iba:
a)      preukaz totožnosti alebo pas, s ktorým vstúpil/la na jeho územie;
b)      dôkaz, že on alebo ona prišli ako osoby zaradené do určitej triedy uvádzanej v článkoch 1 a 4.“
Článok 1 smernice 93/96 stanovuje:
„Na účely určenia podmienok umožňujúcich výkon práva na pobyt a s cieľom zabezpečenia prístupu k odbornému vzdelaniu na nediskriminačnom
základe pre štátnych príslušníkov členského štátu, ktorí boli prijatí na absolvovanie kurzu odborného vzdelávania v inom členskom
štáte, členské štáty priznajú právo na pobyt každému študentovi, ktorý je štátnym príslušníkom jedného z členských štátov
a ktorý nie je užívateľom tohto práva na základe iných ustanovení práva spoločenstva, ako aj manželovi/manželke tohto študenta
a ich nezaopatreným deťom, pričom študent predloží prostredníctvom vyhlásenia alebo podľa svojho uváženia inými prinajmenšom
rovnocennými prostriedkami príslušnému vnútroštátnemu orgánu dôkaz, že má dostatok prostriedkov, a teda jeho rodina nebude
počas pobytu s ním záťažou pre systém sociálnej pomoci daného hostiteľského štátu, a to za predpokladu, že sa študent zapísal
na uznanú vzdelávaciu inštitúciu s hlavným cieľom absolvovať na nej kurz odborného vzdelania, a že má uzavreté nemocenské
poistenie voči všetkým rizikám v hostiteľskej krajine.“
Podľa článku 2 ods. 1 druhého a tretieho pododseku uvedenej smernice:
„Právo na pobyt bude potvrdené vydaním dokladu označovaného ako ‚povolenie na pobyt pre štátneho príslušníka členského štátu
spoločenstva‘…
Na účely vydania povolenia alebo dokladu k pobytu [na pobyt –
neoficiálny preklad
] môže členský štát vyžadovať od žiadateľa len platný preukaz totožnosti alebo pas a poskytnutie dôkazu o tom, že žiadateľ
spĺňa podmienky stanovené v článku 1.“
Článok 1 ods. 1 prvý pododsek smernice 90/365 stanovuje:
„Členské štáty udelia právo pobytu štátnym príslušníkom členských štátov, ktorí vykonávali činnosť ako zamestnanci alebo samostatne
zárobkovo činné osoby, ako aj ich rodinným príslušníkom, ako je to definované v odseku 2 pod podmienkou, že sú poberateľmi
invalidného alebo predčasného starobného dôchodku alebo dôchodkových dávok alebo dôchodku z dôvodu pracovného úrazu alebo
choroby z povolania v dostatočnej výške, ktorá zabráni, aby sa stali bremenom pre systém sociálneho zabezpečenia hostiteľského
členského štátu v priebehu svojho pobytu a za predpokladu, že majú uzavreté nemocenské poistenie voči všetkým rizikám v hostiteľskom
členskom štáte.“
Článok 2 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
„Právo pobytu sa doloží vydaním dokladu označovaného ako ‚povolenie k pobytu [povolenie na pobyt –
neoficiálny preklad
] pre štátneho príslušníka členského štátu EHS‘…
Členský štát môže na vydanie povolenia k pobytu [povolenie na pobyt –
neoficiálny preklad
] alebo dokladu o pobyte vyžadovať od žiadateľa iba predloženie platného preukazu totožnosti alebo cestovného pasu a poskytnutie
dôkazu, že on alebo ona spĺňa podmienky stanovené v článku 1.“

Vnútroštátna právna úprava
Podmienky pobytu štátnych príslušníkov Únie v Belgicku upravujú ustanovenia kráľovského nariadenia z 8. októbra 1981 o vstupe
na územie, pobyte, usadení a vyhostení cudzincov (
Moniteur belge
z 27. októbra 1981, s. 1), ktoré bolo zmenené a doplnené kráľovským nariadením z 12. júna 1998 (
Moniteur belge
z 21. augusta 1998, s. 26854, ďalej len „kráľovské nariadenie“).
Pokiaľ ide o právo na pobyt štátnych príslušníkov členských štátov zakotvené v smernici 90/364, článok 53 kráľovského nariadenia
stanovuje:
„1.      Cudzinec z ES… je oprávnený usadiť sa v Kráľovstve za predpokladu, že má uzavreté nemocenské poistenie voči rizikám v Belgicku
a že má dostatočné finančné prostriedky, aby nezaťažoval verejné inštitúcie.
2.      …
Do piatich mesiacov od podania žiadosti o povolenie usadiť sa musí cudzinec z ES preukázať akýmikoľvek dôkaznými prostriedkami,
že spĺňa podmienky stanovené v [odseku] 1.
…
4.      Minister alebo ním poverená osoba zamietne žiadosť o povolenie usadiť sa, ak nie sú splnené podmienky stanovené pre usadenie.
Starosta alebo ním poverená osoba zamietne žiadosť o povolenie usadiť sa, ak v lehote [piatich mesiacov] neboli preložené
požadované dokumenty.
V obidvoch prípadoch bude cudzincovi oznámené toto rozhodnutie prostredníctvom doručeného dokumentu… obsahujúceho prípadne
príkaz na opustenie územia.
…
6.      Ak je žiadosť o povolenie usadiť sa podľa [odseku] 4 zamietnutá, ku koncu piateho mesiaca od podania žiadosti… je cudzincovi
z ES vydaný príkaz na opustenie územia. Príkaz na opustenie územia je vykonateľný pätnásť dní po uplynutí platnosti potvrdenia
o prihlásení.“
Článok 5 tretí pododsek písm. b) bod 1 obežníka zo 14. júla 1998 týkajúci sa podmienok pobytu cudzincov z ES a ich rodinných
príslušníkov, ako aj cudzincov, ktorí sú rodinnými príslušníkmi belgických občanov (
Moniteur belge
z 21. augusta 1998, s. 27032), potvrdzuje, že ak požadované doklady nebudú predložené v stanovenej lehote, správny orgán
okrem povinnosti zamietnuť žiadosť o pobyt musí tiež oznámiť príkaz na opustenie štátneho územia.
Pokiaľ ide o právo pobytu zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činných osôb, článok 45 kráľovského nariadenia stanovuje:
„1.      Cudzinec z ES, ktorý pricestuje do Belgicka, aby tu vykonával zamestnanie alebo samostatne zárobkovú činnosť…, je… zapísaný
do evidencie cudzincov a je mu vydané potvrdenie o prihlásení, ktoré je platné… päť mesiacov od dátumu vydania.
…
Pred uplynutím piateho mesiaca nasledujúceho od podania žiadosti o povolenie usadiť je cudzinec ES povinný predložiť potvrdenie
o zamestnaní…, ak vykonáva alebo plánuje vykonávať zamestnanie, alebo doklady požadované pre výkon povolania, ak vykonáva
alebo plánuje vykonávať samostatne zárobkovú činnosť.
…
3.      Minister alebo ním poverená osoba zamietne žiadosť o povolenie usadiť sa, ak nie sú splnené podmienky stanovené pre usadenie.
Starosta alebo ním poverená osoba zamietne žiadosť o povolenie usadiť sa, ak požadované dokumenty neboli predložené v lehote
stanovenej v [odseku] 1 pododseku 3.
V obidvoch prípadoch bude cudzincovi oznámené rozhodnutie… obsahujúce prípadne príkaz na opustenie územia.
…
5.      … Príkaz na opustenie územia je vykonateľný tridsať dní po uplynutí lehoty platnosti potvrdenia o prihlásení.
…“
Rovnako, pokiaľ ide o zamestnancov a samostatne zárobkovo činné osoby po skončení ich pracovnej činnosti, článok 51 ods. 4
kráľovského nariadenia stanovuje, že cudzincovi bude oznámené rozhodnutie o zamietnutí žiadosti o povolenie usadiť sa spolu
s príkazom na opustenie územia, ak požadované dokumenty neboli predložené pred koncom piateho mesiaca nasledujúceho od podania
žiadosti o povolenie usadiť sa. Príkaz na opustenie územia je vykonateľný pätnásť dní po uplynutí platnosti potvrdenia o prihlásení.
Pokiaľ ide o právo na pobyt študentov, článok 55 kráľovského nariadenia stanovuje, že ak štátny príslušník členského štátu
v lehote troch mesiacov od podania žiadosti o pobyt nepredloží žiaden doklad preukazujúci splnenie podmienok pobytu, obecný
správny orgán mu oznámi rozhodnutie o ukončení jeho pobytu spolu s príkazom na opustenie územia.

Konanie pred podaním žaloby
Zo spisu vyplýva, že Komisia dostala rôzne sťažnosti na belgickú právnu úpravu a správnu prax, ktoré sa týkali jednak podmienok
udeľovania povolení na pobyt podľa smernice 90/364 a jednak príkazu na opustenie štátneho územia vydaného občanom Únie.
Komisia uvádza, že ju zaujal predovšetkým prípad pani De Figueiredo, portugalskej štátnej príslušníčky, ktorá v auguste 1999
prišla do Belgicka spoločne so svojimi troma dcérami za svojím dlhoročným partnerom, ktorý bol belgickým štátnym príslušníkom.
Z vyhlásenia o príchode spísaného 30. augusta 1999 vyplýva, že pobyt bol povolený do 29. októbra 1999. Partner pani De Figueiredo
súčasne predložil doklad o finančnej podpore.
Dňa 16. decembra 1999 bol pani De Figueiredo doručený príkaz na opustenie územia s odôvodnením, že pani De Figueiredo zostala
v Belgicku po uplynutí dátumu stanoveného vo vyhlásení o príchode. Belgické úrady sa domnievali, že táto osoba nespĺňala podmienku
preukázania dostatočných finančných prostriedkov, ktorú stanovuje článok 1 smernice 90/364, a upresnili, že záväzok finančnej
podpory, ktorý na seba prijal jej partner, nie je dôkazom o tom, že pani De Figueiredo má dostatočné finančné prostriedky.
Po výmene korešpondencie medzi Komisiou a belgickými úradmi Komisia výzvou prostredníctvom listu z 8. mája 2001 oznámila Belgickému
kráľovstvu, že sa domnieva, že za finančné prostriedky, ktoré by mali byť brané do úvahy, sa nepovažujú iba vlastné finančné
prostriedky osoby, ktorá žiada o vydanie povolenia na pobyt. Okrem toho, čo sa týka príkazu na opustenie štátneho územia,
Komisia sa opýtala na automatickú povahu rozhodnutia správneho orgánu vydať takýto príkazu podľa belgického práva, ak neboli
predložené doklady nevyhnutné na získanie povolenia na pobyt.
Belgické úrady vo svojej odpovedi na písomnú výzvu uviedli, že podľa ich názoru článok 1 ods. 1 prvý pododsek smernice 90/364
predpokladá, že občan Únie, ktorý si uplatňuje práva vyplývajúce z tejto smernice, musí mať dostatočné osobné finančné prostriedky.
Tieto úrady uviedli, že príjmy tretích osôb môžu byť rovnako zohľadnené, ak patria manželovi a/alebo deťom občana Únie, ktorý
je oprávnenou osobou zo smernice 90/364. Vzťah medzi touto oprávnenou osobou a osobou, ktorú označuje za zdroj svojich čo
len čiastočných prímov, by mal byť zaradený do právneho rámca, ktorý by hostiteľskému členskému štátu zabezpečil istotu, že
táto osoba je viazaná právnou povinnosťou, ktorá umožňuje finančne podporovať občana Únie.
Belgické úrady ďalej uviedli, že považujú za oprávnené prijať opatrenie smerujúce k vyhosteniu občana Únie, ktorý sa zdržiava
v Belgicku viac ako tri mesiace bez toho, aby bolo začaté konania o usadení, alebo ktorý nepredloží doklady potrebné v rámci
žiadosti o usadenie, ktorú podal.
Keďže sa Komisia neuspokojila s dôvodmi, ktoré Belgické kráľovstvo uviedlo v odpovedi na výzvu, 3. apríla 2002 adresovala
tomuto členskému štátu odôvodnené stanovisko vyzývajúce ho prijať nevyhnutné opatrenia a vyhovieť tomuto stanovisku v lehote
dvoch mesiacov od jeho oznámenia.
Keďže Komisiu neuspokojila odpoveď Belgického kráľovstva na odôvodnené stanovisko, podala túto žalobu.
Uznesením z 9. marca 2004 predseda Súdneho dvora povolil vstup Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska do konania
ako vedľajšieho účastníka podporujúceho v konaní Belgické kráľovstvo.

O žalobe

O prvom žalobnom dôvode týkajúcom sa podmienky, podľa ktorej občan Únie musí mať dostatočné osobné finančné prostriedky
Argumentácia účastníkov konania
Komisia uvádza, že článok 1 ods. 1 prvý pododsek smernice 90/364 vonkoncom nevyžaduje, aby občan Únie musel mať dostatočné
osobné finančné prostriedky pre seba a svojich rodinných príslušníkov.
Tento doslovný výklad uvedeného ustanovenia je podporený cieľom sledovaným smernicou 90/364, ktorým je zabrániť tomu, aby
sa osoba s právom na pobyt alebo jej rodinní príslušníci stali záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského
štátu. Komisia tvrdí, že pre realizáciu tohto cieľa nie je veľmi dôležité, či finančné prostriedky sú vlastnými prostriedkami
osoby s právom na pobyt alebo či tieto pochádzajú z iného zdroja.
Tieto finančné prostriedky môžu pochádzať alebo byť doplnené prostriedkami príbuzného alebo tretej osoby, napríklad osoby
žijúcej spoločne s osobou s právom na pobyt alebo osoby, ktorá sa za osobu s právom na pobyt zaručí, ak boli predložené odpovedajúce
doklady. Komisia sa domnieva, že rozlišovanie belgickými úradmi, pokiaľ ide o pôvod príjmov v závislosti od toho, či pochádzajú
alebo nepochádzajú od osôb, s ktorými je občan Únie v právnom vzťahu, je umelé a nemá žiadnu oporu v práve Spoločenstva.
Komisia dospela k záveru, že tým, že belgické úrady uložili občanovi Únie povinnosť mať dostatočné osobné finančné prostriedky
pre seba a svoju rodinu, porušili článok 18 ES a nerešpektovali zásadu proporcionality pri aplikácii podmienky týkajúcej sa
dostatočných finančných prostriedkov stanovenej smernicou 90/364.
Belgické kráľovstvo spočiatku zaujalo konzervatívnejší postoj, ktorý však neskôr vo svojej duplike zmiernilo, a súhlasilo
s tým, aby sa brali do úvahy finančné prostriedky partnera, ale iba ak sa tento partner zmluvne zaviaže občanovi Únie na poskytnutie
finančných prostriedkov prostredníctvom dohody uzatvorenej pred notárom a obsahujúcej dodatok o finančnej podpore.
Pokiaľ ide o pôvod týchto finančných prostriedkov, Spojené kráľovstvo tvrdí, že žiadateľ o povolenie na pobyt musí mať dostatočné
osobné finančné prostriedky, pričom sa v tejto súvislosti nemôže odvolávať na finančné prostriedky rodinného príslušníka.
Posúdenie Súdnym dvorom
–       Úvodné pripomienky
Právo na pobyt na území členských štátov zakotvené v článku 18 ods. 1 ES je prostredníctvom jasne a presne formulovaného ustanovenia
Zmluvy o ES, ako aj prostredníctvom jej vykonávacích právnych predpisov priamo priznané každému občanovi Únie s výhradou obmedzení
a podmienok stanovených v tejto Zmluve (pozri rozsudok zo 17. septembra 2002, Baumbast a R, C‑413/99, Zb. s. I‑7091, body
84 a 85).
Na účely predmetného konania tieto obmedzenia a podmienky vyplývajú zo smernice 90/364.
Z článku 1 ods. 1 prvého pododseku tejto smernice vyplýva, že členské štáty môžu vyžadovať od štátnych príslušníkov iného
členského štátu, ktorí chcú vykonávať svoje právo na pobyt na ich území, aby mali pre seba a pre svojich rodinných príslušníkov
uzavreté nemocenské poistenie voči všetkým rizikám v hostiteľskom členskom štáte a tiež aby mali dostatočné finančné prostriedky
zabraňujúce tomu, aby sa v priebehu svojho pobytu stali záťažou pre systém sociálnej pomoci tohto štátu.
Tieto podmienky chápané v zmysle štvrtého odôvodnenia uvedenej smernice, podľa ktorého užívatelia práva na pobyt sa nesmú
stať neprimeraným bremenom pre štátne financie hostiteľského členského štátu, sa opierajú o myšlienku, že výkon práva na pobyt
občanov Únie možno podriadiť oprávneným záujmom členských štátov (rozsudok Baumbast a R, už citovaný, bod 90).
–       Skúmanie prvého žalobného dôvodu
Svojím prvým žalobným dôvodom Komisia Belgickému kráľovstvu vytýka, že na účely aplikácie smernice 90/364 zohľadňuje iba osobné
finančné prostriedky občana Únie žiadajúceho o udelenie práva na pobyt alebo finančné prostriedky manžela alebo dieťaťa tohto
občana a nezohľadňuje finančné prostriedky pochádzajúce od tretej osoby, predovšetkým od partnera, s ktorým nie je v žiadnom
právnom vzťahu.
Je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry aplikácia podmienok a obmedzení stanovených v článku 1 ods. 1 prvom
pododseku smernice 90/364 musí rešpektovať obmedzenia uložené právom Spoločenstva a musí byť v súlade s jeho všeobecnými zásadami,
predovšetkým so zásadou proporcionality. To znamená, že vnútroštátne opatrenia prijaté v tejto súvislosti musia byť primerané
a nevyhnutné na dosiahnutie cieľa, ktorý sledujú (pozri rozsudok Baumbast a R, už citovaný, bod 91).
V bodoch 30 a 31 rozsudku z 19. októbra 2004, Zhu a Chen (C‑200/02, Zb. s. I‑9925), Súdny dvor konštatoval, že podľa samotného
znenia článku 1 ods. 1 prvého pododseku smernice 90/364 postačuje, aby štátni príslušníci členských štátov „mali“ potrebné
finančné prostriedky bez toho, aby toto ustanovenie obsahovalo čo len minimálnu požiadavku na pôvod týchto prostriedkov. Takýto
výklad je nevyhnutný o to viac, že ustanovenia upravujúce základnú zásadu, akou je voľný pohyb osôb, je potrebné vykladať
extenzívne.
Súdny dvor teda rozhodol, že výklad podmienky týkajúcej sa dostatočných finančných prostriedkov v zmysle smernice 90/364,
podľa ktorej týmito finančnými prostriedkami musí disponovať samotná dotknutá osoba bez toho, aby sa v tomto smere mohla odvolávať
na finančné prostriedky svojich rodinných príslušníkov, by pridal k tejto podmienke stanovenej v smernici požiadavku vzťahujúcu
sa na pôvod finančných prostriedkov, čo by predstavovalo neprimeraný zásah do výkonu základného práva na voľný pohyb a pobyt
zaručeného článkom 18 ES, pretože táto požiadavka nie je nevyhnutná na dosiahnutie sledovaného cieľa, ktorým je ochrana verejných
financií členských štátov (rozsudok Zhu a Chen, už citovaný, bod 33).
Z uvedenej judikatúry vyplýva, že ak finančné prostriedky zabezpečí jeden z rodinných príslušníkov občana Únie, je podmienka
existencie dostatočných finančných prostriedkov, ktorú stanovuje článok 1 ods. 1 prvý pododsek smernice 90/364, splnená.
Je potrebné preskúmať, či by sme dospeli k rovnakému záveru v prípade, ak sa občan Únie zamýšľa odvolávať na príjmy svojho
partnera, ktorý je usadený v hostiteľskom členskom štáte.
Predmetom tohto skúmania je predovšetkým otázka pôvodu týchto príjmov, pričom úrady hostiteľského členského štátu sú v každom
prípade oprávnené vykonať potrebné skúmania, pokiaľ ide o ich existenciu, výšku a ich disponibilitu.
Belgické kráľovstvo uznáva, že tieto príjmy môžu byť zohľadnené, ak pochádzajú od osoby, ktorá je v právnom vzťahu s oprávnenou
osobou, ktorý ju zaväzuje prispievať na krytie potrieb oprávnenej osoby. Belgické kráľovstvo uvádza, že táto požiadavka je
odôvodnená skutočnosťou, že ak by sa zohľadňovali príjmy osoby, ktorej vzťah k občanovi Únie nie je právne definovaný a ktorý
preto možno bez väčších ťažkostí ukončiť, vzrástlo by nebezpečenstvo, že tento občan sa po určitom čase stane záťažou pre
systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu.
S takýmto odôvodnením nie je možné súhlasiť z dôvodu, že požiadavka existencie právneho vzťahu medzi poskytovateľom finančných
prostriedkov a oprávnenou osobou, na ktorú sa odvoláva Belgické kráľovstvo, je neprimeraná, keďže ide nad rámec toho, čo je
nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sledovaného smernicou 90/364, ktorým je ochrana verejných financií hostiteľského členského
štátu.
Strata dostatočných finančných prostriedkov je vždy latentným nebezpečenstvom, či už ide o osobné prostriedky alebo prostriedky
pochádzajúce od tretej osoby, a to aj vtedy, ak sa táto osoba zaviaže finančne podporovať osobu s právom na pobyt. Pôvod týchto
finančných prostriedkov teda nemá bezprostredný vplyv na nebezpečenstvo, že k takejto strate dôjde, keďže toto nebezpečenstvo
je podmienené vývojom okolností.
S ohľadom na túto skutočnosť smernica 90/364 s cieľom chrániť oprávnené záujmy hostiteľského členského štátu obsahuje ustanovenia,
ktoré umožňujú tomuto štátu v prípade skutočnej straty finančných prostriedkov zakročiť, aby sa osoba s právom na pobyt nestala
záťažou pre verejné financie uvedeného štátu.
Článok 3 smernice 90/364 teda stanovuje, že právo pobytu trvá, pokiaľ oprávnené osoby spĺňajú podmienky stanovené v článku
1 tejto smernice.
Toto ustanovenie umožňuje hostiteľskému členskému štátu kontrolovať, či občania Únie vykonávajúci právo na pobyt spĺňajú podmienky
stanovené v tomto zmysle smernicou 90/364 počas ich celého pobytu. Okrem toho článok 2 ods. 1 prvý pododsek uvedenej smernice
umožňuje členským štátom vyžadovať predĺženie doby platnosti povolenia na pobyt na konci prvých dvoch rokov pobytu, ak to
považujú za nevyhnutné.
Zo všetkých týchto úvah vyplýva, že Belgické kráľovstvo si tým, že z aplikácie smernice 90/364 na štátnych príslušníkov členského
štátu, ktorí chcú vykonávať práva vyplývajúce z tejto smernice, ako aj článku 18 ES vylúčilo príjmy partnera usadeného v hostiteľskom
členskom štáte, ak nebola uzavretá pred notárom dohoda obsahujúca dodatok o podpore, nesplnilo svoje povinnosti vyplývajúce
z článku 18 ES a z predmetnej smernice 90/364.
Za týchto okolností je potrebné konštatovať, že prvý dôvod žaloby Komisie je dôvodný.

O druhom žalobnom dôvode týkajúcom sa príkazu na opustenie územia oznámeného občanovi Únie, ktorý v stanovenej lehote nepredložil
doklady požadované na účely vydania povolenia na pobyt
Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že k vyhosteniu občana Únie môže dôjsť s výnimkou rozhodnutí odôvodnených verejným poriadkom, bezpečnosťou
a verejným zdravím iba v prípade, ak nespĺňa podmienky výkonu práva pobytu stanovené právom Spoločenstva alebo tieto podmienky
prestal spĺňať.
Rozhodnutie o vyhostení oznámené belgickými úradmi občanovi Únie by v skutočnosti sankcionovalo skutočnosť, že občan Únie
v stanovenej lehote nepredložil doklady nevyhnutné na to, aby mu bolo vydané povolenie na pobyt.
Komisia sa domnieva, že skutočnosť, že príslušná osoba si nesplnila administratívne povinnosti vyžadované na získanie povolenia
na pobyt, nevyhnutne neznamená, že v skutočnosti nespĺňa podmienky na priznanie práva pobytu stanovené právom Spoločenstva.
Automatické oznámenie príkazu na opustenie štátneho územia je teda v rozpore s článkom 2 smernice 90/364, článkom 4 smernice
68/360, článkom 4 smernice 73/148, článkom 2 smernice 93/96 a článkom 2 smernice 90/365.
Belgické kráľovstvo na svoju obranu uvádza, že štátny príslušník členského štátu sa môže zdržiavať v inom členskom štáte viac
ako tri mesiace iba vtedy, ak spĺňa podmienky stanovené rôznymi nariadeniami a smernicami v oblasti voľného pohybu. Ak spĺňa
tieto podmienky, čo je možné preukázať iba predložením dokladov stanovených týmito nariadeniami a smernicami, podlieha ochrane
zabezpečenej týmito nariadeniami a smernicami a je mu vydané povolenie na pobyt, ktoré osvedčuje jeho právo na voľný pohyb.
Predloženie dokladov preukazujúcich, že tieto podmienky sú splnené, je podľa názoru Belgického kráľovstva nevyhnutnou podmienkou
výkonu práva na pobyt.
Preto ak občan Únie nepredloží do uplynutia stanovenej lehoty, v prejednávanej veci lehoty piatich mesiacov, doklady nevyhnutné
na preukázanie, že boli splnené podmienky stanovené pre priznanie jeho práva na pobyt, musí sa na neho hľadieť tak, akoby
sa bez riadneho právneho dôvodu zdržiaval v Belgicku dlhšie ako tri mesiace a za týchto okolností by vyhostenie bolo odôvodnené.
Belgické kráľovstvo však poukazuje na relatívnu povahu tohto opatrenia vyhostenia. V skutočnosti toto opatrenie nemožno vykonať
donucovacími prostriedkami a cieľom tohto opatrenia je určiť, že v dôsledku ukončenia konania o žiadosti o vydanie povolenia
na pobyt dotknutý občan Únie nemá žiadne oprávnenie zdržiavať sa na území Belgicka dlhšie ako tri mesiace.
Dodáva, že dotknutej osobe nič nebrániť začať nové konanie o vydanie povolenia usadiť sa, v ktorom môže preložiť dôkaz, že
spĺňa podmienky na pobyt.
Spojené kráľovstvo uvádza, že ak žiadateľ o povolenie na pobyt nepredloží v stanovenej lehote potrebné dôkazy, príslušný vnútroštátny
orgán musí byť oprávnený vydať rozhodnutie v neprospech žiadateľa.
Posúdenie Súdnym dvorom
–       Úvodné pripomienky
Právo štátnych príslušníkov členského štátu vstúpiť na územie iného členského štátu a zdržiavať sa tam je na účely Zmluvy
právom, ktoré bezprostredne priznáva Zmluva alebo prípadne jej vykonávacie ustanovenia (pozri rozsudok z 8. apríla 1976, Royer,
48/75, Zb. s. 497, bod 31).
Vydanie povolenia na pobyt štátnemu príslušníkovi členského štátu nemožno považovať za konštitutívny právny akt, ale musí
byť považovaný za deklaratórny právny akt, ktorým členský štát potvrdzuje osobné postavenie štátneho príslušníka iného členského
štátu s ohľadom na ustanovenia práva Spoločenstva (pozri rozsudky Royer, už citovaný, bod 33, a z 25. júla 2002, MRAX, C‑459/99,
Zb. s. I‑6591, bod 74).
Keďže právo na pobyt priznané článkom 18 ES nie je bezpodmienečné, občanom únie prislúcha predložiť dôkaz o tom, že spĺňajú
podmienky stanovené v tomto smere príslušnými ustanoveniami práva Spoločenstva.
Podmienky vydávania povolenia na pobyt upravuje, pokiaľ ide o zamestnancov, smernica 68/360, pokiaľ ide o samostatne zárobkovo
činné osoby, smernica 73/148, pokiaľ ide o študentov, smernica 93/96, pokiaľ ide o zamestnancov a samostatne zárobkovo činné
osoby po skončení pracovnej činnosti, smernica 90/365, a pokiaľ ide o štátnych príslušníkov Spoločenstva, ktorým právo na
pobyt nevzniklo na základe iných ustanovení práva Spoločenstva, smernica 90/364.
–       Skúmanie druhého žalobného dôvodu
Iba v prípade, že štátny príslušník členského štátu nie je schopný preukázať, že tieto podmienky spĺňa, môže hostiteľský štát
prijať opatrenie smerujúce k jeho vyhosteniu v súlade s obmedzeniami stanovenými právom Spoločenstva (pozri v tomto zmysle
rozsudok zo 17. februára 2005, Oulane, C‑215/03, Zb. s. I‑1215, bod 55).
Komisia však svojím druhým žalobným dôvodom vytýka belgickej právnej úprave skutočnosť, že nepredloženie dokladov nevyhnutných
na vydanie povolenia na pobyt štátnym príslušníkom členského štátu v stanovenej lehote má automaticky za následok oznámenie
príkazu na vyhostenie.
Takéto automatické vyhostenie predstavuje zásah do samotnej podstaty práva na pobyt priamo zaručeného právom Spoločenstva.
Hoci členský štát môže prípadne prijať opatrenie smerujúce k vyhosteniu, ak štátny príslušník členského štátu nie je schopný
v stanovenej lehote predložiť doklady preukazujúce, že spĺňa požadované finančné podmienky, automatická povaha tohto opatrenia
vyhostenia, tak ako ju predpokladá belgická právna úprava, vedie k neprimeranosti tohto opatrenia.
V skutočnosti tieto právne predpisy z dôvodu automatickej povahy príkazu na vyhostenie neumožňujú zohľadniť dôvody, pre ktoré
dotknutá osoba nepodnikla nevyhnutné administratívne úkony, ako ani jej prípadnú schopnosť preukázať splnenie podmienok, ktoré
právo Spoločenstva stanovuje na uznanie jej práva na pobyt.
V tomto smere je irelevantnou skutočnosť, že v praxi sa príkaz na vyhostenie nevykonáva automaticky. Belgická právna úprava,
predovšetkým články 45, 51 a 53 kráľovského nariadenia, stanovujú lehoty, po uplynutí ktorých sa vydané príkazy na vyhostenie
stávajú vykonateľnými. Údajná relatívna povaha príkazu na vyhostenie v každom prípade nemení nič na tom, že tieto opatrenia
sú neprimerané závažnosti porušenia a že sú spôsobilé odradiť občanov Únie od výkonu ich práva na voľný pohyb.
Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné druhý žalobný dôvod, ktorý Komisia uvádza, považovať za dôvodný.
Je preto potrebné konštatovať, že:
–        Belgické kráľovstvo si tým, že z aplikácie smernice 90/364 na štátnych príslušníkov členského štátu, ktorí chcú vykonávať
práva vyplývajúce z tejto smernice, ako aj článku 18 ES vylúčilo príjmy partnera usadeného v hostiteľskom členskom štáte,
ak nebola uzatvorená dohoda pred notárom obsahujúca dodatok o podpore, nesplnilo svoje povinnosti vyplývajúce z uvedeného
článku 18 ES a z predmetnej smernice,
–        Belgické kráľovstvo si tým, že stanovilo možnosť automatického oznámenia príkazu na opustenie štátneho územia občanom Únie,
ktorí v stanovenej lehote nepredložili doklady nevyhnutné na získanie povolenia na pobyt, nesplnilo svoje povinnosti, ktoré
mu vyplývajú z článku 2 smernice 90/364, článku 4 smernice 68/360, článku 4 smernice 73/148, článku 2 smernice 93/96 a z článku
2 smernice 90/365.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Belgické kráľovstvo na náhradu trov konania a Belgické
kráľovstvo nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania. Členské štáty, ktoré vstúpili
do konania, znášajú v súlade s článkom 69 ods. 4 prvým pododsekom toho istého článku svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
1.      a)     Belgické kráľovstvo si tým, že z aplikácie smernice 90/364 na štátnych príslušníkov členského štátu, ktorí chcú vykonávať
práva vyplývajúce z tejto smernice, ako aj článku 18 ES vylúčilo príjmy partnera usadeného v hostiteľskom členskom štáte,
ak nebola uzatvorená dohoda pred notárom obsahujúca dodatok o podpore, nesplnilo svoje povinnosti vyplývajúce z uvedeného
článku 18 ES a z predmetnej smernice;
b)      Belgické kráľovstvo si tým, že stanovilo možnosť automatického oznámenia príkazu na opustenie štátneho územia občanom Únie,
ktorí v stanovenej lehote nepredložili doklady nevyhnutné na získanie povolenia na pobyt, nesplnilo svoje povinnosti, ktoré
mu vyplývajú z článku 2 smernice 90/364, článku 4 smernice 68/360, článku 4 smernice 73/148, článku 2 smernice 93/96 a z článku 2
smernice 90/365.
2.      Belgické kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.
3.      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znáša svoje vlastné trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: francúzština.