CELEX: 62005CJ0217
Konkurenca
Karteli
Sporazumi med podjetji- Člen 85 Pogodbe EGP (postal člen 85 Pogodbe ES, ki je postal člen 81 ES)
Členi od 10 do 13 Uredbe (EGS) št. 1984/83
Pogodbe o izključni nabavi motornih goriv, imenovane "pogodbe o komisijski prodaji z garancijo" in "pogodbe o trgovskem zastopanju" med imetniki bencinskih postaj in naftnimi podjetji

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov od 10 do 13 Uredbe Komisije (EGS) št. 1984/83 z dne 22.
junija 1983 o uporabi člena 85(3) Pogodbe za skupine sporazumov o izključni nabavi (UL L 173, str. 5, in popravek UL L 79,
str. 38).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (v nadaljevanju:
zveza), tožečo stranko v glavni stvari, in Compañía Española de Petróleos SA (v nadaljevanju: CEPSA), toženo stranko v glavni
stvari, glede ravnanj, ki se očitajo zadnji in ki omejujejo konkurenco ter naj bi izhajala iz pogodb, sklenjenih med njo in
nekaterimi podjetji, imetniki bencinskih postaj.

Pravni okvir

Ureditev Skupnosti
Uredba št. 1984/83 s področja uporabe odstavka 1 člena 85 Pogodbe EGS (postal člen 85 Pogodbe ES, ki je postal člen 81 ES)
izključuje posamezne skupine sporazumov o izključni nabavi in usklajena ravnanja, ki praviloma izpolnjujejo pogoje, določene
v odstavku 3 navedenega člena, ker na splošno pripomorejo k izboljšanju distribucije proizvodov. Ta uredba vsebuje v členih
od 10 do 13 posebne določbe za sporazume bencinskih postaj.
Člen 10 navedene uredbe določa:
„V skladu s členom 85(3) Pogodbe in s pogoji iz členov od 11 do 13 te uredbe, člen 85(1) navedene pogodbe ne velja za sporazume,
v katerih sta udeleženi le dve podjetji in v katerih se eno, preprodajalec, nasproti drugemu, dobavitelju, v zameno za dodelitev
posebnih gospodarskih ali finančnih prednosti zaveže, da bo nabavljal samo pri njem, pri podjetju, ki je z njim povezano,
ali pri tretjem podjetju, ki ga je zadolžilo za distribucijo njegovih proizvodov, z namenom nadaljnje prodaje na bencinski
postaji, določeni v sporazumu, nekaterih goriv za motorna vozila in drugih goriv na osnovi naftnih proizvodov, ki so natančno
določeni v sporazumu.“
Člen 11 navedene uredbe določa:
„Razen obveznosti iz člena 10 preprodajalcu ni mogoče naložiti nobene druge omejitve konkurence kot:
a)      obveznost, da na bencinski postaji, določeni v sporazumu, ne preprodaja goriv za motorna vozila ali drugih goriv, ki jih dobavljajo
tretja podjetja;
b)      obveznost, da na bencinski postaji, določeni v sporazumu, ne uporablja maziv ali povezanih naftnih proizvodov, ki jih ponujajo
tretja podjetja, če je dobavitelj ali z njim povezano podjetje dalo preprodajalcu na razpolago ali financiralo opremo za spuščanje
olj ali druge naprave za oljenje motornih vozil;
c)      obveznost, da proizvode, ki jih dobavljajo tretja podjetja, oglašuje znotraj in izven bencinske postaje samo sorazmerno z
deležem, ki ga ti proizvodi predstavljajo v skupnem prometu bencinske postaje;
d)      obveznost, da skladiščne naprave ali naprave za distribucijo naftnih proizvodov, ki so njegova last ali jih financira dobavitelj
ali z njim povezano podjetje, nadzira le dobavitelj ali podjetje, ki ga ta določi.“
V členu 12 Uredbe št. 1984/83 so naštete klavzule in pogodbene zaveze, s katerimi se ovira uporaba njenega člena 10. Člen
13 iste uredbe določa uporabo po analogiji njenih členov 2(1) in (3), 3(a) in (b), 4 in 5 za sporazume o bencinskih postajah.

Nacionalna ureditev
V členu 1(1) zakona št. 16/1989 o varstvu konkurence (Ley n° 16/1989, de Defensa de la Competencia) z dne 17. julija 1989
(BOE št. 170 z dne 18. julija 1989, str. 22747, v nadaljevanju: zakon št. 16/1989) so kot prepovedana opredeljena ravnanja
v nasprotju s konkurenco, ki temeljijo neposredno na členu 85(1) Pogodbe.
Kraljevi dekret št. 157/1992, ki se nanaša na določbe uporabe zakona št. 16/1989, kar zadeva skupinske izjeme, posamična dovoljenja
in register za varstvo konkurence (Real Decreto 157/1992, por el que se desarrolla la Ley 16/1989, de 17 de julio, en materia
de exenciones por categorías, autorización singular y registro de defensa de la competencia), z dne 21. februarja 1992 (BOE
št. 52 z dne 29. februarja 1992, str. 7106, v nadaljevanju: kraljevi dekret št. 157/1992) v členu 1 določa:
„Skupinske izjeme
1.V skladu s členom 5(1)(a) [zakona št. 16/1989] so dovoljeni sporazumi, pri katerih sodelujeta le dve podjetji in ki, ker
spadajo v eno od teh skupin, vplivajo samo na nacionalni trg in izpolnjujejo pogoje, ki so za vsako skupino navedeni v nadaljevanju:
[…]
b)      sporazumi o izključni nabavi, s katerimi se ena stranka nasproti drugi zaveže, da bo z namenom nadaljnje prodaje kupovala
posamezne proizvode samo pri tej drugi stranki, to je pri podjetju, ki je z njo povezano, ali pri tretjem podjetju, ki ga
je ta zadolžila za distribucijo svojih proizvodov, če se s sporazumom spoštujejo določbe, navedene v Uredbi (EGS) št. 1984/83
[…]
[…]“

Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Zveza je 4. maja 1995 zoper posamezna podjetja naftnega sektorja, med katerimi je CEPSA, vložila prijavo pri Servicio de Defensa
de la Competencia (služba za varstvo konkurence), ki je priključena ministrstvu za gospodarstvo in finance. Po mnenju zveze
je učinek pogodb, ki so jih konec leta 1992 sklenili CEPSA in podjetja, imetniki bencinskih postaj, in ki so se najprej imenovale
„pogodbe o dokončni prodaji“, nato na podlagi dodatnih dogovorov „pogodbe o komisijski prodaji z garancijo“ in/ali „pogodbe
o trgovskem zastopanju“ (v nadaljevanju: zadevne pogodbe), omejitev konkurence. Iz dokumentov iz spisa, ki so bili predloženi
Sodišču, je razvidno, da je 95 % bencinskih postaj omrežja CEPSA povezanih s takim tipom pogodb.
Prijava zveze je bila 7. novembra 1997 zaključena z obrazložitvijo, da zadevne pogodbe niso bile v nasprotju s členom 1(1)
zakona št. 16/1989, ker ta določba ne velja za pogodbe, ki jih sklenejo komisionarji, trgovski zastopniki ali posredniki z
drugimi podjetniki. Tribunal de Defensa de la Competencia je z odločbo z dne 1. aprila 1998 v bistvu iz enakega razloga zavrnilo
tožbo, ki jo je zveza vložila zoper to odločbo.
Ker je bila njena poznejša pritožba pred Audiencia Nacional tudi zavrnjena z odločbo z dne 22. januarja 2002, se je zveza
pritožila pri Tribunal Supremo. Eden od pritožbenih razlogov, navedenih v podporo tej pritožbi, se nanaša na kršitev člena
85(1) Pogodbe in Uredbe št. 1984/83, to je uredbe, na katero se sklicuje kraljevi dekret št. 157/1992.
V okviru tega spora je Tribunal Supremo prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člene od 10 do 13 Uredbe [št. 1984/83] razlagati tako, da zajemajo pogodbe o izključni distribuciji goriv za
motorna vozila in drugih goriv, ki se običajno opredelijo kot komisijske pogodbe ali pogodbe o trgovskem zastopanju in ki
vsebujejo naslednje klavzule?
a)      Imetnik bencinske postaje se zaveže, da bo gorivo za motorna vozila in drugo gorivo dobavitelja prodal izključno v skladu
z maloprodajnimi cenami, prodajnimi pogoji in načini prodaje, ki jih določa dobavitelj.
b)      Imetnik bencinske postaje prevzame tveganje, povezano s proizvodi, takoj ko jih od dobavitelja prejme v rezervoarjih na bencinski
postaji.
c)      Imetnik po prejemu proizvodov prevzame obveznost, da jih bo hranil v pogojih, ki so potrebni za preprečitev izgub ali poslabšanja
in, glede na okoliščine primera, odgovarja tako dobavitelju kot tudi tretjim osebam za kakršnokoli izgubo, onesnaženje ali
pomešanje, do katerega lahko pride pri proizvodih, in za vsako škodo, ki iz tega nastane.
d)      Imetnik bencinske postaje mora dobavitelju plačati gorivo za motorna vozila in drugega goriva v devetih dneh od dneva njegove
dobave bencinski postaji.“

Vprašanje za predhodno odločanje

Pristojnost Sodišča, da odgovori na to vprašanje, in dopustnost vprašanja
CEPSA in Komisija Evropskih skupnosti obe zatrjujeta, da na postavljeno vprašanje za predhodno odločanje ni treba odgovoriti,
vendar iz različnih razlogov.
Kar zadeva, najprej, stališče CEPSA, ta trdi, da Sodišče ni pristojno odgovoriti na postavljeno vprašanje, prvič, ker spor
v postopku glavni stvari spada zgolj v nacionalno pravo. S sklicevanjem na „določbe, navedene v Uredbi (EGS) [št. 1984/83]“,
naj se člen 1(1)(b) kraljevega dekreta št. 157/1992 ne bi zares skliceval na pravo Skupnosti, ampak naj bi se omejeval na
vključitev vsebine členov od 10 do 13 navedene uredbe v nacionalno pravo. Te določbe prava Skupnosti naj bi bile torej upoštevne
v okviru spora v postopku v glavni stvari le kot pravni elementi španskega nacionalnega prava.
Drugič, CEPSA meni, da se v sporu v postopku v glavni stvari zaradi neobstoja oviranja trgovanja med državami članicami člen
85(1) Pogodbe ne uporabi.
Za uvod je treba opozoriti, da je v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, kot ga določa člen 234 ES, zgolj
nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, dolžno glede na posebnosti zadeve
presoditi o taki potrebi po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, kot tudi o ustreznosti vprašanj, ki jih postavi
Sodišču (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman, C‑415/93, Recueil, str. I‑4921, točka 59;
z dne 17. julija 1997 v zadevi Leur-Bloem, C‑28/95, Recueil, str. I‑4161, točka 24, in z dne 7. januarja 2003 v zadevi BIAO,
C‑306/99, Recueil, str. I‑1, točka 88).
Če se vprašanja, ki jih postavijo nacionalna sodišča, nanašajo na razlago določbe prava Skupnosti, je torej Sodišče načeloma
zavezano, da odloči o tem, da – razen če je očitno, da je namen predloga za sprejetje predhodne odločbe v resnici odločiti
o konstruiranem sporu ali izdati posvetovalna mnenja o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih – zaprošena razlaga prava Skupnosti
ni v nikakršni povezavi z resničnostjo ali predmetom spora ali da Sodišče ne razpolaga z dejanskimi ali pravnimi elementi,
ki so nujni za koristen odgovor na vprašanja, ki so mu postavljena (glej zgoraj navedeno sodbo BIAO, točka 89 in navedena
sodna praksa).
Primer spora v postopku v glavni stvari ni tak.
Sodišče je namreč že ugotovilo, da niti iz besedila člena 234 ES niti iz predmeta postopka, uvedenega s tem členom, ni razvidno,
da so avtorji Pogodbe nameravali iz pristojnosti Sodišča izključiti predloge za sprejetje predhodnih odločb, ki se nanašajo
na določbo Skupnosti, v posebnem primeru, ko nacionalno pravo države članice napotuje na vsebino te določbe, da bi se določila
pravila, ki v tej državi veljajo za povsem notranji položaj (zgoraj navedena sodba Leur-Bloem, točka 25).
Zato, kadar nacionalna zakonodaja za primere, ki so povsem notranje narave, da bi se kot v postopku v glavni stvari izognila
morebitnemu izkrivljanju konkurence, sprejme enake rešitve, kot jih določa pravo Skupnosti, je zagotovo v interesu Skupnosti,
da se, da bi se izognili prihodnjim razhajajočim se razlagam, določbe ali pojmi prava Skupnosti razlagajo enako, in sicer
ne glede na okoliščine, v katerih se uporabljajo (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Leur-Bloem, točka 32, in sodbo z dne 16.
marca 2006 v zadevi Poseidon Chartering, C‑3/04, ZOdl., str. I‑2505, točka 16).
Poleg tega so, v nasprotju s trditvami CEPSA, okoliščine postopka v glavni stvari drugačne od tistih v sodbi z dne 28. marca
1995 v zadevi Kleinwort Benson (C‑346/93, Recueil, str. I‑615). V tej sodbi se je Sodišče izreklo za nepristojno za razlago
nacionalne ureditve, ki na pravo Skupnosti ne napotuje neposredno in brezpogojno, ampak se omejuje na zgledovanje po Konvenciji
z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL
1972, L 299, str. 32) in samo delno ponavlja njene izraze. Iz točke 18 navedene sodbe je namreč razvidno, da je navedena ureditev
izrecno določala možnost nacionalnih organov, da predložijo spremembe „za povzročanje razhajanj“ med določbami te ureditve
in ustreznimi določbami navedene konvencije. Poleg tega je ista ureditev izrecno razlikovala med določbami, ki veljajo za
položaje Skupnosti, in tistimi, ki veljajo za notranje položaje.
Kar zadeva ta predlog za sprejetje predhodne odločbe – čeprav se člen 1(1)(b) kraljevega dekreta št. 157/1992 za ugotovitev
pravil, ki veljajo za notranje položaje, omejuje na izrecno sklicevanje na Uredbo št. 1984/83 – ostane dejstvo, da se je nacionalni
zakonodajalec s sklicevanjem na določbe Uredbe št. 1984/83 odločil za uporabo enakega obravnavanja notranjih in skupnostnih
položajev. Iz tega sledi, da je Sodišče pri sklicevanju v nacionalni zakonodaji, kot je ta v postopku v glavni stvari, na
akt prava Skupnosti pristojno za njegovo razlago.
Glede na te preudarke ni treba preizkusiti trditev CEPSA v zvezi z neobstojem oviranja trgovanja med državami članicami.
Torej je treba trditev CEPSA, ki se nanaša na nepristojnost Sodišča, zavrniti.
Ne da bi se formalno izrekla o nedopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe, Komisija po eni strani poudarja dejstvo,
da dejansko stanje spora v postopku v glavni stvari v predložitveni odločbi ni zadostno opisano, in po drugi strani izraža
dvome glede koristnosti odgovora na vprašanje za predhodno odločanje, ob upoštevanju dejstev spora v postopku v glavni stvari
in zlasti okoliščine, da bi Komisija, če španski organ, pristojen za konkurenco, ponovno odpre spis, lahko ugotovila, da se
v prihodnje uporablja Uredba Komisije (ES) št. 2790/1999 z dne 22. decembra 1999 o uporabi člena 81(3) Pogodbe za skupine
vertikalnih sporazumov in usklajenih ravnanj (UL L 336, str. 21), ki je nadomestila Uredbo št. 1984/83.
Glede tega je treba opozoriti, da na podlagi ustaljene sodne prakse potreba po razlagi prava Skupnosti, ki bo koristna za
nacionalno sodišče, zahteva, da nacionalno sodišče opredeli dejanski in pravni okvir postavljenih vprašanj ali vsaj obrazloži
okoliščine, na katerih ta vprašanja temeljijo (sodbi z dne 9. septembra 2004 v zadevi Carbonati Apuani, C‑72/03, ZOdl., str.
I‑8027, točka 10, in z dne 17. februarja 2005 v zadevi Viacom Outdoor, C‑134/03, ZOdl., str. I‑1167, točka 22).
Podatki iz predložitvenih odločb bi tako morali Sodišču omogočiti ne le, da poda koristne odgovore, ampak tudi to, da se v
skladu s členom 23 Statuta Sodišča vladam držav članic in drugim zainteresiranim strankam omogoči predložitev izjav (glej
v tem smislu zlasti sklepa z dne 30. aprila 1998 v združenih zadevah Testa in Modesti, C‑128/97 in C‑137/97, Recueil, str.
I-2181, točka 6, in z dne 11. maja 1999 v zadevi Anssens, C-325/98, Recueil, str. I-2969, točka 8).
Zato je vprašanje za predhodno odločanje, ki ga postavi nacionalno sodišče, nedopustno, če Sodišče ne razpolaga z dejanskimi
in pravnimi okoliščinami, ki so nujne za koristen odgovor na postavljena vprašanja (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 13.
marca 2001 v zadevi PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, str. I‑2099, točka 39, in z dne 22. januarja 2002 v zadevi Canal Satélite
Digital, C‑390/99, Recueil, str. I‑607, točka 19).
Da bi se prepričali, da podatki, ki jih je predložilo Tribunal Supremo, izpolnjujejo te zahteve, je treba upoštevati naravo
in obseg zastavljenega vprašanja. Ker je zahteva po natančnosti glede dejanskega in pravnega konteksta posebej močna na področju
konkurence, za katero so značilni kompleksni dejanski in pravni položaji, je treba najprej proučiti, ali predložitvena odločba
vsebuje zadostne podatke, ki bi Sodišču omogočili, da koristno odgovori na postavljeno vprašanje (glej v tem smislu zgoraj
navedeno sodbo Viacom, točka 23).
Glede tega je treba ugotoviti, da predložitvena odločba ne obsega nekaterih upoštevnih podatkov za odgovor na postavljeno
vprašanje. Če velja, da na podlagi besedila tega vprašanja imetnik bencinske postaje prevzame tveganje, povezano s proizvodi,
takoj ko jih od dobavitelja prejme, ostane dejstvo, da predložitvena odločba ne omogoča ugotovitve, ali ta imetnik na podlagi
pogodb o distribuciji goriv prevzame nekatera konkretna tveganja ali ne, niti kdo je lastnik goriva po njegovi dobavi navedenemu
imetniku, niti kdo nosi stroške prevoza.
Kljub tem pomanjkljivostim pa predložitvena odločba omogoča ugotovitev obsega postavljenega vprašanja, kot to potrjuje vsebina
pripomb, ki so jih predložile stranke v postopku v glavni stvari in Komisija. Torej ima Sodišče na voljo dovolj dejanskih
podatkov za razlago zadevnih pravil Skupnosti in za koristen odgovor na to vprašanje.
Kot poudarja generalna pravobranilka v točki 30 sklepnih predlogov, v preostalem ni očitno, da zakonitost odločbe Servicio
de Defensa de la Competencia, sprejete leta 1997, da zadevo zaključi brez nadaljnjega obravnavanja, ni mogoče presoditi glede
na takrat veljavno pravo, in sicer še posebej glede na Uredbo št. 1984/83. Vsekakor mora o uporabi navedene uredbe glede na
dejansko stanje, ki je predmet spora v postopku v glavni stvari, odločiti nacionalno sodišče. Zato dvomi Komisije o upoštevnosti
postavljenega vprašanja ne morejo več zbuditi pomislekov o njegovi dopustnosti.
Iz tega sledi, da je na vprašanje za predhodno odločanje treba odgovoriti.

Temelj
Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali pogodbe o izključni distribuciji goriv z značilnostmi, ki jih to
sodišče opisuje, spadajo na področje uporabe člena 85 Pogodbe in Uredbe št. 1984/83.
Za začetek je treba ugotoviti, da se navedena uredba omejuje na določitev izjeme glede na skupino, s katero se določene skupine
sporazumov med podjetji izognejo prepovedi omejevalnih sporazumov, določeni v členu 85(1) Pogodbe. Zato lahko na področje
uporabe Uredbe št. 1984/83 spadajo le sporazumi med podjetji v smislu te določbe.
Najprej je treba proučiti, ali zadevne pogodbe v postopku v glavni stvari pomenijo take sporazume med podjetji in nato ali
zanje velja izjema glede na skupino, uvedeno z Uredbo št. 1984/83.
Zato je treba opozoriti, da na podlagi ustaljene sodne prakse sporazumi med izvajalci v različnih fazah gospodarskega procesa,
in sicer vertikalni sporazumi, lahko pomenijo sporazume v smislu člena 85(1) Pogodbe in lahko spadajo v učinek prepovedi,
ki jo določa ta določba (glej v tem smislu sodbi z dne 13. julija 1966 v združenih zadevah Consten in Grundig proti Komisiji,
56/64 in 58/64, Recueil, str. 429, 491, in z dne 24. oktobra 1995 v zadevi Volkswagen in VAG Leasing, C‑266/93, Recueil, str.
I‑3477, točka 17).
Vendar vertikalni sporazumi, kot so pogodbe med CEPSA in imetniki bencinskih postaj, spadajo v člen 85 Pogodbe le, če se imetnik
šteje za samostojnega gospodarskega subjekta in če zato obstaja sporazum med dvema podjetjema.
Iz ustaljene sodne prakse je razvidno, da pojem podjetja v smislu prava Skupnosti na področju konkurence zajema vse subjekte,
ki opravljajo gospodarsko dejavnost, ne glede na njihovo pravno obliko in njihov način financiranja (sodbi z dne 23. aprila
1991 v zadevi Höfner in Elser, C‑41/90, Recueil, str. I‑1979, točka 21, in z dne 11. julija 2006 v zadevi FENIN proti Komisiji,
C‑205/03 P, ZOdl., str. I-6295, točka 25).
Poleg tega je Sodišče natančno navedlo, da je treba pojem podjetja, postavljen v isti kontekst, razumeti, kot da označuje
gospodarsko enoto z vidika predmeta zadevnega sporazuma, čeprav s pravnega vidika to gospodarsko enoto sestavlja več fizičnih
ali pravnih oseb (sodba z dne 12. julija 1984 v zadevi Hydrotherm, 170/83, Recueil, str. 2999, točka 11).
Poleg tega je Sodišče poudarilo, da za namene uporabe pravil konkurence formalna ločitev dveh pogodbenikov, ki izhaja iz njune
ločene pravne osebnosti, ni odločilna, saj je odločilno merilo obstoj ali neobstoj enotnosti ravnanja na trgu (glej v tem
smislu sodbo z dne 14. julija 1972 v zadevi ICI proti Komisiji, 48/69, Recueil, str. 619, točka 140).
V nekaterih okoliščinah je mogoče razmerja med naročnikom in njegovim posrednikom označiti kot tako gospodarsko enoto (glej
v tem smislu sodbo z dne 16. decembra 1975 v združenih zadevah Suiker Unie in drugi proti Komisiji, od 40/73 do 48/73, 50/73,
od 54/73 do 56/73, 111/73, 113/73 in 114/73, Recueil, str. 1663, točka 480).
V zvezi s tem pa je iz sodne prakse razvidno, da posredniki lahko izgubijo svojo značilnost neodvisnega gospodarskega subjekta
le, če ne nosijo nobenega tveganja, ki izhaja iz pogodb, izpogajanih ali sklenjenih za račun naročnika, in delujejo kot pomožni
delavci, integrirani v njegovem podjetju (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Volkswagen in VAG Leasing, točka 19).
Zato, če posrednik, kot je imetnik bencinske postaje, čeprav ima ločeno pravno osebnost, ne določi samostojno svojega ravnanja
na trgu, ker je od njegovega naročnika, kot je dobavitelj goriv, popolnoma odvisen na podlagi dejstva, da zadnji nosi finančna
in poslovna tveganja glede zadevne gospodarske dejavnosti, prepoved iz člena 85(1) Pogodbe za razmerja med tem posrednikom
in naročnikom ne velja.
Nasprotno pa velja, da če pogodbe med naročnikom in njegovimi posredniki zadnjim dodeljujejo ali pustijo naloge, ki so z gospodarskega
vidika podobne nalogam neodvisnega gospodarskega subjekta, ker določajo, da ti posredniki prevzamejo finančna in poslovna
tveganja, povezana s prodajo ali izvršitvijo pogodb, sklenjenih s tretjimi osebami, navedenih posrednikov ni mogoče šteti
za pomožne organe, vključene v podjetje naročnika, tako da med tema strankama dogovorjena omejitvena konkurenčna klavzula
lahko pomeni sporazum med podjetji v smislu člena 85 Pogodbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Suiker Unie in drugi
proti Komisiji, točki 541 in 542).
Iz tega sledi, da je odločilni element za ugotovitev, ali je imetnik bencinske postaje samostojen gospodarski subjekt, v pogodbi,
sklenjeni z naročnikom, in še zlasti v tihih ali izrecnih klavzulah te pogodbe v zvezi s prevzemom finančnih in poslovnih
tveganj, povezanih s prodajo blaga tretjim osebam. Kot v stališčih pravilno zatrjuje Komisija, je treba vprašanje tveganja
proučiti glede na posamezen primer in ob upoštevanju dejanskega gospodarskega položaja, in ne pravne opredelitve pogodbenega
razmerja v nacionalnem pravu.
V teh okoliščinah je treba presoditi, ali v okviru pogodb, ki imajo značilnosti, kakršne opisuje predložitveno sodišče, imetniki
bencinskih postaj prevzamejo posamezna finančna in poslovna tveganja, povezana s prodajo goriv tretjim osebam ali ne.
Analizo v zvezi s porazdelitvijo navedenih tveganj je treba opraviti glede na dejanske okoliščine postopka v glavni stvari.
Kot je razvidno že iz točke 30 te sodbe, spis, predložen Sodišču, ne daje popolnih informacij o tem, kako se opravi ta porazdelitev
v okviru pogodb, sklenjenih med CEPSA in imetniki bencinskih postaj.
V tem kontekstu je treba opozoriti, da Sodišče ni pristojno za presojo dejstev iz postopka v glavni stvari ali za to, da za
nacionalne ukrepe ali položaje uporabi predpise Skupnosti, o katerih je podalo razlago, saj je to v izključni pristojnosti
nacionalnega sodišča (glej zlasti sodbi z dne 23. februarja 2006 v zadevi CLT‑UFA, C‑253/03, ZOdl., str. I‑1831, točka 36,
in z dne 30. marca 2006 v zadevi Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, ZOdl., str. I‑2941, točka 69).
Da bi predložitvenemu sodišču kljub temu dali koristen odgovor, je treba natančno določiti merila, na podlagi katerih je mogoče
presoditi dejansko porazdelitev finančnih in poslovnih tveganj med imetniki bencinskih postaj in dobavitelji goriv, kot je
ta, ki izhaja iz pogodb v postopku v glavni stvari, da bi ugotovili, ali zanje velja člen 85 Pogodbe.
V zvezi s tem bi moralo nacionalno sodišče po eni strani upoštevati tveganja, povezana s prodajo blaga, kakršno je financiranje
zalog goriv, in po drugi strani tveganja, povezana s posebnimi tržnimi naložbami, in sicer tistimi, ki so potrebna, da lahko
imetnik bencinske postaje izpogaja ali sklene pogodbe s tretjimi osebami.
Kar zadeva, najprej, tveganja, povezana s prodajo blaga, je verjetno, da jih navedeni imetnik prevzame, ko od dobavitelja
prejme blago in postane njegov lastnik, to je pred nadaljnjo prodajo tretjim osebam.
Tudi glede imetnika, ki neposredno ali posredno prevzame stroške, povezane z distribucijo tega blaga, zlasti stroške prevoza,
je treba šteti, kot da s tem prevzame del tveganj, povezanih s prodajo blaga.
Dejstvo, da imetnik ohranja zaloge na lastne stroške, bi lahko kazalo na to, da so nanj prenesena tveganja, povezana s prodajo
blaga.
Poleg tega bi moralo nacionalno sodišče ugotoviti, kdo prevzame odgovornost za morebitno škodo, povzročeno blagu, kot je njegova
izguba ali poslabšanje, in za škodo, ki zaradi blaga nastane tretjim osebam. Če bi bil imetnik odgovoren za to škodo, je treba
ne glede na to, ali je izpolnil obveznost hranjenja navedenega blaga v pogojih, ki so potrebni, da se izogne vsakršni izgubi
ali poslabšanju, izhajati iz tega, da je tveganje preneseno nanj.
Na podlagi pravil ali praks v zvezi z ureditvijo plačil goriv je treba presoditi tudi porazdelitev finančnega tveganja, povezanega
z blagom, zlasti glede plačila goriva, če imetnik ne bi našel kupca ali bi bilo zaradi uporabe kreditne kartice plačano pozneje.
Glede tega je iz predložitvene odločbe razvidno, da je imetnik zavezan CEPSA nakazati znesek, ki ustreza prodajni ceni goriv,
devet dni po dnevu njegove dobave in da imetnik istočasno od CEPSA prejme provizije, katerih znesek ustreza dobavljeni količini
goriva.
V teh okoliščinah mora predložitveno sodišče preveriti, ali dobaviteljevo plačilo zneska, ki ustreza prodajni ceni goriv,
ustreza dejansko prodani količini v navedenem trenutku, in glede zadrževanja blaga na bencinski postaji, ali se goriva, ki
jih dobavi dobavitelj, v vseh primerih prodajo v devetih dneh. Če je odgovor na postavljeno vprašanje pritrdilen, bi bilo
treba skleniti, da poslovno tveganje nosi dobavitelj.
Kar zadeva tveganja, povezana s posebnimi tržnimi naložbami, če imetnik opravi posebne naložbe, povezane s prodajo blaga,
kot so prostori ali oprema, kot je na primer rezervoar za gorivo, ali če se zaveže investirati v reklamne akcije, se ta prenesejo
na imetnika.
Iz zgoraj navedenega sledi, da je treba za namene ugotovitve, ali se uporabi člen 85 Pogodbe, proučiti porazdelitev finančnih
in poslovnih tveganj med imetnikom in dobaviteljem goriv glede na merila, kot so lastništvo blaga, prispevek k stroškom, povezanim
z njegovo distribucijo, vzdrževanjem, skladiščenjem, odgovornost za morebitno škodo na blagu ali škodo, ki jo ta povzroči
tretjim osebam, in izvajanje posebnih naložb za prodajo tega blaga.
Vendar je treba pojasniti, kot pravilno zatrjuje Komisija, da dejstvo, da posrednik nosi samo majhen del tveganj, ne more
pripeljati do uporabe člena 85 Pogodbe.
Vendar je treba natančneje navesti, da v takem primeru v ta člen ne spadajo le obveznosti, ki so posredniku naložene v okviru
prodaje blaga tretjim osebam za račun naročnika. Kot trdi Komisija, lahko pogodba o trgovskem zastopanju vsebuje določbe,
ki se nanašajo na razmerja med zastopnikom in naročnikom, za katere velja navedeni člen, kot so klavzule o izključnosti in
konkurenčne klavzule. Glede tega je treba izhajati iz dejstva, da so, kar zadeva taka razmerja, zastopniki načeloma neodvisni
gospodarski subjekti in da lahko navedene klavzule kršijo pravila konkurence, ker povzročajo zaporo zadevnega trga.
Če se ob upoštevanju preizkusa tveganj, ki jih prevzamejo imetniki bencinskih postaj v postopku v glavni stvari, za obveznosti,
ki so jim naložene v okviru prodaje blaga tretjim osebam, ne sme šteti, kot da spadajo v sporazume med podjetji v smislu člena
85 Pogodbe, obveznost navedenih imetnikov prodati gorivo po ceni, ki jo določi CEPSA, ne bi spadala v to določbo in bi bila
zato ta pristojna za razmejitev področja dejavnosti njenih zastopnikov. Nasprotno, če bi moralo nacionalno sodišče priti do
zaključka, da obstaja sporazum med podjetji v smislu člena 85 Pogodbe, kar zadeva prodajo blaga tretjim osebam, bi se postavilo
vprašanje, ali lahko zadevna obveznost spada v oprostitev, določeno v členih od 10 do 13 Uredbe št. 1984/83.
Glede tega je treba ugotoviti, da so v členu 11 Uredbe št. 1984/83 naštete obveznosti, ki se lahko poleg klavzule o izključnosti
naložijo preprodajalcem, in med njimi ni spoštovanja končne prodajne cene. Zato naj bi določitev cene, ki jo je izvedla CEPSA,
pomenila omejevanje konkurence, ki je ne zajema oprostitev iz člena 10 navedene uredbe.
Glede na zgoraj navedene preudarke je treba na vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da člen 85 Pogodbe velja za pogodbo
o izključni distribuciji motornih goriv in drugih pogonskih goriv, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, sklenjena med
dobaviteljem in imetnikom bencinske postaje, če ta imetnik prevzame neznaten del enega ali več finančnih in poslovnih tveganj,
povezanih s prodajo tretjim osebam.
Člene od 10 do 13 Uredbe št. 1984/83 je treba razlagati tako, da ta uredba take pogodbe ne pokriva, ker določa obveznost navedenega
imetnika, da spoštuje končno prodajno ceno, ki jo določi dobavitelj.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
1)
Člen 85 Pogodbe EGS (postal člen 85 Pogodbe ES, ki je postal člen 81 ES) velja za pogodbo o izključni distribuciji motornih
goriv in drugih pogonskih goriv, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, sklenjena med dobaviteljem in imetnikom bencinske
postaje, če ta imetnik prevzame neznaten del enega ali več finančnih in poslovnih tveganj, povezanih s prodajo tretjim osebam.
2)
Člene od 10 do 13 Uredbe Komisije (EGS) št. 1984/83 z dne 22. junija 1983 o uporabi člena 85(3) Pogodbe za skupine sporazumov
o izključni nabavi je treba razlagati tako, da ta uredba take pogodbe ne pokriva, ker določa obveznost navedenega imetnika,
da spoštuje končno prodajno ceno, ki jo določi dobavitelj.
Podpisi
*
Jezik postopka: španščina.