CELEX: 61989CJ0213
Tiesības, kas izriet no Kopienu tiesību normām
Aizsardzība, ko nodrošina valsts tiesas
Valsts tiesu pilnvaras noteikt pagaidu pasākumus lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu gadījumā

Ar
1989. gada 18. maija spriedumu, kas Tiesā saņemts
1989. gada 10. jūlijā,
House of Lords
[Lordu palāta]
saskaņā ar EEK līguma 177. pantu uzdeva Tiesai divus prejudiciālus
jautājumus par Kopienu tiesību interpretāciju un valsts tiesu pilnvaru
noteikt pagaidu pasākumus apjomu gadījumos, kad tiek skarts jautājums
par Kopienu tiesību piešķirtajām tiesībām.
Šie jautājumi radās tiesvedībā, kurā pret
Secretary of State for Transport
[satiksmes ministru] vērsās sabiedrība
Factortame Ltd.
un
citas sabiedrības, kas reģistrētas saskaņā ar Apvienotās Karalistes
tiesību aktiem, kā arī šo sabiedrību vadītāji un akcionāri, no kuriem
vairākums ir Spānijas pilsoņi (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības
iesniedzēji pamata prāvā”).
No
lietas materiāliem izriet, ka minētās sabiedrības ir īpašnieces vai
pārvaldnieces 95 zvejas kuģiem, kas reģistrēti Lielbritānijas kuģu
reģistrā saskaņā ar 1894. gada Likumu par tirdzniecības kuģiem [
Merchant Shipping Act 1894
].
53 no šiem kuģiem sākotnēji bija reģistrēti Spānijā un kuģoja ar
Spānijas karogu, bet, sākot ar 1980. gadu, tie dažādā laikā tika
pārreģistrēti Lielbritānijas kuģu reģistrā. Pārējie 42 kuģi vienmēr
ir bijuši reģistrēti Apvienotajā Karalistē, bet dažādā laikā,
lielākoties kopš 1983. gada, tos nopirkušas minētās sabiedrības.
Tiesību
aktos noteiktā sistēma, kas reglamentē Lielbritānijas zvejas kuģu
reģistrāciju, tika pilnīgi mainīta ar 1988. gada Likuma par
tirdzniecības kuģiem II daļu [
Merchant Shipping Act 1988
] (turpmāk tekstā – “1988. gada likums”) un 1988. gada noteikumiem par zvejas kuģu reģistrāciju [
Merchant Shipping
(
Registration of Fishing Vessels
)
Regulations 1988
,
S. I.
1988,
Nr. 1926] (turpmāk tekstā – “1988. gada noteikumi”).
Neapšaubāmi, ka Apvienotā Karaliste pieņēma šādus grozījumus, lai
pārtrauktu tā saucamo “
quota hopping
” praksi, t.i., praksi, kas,
pēc Apvienotās Karalistes domām, nozīmē, ka Apvienotās Karalistes zvejas
kvotas “piesavinās” kuģi ar Lielbritānijas karogu, kuriem nav īstas
saistības ar Apvienoto Karalisti.
1988. gada
likums paredzēja jauna reģistra izveidi, kurā turpmāk būtu jāreģistrē
visi Lielbritānijas zvejas kuģi, arī tie, kas jau bijuši reģistrēti
iepriekšējā vispārējā reģistrā saskaņā ar 1894. gada Likumu par
tirdzniecības kuģiem. Taču jaunajā reģistrā var reģistrēt vienīgi tos
zvejas kuģus, kuri atbilst 1988. gada likuma 14. panta
nosacījumiem.
Šā
panta 1. punkts paredz, ka, izņemot satiksmes ministra noteiktās
atkāpes, zvejas kuģi var ierakstīt jaunajā reģistrā tikai tad, ja:
“a)      kuģis ir Apvienotās Karalistes pilsoņa īpašums,
b)      to
izmanto Apvienotajā Karalistē un Apvienotā Karaliste vada un kontrolē
tā izmantošanu, un
c)      kuģa fraktētājs, īpašnieks vai izmantotājs ir kvalificēta persona vai sabiedrība”.
Saskaņā
ar 14. panta 2. punktu zvejas kuģis ir uzskatāms par
Apvienotās Karalistes pilsoņa īpašumu, ja likumīgās īpašumtiesības uz
kuģi ir pilnībā vienai vai vairākām kvalificētām personām vai
sabiedrībām un ja faktiskās īpašumtiesības ir vienai vai vairākām
kvalificētām sabiedrībām, vai vismaz 75% no tām ir vienai vai vairākām
kvalificētām personām. Saskaņā ar 14. panta 7. punktu
“kvalificēta persona” ir tāda persona, kas ir Apvienotās Karalistes
pilsonis un kuras uzturēšanās vieta un pastāvīgā dzīvesvieta ir
Apvienotajā Karalistē, bet “kvalificēta sabiedrība” ir tāda sabiedrība,
kas reģistrēta Apvienotajā Karalistē, kur arī veic savu uzņēmējdarbību,
un vismaz 75% šīs sabiedrības kapitāla daļu pieder vienai vai vairākām
kvalificētām personām vai sabiedrībām, un vismaz 75% šo sabiedrību
vadītāju ir kvalificētas personas.
Minētais
1988. gada likums un 1988. gada noteikumi stājās spēkā
1988. gada 1. decembrī. Taču saskaņā ar 1988. gada likuma
13. pantu iepriekšējās reģistrācijas spēkā esamības laiks tika
pagarināts, paredzot pārejas laiku līdz 1989. gada 31. martam.
Komisija
1989. gada 4. augustā saskaņā ar EEK līguma 169. pantu
iesniedza Tiesā prasību par to, lai tiktu atzīts, ka Apvienotā
Karaliste, 1988. gada likuma 14. pantā paredzot nosacījumus
attiecībā uz pilsonību, nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EEK
līguma 7., 52. un 221. pants. Šī prasība ir pamatā lietai
246/89, ko izskata Tiesa. Atsevišķā dokumentā, kas iesniegts Tiesas
kancelejā tajā pašā dienā, Komisija lūdza Tiesai izdot rīkojumu par
pagaidu pasākumu: apturēt šo pilsonības nosacījumu piemērošanu citu
dalībvalstu pilsoņiem, kā arī zvejas kuģiem, kuri līdz 1989. gada
31. martam tikuši izmantoti zvejniecībā ar Lielbritānijas karogu un
saskaņā ar Lielbritānijas zvejas licenci. Ar 1989. gada
10. oktobra rīkojumu lietā 246/89 R (
Recueil
,
3125. lpp.) Tiesas priekšsēdētājs izpildīja šo lūgumu. Saskaņā ar
šo rīkojumu Apvienotā Karaliste pieņēma karalisko rīkojumu, grozot
1988. gada likuma 14. pantu, un šie grozījumi stājās spēkā
1989. gada 2. novembrī.
Sākoties
tiesvedībai, par kuru tika ierosināta apelācijas sūdzība, 95 kuģi
–apelācijas sūdzības iesniedzēji pamata prāvā – neatbilda kādam no
1988. gada likuma 14. pantā noteiktajiem reģistrācijas
nosacījumiem, un tādējādi tos nevarēja iereģistrēt jaunajā reģistrā.
Tā
kā šiem kuģiem no 1989. gada 1. aprīļa ir atņemtas tiesības
zvejot, attiecīgās sabiedrības, 1988. gada 16. decembrī
vēršoties
High Court of Justice
,
Queen's Bench Division
[Augstā tiesa, Karalienes tiesas departaments] ar lūgumu veikt tiesas
pārbaudi, apstrīdēja 1988. gada likuma II daļas atbilstību
Kopienu tiesībām. Tās arī lūdza noteikt pagaidu pasākumus, līdz tiek
pieņemts galīgais lēmums par to lūgumu veikt tiesas pārbaudi.

Divisional Court of the Queen’s Bench Division
[Karalienes tiesas departamenta Tiesas nodaļa] 1989. gada
10. marta spriedumā: i) nolēma apturēt tiesvedību un
atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniegt Tiesā lūgumu sniegt
prejudiciālu nolēmumu Kopienu tiesību jautājumos, kas bija radušies
tiesvedības laikā, un ii) kā pagaidu pasākumu noteica apturēt
1988. gada likuma II daļas un 1988. gada noteikumu
piemērošanu attiecībā uz prasītājiem.

Secretary of State for Transport
1989. gada 13. martā iesniedza apelācijas sūdzību par
Divisional Court
rīkojumu par pagaidu pasākumu noteikšanu. Ar 1989. gada 22. marta spriedumu
Court of Appeal
[Apelācijas tiesa] noteica, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem tiesām
nav pilnvaru ar pagaidu pasākumiem apturēt likumu piemērošanu. Tāpēc tā
atcēla
Divisional Court
rīkojumu.
Izskatot strīdu,
House of Lords
pasludināja iepriekš minēto 1989. gada 18. maija spriedumu.
Šajā spriedumā tā konstatēja, pirmkārt, ka apgalvojumi, ko apelācijas
sūdzības iesniedzēji pamata prāvā izteica par neatlīdzināmiem
zaudējumiem, kas radīsies, ja netiks noteikti prasītie pagaidu pasākumi,
un par to, ka pamata prāvā ir pieņemts tiem labvēlīgs lēmums, ir
pamatoti. Tomēr tā uzskata, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem Anglijas
tiesas nav tiesīgas noteikt pagaidu pasākumus tādā gadījumā kā pamata
lietā. Tā uzskata, ka šādu pasākumu noteikšanu liedz senais anglosakšu
tiesību sistēmas (
common law
) princips, proti, ka pret Troni,
t.i., valdību, nevar vērst nekādus pagaidu pasākumus, kā arī
prezumpcija, ka valsts likumi atbilst Kopienu tiesībām tik ilgi, līdz
tiek pieņemts lēmums par to atbilstību šīm tiesībām.
Pēc tam
House of Lords
uzdeva jautājumu, lai noskaidrotu, vai, neskatoties uz šo valsts
tiesību normu, Lielbritānijas tiesām saskaņā ar Kopienu tiesībām bija
tiesības noteikt pagaidu pasākumus pret Troni.
Uzskatot, ka strīds ir radījis jautājumu, kas saistīts ar Kopienu tiesību interpretāciju,
House of Lords
nolēma
saskaņā ar EEK līguma 177. pantu apturēt tiesvedību, līdz Tiesa
būs atbildējusi uz šādiem prejudiciāliem jautājumiem:
“1) Vai gadījumā, ja
i)      lietas
dalībnieks tiesvedībā valsts tiesā apgalvo, ka Kopienu tiesības, kurām
ir tieša iedarbība attiecīgās valsts tiesībās, tam dod tiesības
(“minētās tiesības”),
ii)      skaidri
izteiktas valsts tiesību normas piemērošana šim lietas dalībniekam
automātiski liedz minētās tiesības,
iii)      attiecībā
uz minēto tiesību pastāvēšanu ir nopietni argumenti gan par labu šīm
tiesībām, gan pret tām, un valsts tiesa ir lūgusi saskaņā ar
177. pantu sniegt prejudiciālu nolēmumu par to, vai minētās
tiesības pastāv vai nepastāv,
iv)      valsts
tiesību akti prezumē, ka konkrētā valsts tiesību norma ir atbilstīga
Kopienu tiesībām, kamēr nav konstatēta tās neatbilstība,
v)      valsts
tiesai nav pilnvaru noteikt minēto tiesību pagaidu aizsardzības
pasākumus, apturot valsts tiesību akta piemērošanu līdz prejudiciāla
nolēmuma saņemšanai,
vi)      prejudiciālais
nolēmums ir labvēlīgs minētajām tiesībām, lietas dalībniekam, kurš var
atsaukties uz šīm tiesībām, iespējams, ir radušies neatlīdzināmi
zaudējumi, ja nav tikusi nodrošināta šāda pagaidu aizsardzība,
Kopienu tiesības
a)      valsts tiesai uzliek par pienākumu noteikt minētajām tiesībām pagaidu aizsardzību vai
b)      piešķir tiesai pilnvaras piemērot minētajām tiesībām šādu pagaidu aizsardzību?
2)      Ja
atbilde uz 1) jautājuma a) apakšpunktu ir noliedzoša, bet uz
1) jautājuma b) apakšpunktu – apstiprinoša, tad kādi kritēriji
jāpiemēro, lai izlemtu, vai attiecībā uz minētajām tiesībām šādi
pagaidu aizsardzības pasākumi ir jāpiemēro vai nē?”
Pilnīgāka
informācija par šīs lietas faktiem, procedūru un Tiesai iesniegtajiem
apsvērumiem ir izklāstīta ziņojumā tiesas sēdē un turpmāk šajā spriedumā
tiks pieminēta vai iztirzāta tikai tik daudz, cik tas nepieciešams
Tiesas argumentācijai.
No
lietas materiāliem, it īpaši no iesniedzējtiesas sprieduma un iepriekš
aprakstītās tiesvedības gaitas valsts tiesās, izriet, ka valsts tiesas
iesniegtais jautājums būtībā liek noskaidrot, vai valsts tiesai, kas
izskata strīdu saistībā ar Kopienu tiesībām un uzskata, ka vienīgais
šķērslis, kas tai liedz noteikt pagaidu pasākumus, ir valsts tiesību
norma, šī norma nav jāpiemēro.
Lai
atbildētu uz šo jautājumu, ir jāatgādina, ka Tiesa 1978. gada
9. marta spriedumā lietā 106/77
Simmenthal
(
Recueil
,
629. lpp.) ir norādījusi, ka tieši piemērojami Kopienu tiesību
noteikumi “no dienas, kad tie stājušies spēkā, un visā to spēkā esamības
laikā ir pilnībā un vienveidīgi jāpiemēro visās dalībvalstīs”
(14. punkts) un ka “saskaņā ar Kopienu tiesību pārākuma principu
attiecības starp Līguma noteikumiem un tieši piemērojamiem iestāžu
aktiem, no vienas puses, un dalībvalstu tiesību normām, no otras puses,
ir tādas, ka līdz ar minēto noteikumu un aktu stāšanos spēkā automātiski
tiek liegta jebkādu pretrunīgu valsts tiesību normu piemērošana”
(17. punkts).
Saskaņā
ar Tiesas judikatūru tieši valsts tiesām, piemērojot Līguma
5. pantā paredzēto sadarbības principu, ir pienākums nodrošināt
personām tiesisko aizsardzību, kas izriet no Kopienu tiesību noteikumu
tiešās iedarbības (skat. 1980. gada 10. jūlija spriedumus
lietā 811/79
Ariete
,
Recueil
, 2545. lpp., un lietā 826/79
Mireco
,
Recueil
, 2559. lpp.).
Tiesa
arī nolēmusi, ka ar Kopienu tiesību prasībām, kas ir šo tiesību būtība,
nav saderīgas tādas valsts tiesību normas un likumdošanas,
administratīvā vai tiesu prakse, kas var mazināt Kopienu tiesību
efektivitāti, liedzot valsts tiesai šo tiesību piemērošanā darīt visu
nepieciešamo, lai novērstu to valsts tiesību normu piemērošanu, kuras
kaut uz laiku varētu radīt šķēršļus Kopienu tiesību normu pilnīgai
efektivitātei (iepriekš minētais 1978. gada 9. marta spriedums
lietā
Simmenthal
, 22. un 23. punkts).
Jāpiebilst,
ka Kopienu tiesību pilnīga efektivitāte mazinās arī tad, ja valsts
tiesību norma liedz tiesai, izskatot ar Kopienu tiesībām saistītu
strīdu, noteikt pagaidu pasākumus, lai nodrošinātu sprieduma, kurā lemts
par ar Kopienu tiesībām pamatoto tiesību pastāvēšanu, pilnīgu
efektivitāti. No tā izriet, ka valsts tiesai, kura šādos apstākļos
noteiktu pagaidu pasākumus, ja tas nebūtu pretrunā ar šīs valsts tiesību
normu, ir pienākums šo normu nepiemērot.
Šādu
interpretāciju apstiprina EEK līguma 177. pantā noteiktā sistēma,
kuras lietderīgā iedarbība tiktu mazināta, ja valsts tiesa, apturot
tiesvedību, līdz tiek saņemta atbilde uz Tiesai iesniegtajiem
jautājumiem, nevarētu noteikt pagaidu pasākumus, kamēr tā nav pieņēmusi
lēmumu pēc Tiesas atbildes saņemšanas.
Tātad
atbilde uz šo jautājumu ir tāda, ka Kopienu tiesības jāinterpretē
tādējādi, ka valsts tiesai, kas izskata ar Kopienu tiesībām saistītu
strīdu un uzskata, ka vienīgais šķērslis, kas tai liedz noteikt pagaidu
pasākumus, ir valsts tiesību norma, šī norma nav jāpiemēro.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Apvienotās Karalistes valdībai, Īrijas valdībai
un Eiropas Kopienu Komisijai, kas iesniegušas Tiesai savus apsvērumus,
nav atlīdzināmi. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī
tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata valsts tiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA,
atbildot uz jautājumu, ko ar 1989. gada 18. maija spriedumu tai iesniegusi
House of Lords
, nospriež:
Kopienu
tiesības jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, kas izskata ar
Kopienu tiesībām saistītu strīdu un uzskata, ka vienīgais šķērslis, kas
tai liedz noteikt pagaidu pasākumus, ir valsts tiesību norma, šī norma
nav jāpiemēro.
Due
Slynn
Kakouris
Schockweiler
Zuleeg
Mancini
Joliet
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias
Grévisse

Díez de Velasco
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1990. gada 19. jūnijā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
J.‑G. Giraud

O. Due
*
Tiesvedības valoda – angļu.