CELEX: 62009CJ0480
Apelācija
Valsts atbalsts
Atbalsts, kas atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu
Nosacījums, ka par prettiesisku atzītā agrāk saņemtā atbalsta saņēmējam vispirms ir jāveic tā atmaksa
Jēdziens "ekonomiska vienība"
Divu atšķirīgu mātes sabiedrību kopīga kontrole
Prasības pamatu sagrozīšana
Pamatojumā pieļautās kļūdas un trūkumi

Savā apelācijas sūdzībā
AceaElectrabel Produzione SpA
(turpmāk tekstā – “
AEP
”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2009. gada 8. septembra spriedumu lietā T‑303/05
AceaElectrabel
/Komisija (Krājums, II‑137. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā ir noraidījusi
AEP
prasību atcelt Komisijas 2005. gada 16. marta Lēmumu 2006/598/EK par valsts atbalstu, ko Itālijas valsts – Lacijas reģions
– gatavojas sniegt siltumnīcas efekta samazināšanai (OV 2006, L 244, 8. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

Tiesvedības priekšvēsture
Šīs lietas rašanās faktus, kā tie izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 1.–17. punktā, var apkopot šādi.

AEP
ir sabiedrība, kura piegādā elektroenerģiju un kuru kontrolē
Electrabel Italia SpA
(turpmāk tekstā – “
Electrabel Italia
”) un
AceaElectrabel Holding SpA
(turpmāk tekstā – “
AceaElectrabel
”), proti, katra 50 % apmērā.

Electrabel Italia
100 % apmērā atrodas
Electrabel SA
(turpmāk tekstā – “
Electrabel
”), kuras sēdeklis ir Beļģijā, kontrolē.

AceaElectrabel
ir kopuzņēmums, kuru ir izveidojusi
ACEA SpA
(turpmāk tekstā – “
ACEA
”) un
Electrabel Italia
. Šis kopuzņēmums darbojas elektroenerģijas un gāzes nozarē, un to 59,41 % apmērā kontrolē
ACEA
un 40,59 % apmērā –
Electrabel Italia
. Līgumos par šī kopuzņēmuma izveidi bija paredzēts, ka sabiedrībai
ACEA
ir jānodod
AEP
divas elektroenerģijas ražošanas iekārtas un piecas hidroelektroenerģijas iekārtas, savukārt
Electrabel
bija jāizstrādā vairāki projekti iekārtu būvniecībai.

AceaElectrabel
turklāt pilnībā vai daļēji kontrolē uzņēmumus
AceaElectrabel Energia
(100 %),
AceaElectrabel Elettricità
(100 %) un
AceaElectrabel Trading
(turpmāk tekstā – “
AE Trading
”; 84,17 %).
Tādējādi šo uzņēmumu struktūru var atspoguļot šādi:
2002. gada 28. janvārī Itālijas Republika paziņoja Eiropas Kopienu Komisijai divus projektus atbalsta investīcijām, no kuriem
viens bija par tāda centrālapkures tīkla sistēmas Romas tuvumā būvniecību, kura saņems enerģiju no daļēji atjaunotas un modernizētas
(pārbūvētas) koģenerācijas stacijas un nodrošinās ar apkuri jaunu ciematu (turpmāk tekstā – “attiecīgais atbalsts”). Šī projekta
investīcijas izmaksas bija EUR 9 500 000 apmērā un attiecīgā atbalsta – EUR 3 800 000 apmērā.
Ar 2003. gada 13. maija vēstuli Komisija paziņoja Itālijas Republikai savu lēmumu attiecībā uz attiecīgo atbalstu uzsākt EKL
88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru. Komisija uzskatīja, ka attiecīgais atbalsts bija saderīgs ar
kopējo tirgu, bet ka bija jāpiemēro principi, kurus bija noteikusi Tiesa savā 1997. gada 15. maija spriedumā lietā C‑355/95 P
TWD
/Komisija (
Recueil
, I‑2549. lpp.), ar kuru tika apstiprināts Pirmās instances tiesas 1995. gada 13. septembra spriedums apvienotajās lietās
T‑244/93 un T‑486/93
TWD
/Komisija (
Recueil
, II‑2265. lpp.; turpmāk tekstā – “judikatūra lietā
TWD
/Komisija).
Šajā ziņā Komisija norādīja, pirmkārt, ka
ACEA
bija viens no uzņēmumiem ar pašvaldības kapitālu, kurš darbojās enerģētikas sektorā, kurā tika paredzētas atbalsta shēmas
(turpmāk tekstā – “agrāk saņemtais atbalsts”), kuras ar Komisijas 2002. gada 5. jūnija Lēmumu 2003/193/EK par valsts atbalstu,
kuru Itālija nodokļu atbrīvojumu un subsidētu aizdevumu formā piešķīra sabiedrisko pakalpojumu uzņēmumiem, kuru vairākuma
akcionārs ir publisko tiesību subjekts (OV 2003, L 77, 21. lpp.; turpmāk tekstā – “agrāk pieņemtais lēmums”), tika atzītas
par prettiesiskām un nesaderīgām ar kopējo tirgu, un, otrkārt, ka Itālijas Republika, lai gan bija divi šajā ziņā izteikti
atgādinājumi, nebija apstiprinājusi Komisijai, ka sabiedrībai
ACEA
šo shēmu ietvaros izmaksātās naudas summas faktiski ir tikušas atgūtas, kā prasīts agrāk pieņemtā lēmuma 3. pantā.
Komisija uzskatīja, ka
ACEA
bija attiecīgā atbalsta sākotnējais saņēmējs un ka
AEP
par šobrīdējo saņēmēju ir kļuvusi vienīgi pēc vairākām reorganizācijām. Turklāt Komisija norādīja, ka
ACEA
un
AEP
ir jāuzskata par vienu ekonomisku vienību un ka, lai gan ir bijusi iekšēja reorganizācija, šī pati grupa, kurā ir ietverta
ACEA
, ir uzskatāma par attiecīgā atbalsta saņēmēju.
2005. gada 16. martā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, ar kuru tā attiecīgo atbalstu atzina par saderīgu ar kopējo tirgu,
bet tā izmaksu
AEP
apturēja līdz brīdim, kad Itālijas Republika iesniegs pierādījumu par to, ka
ACEA
ir atmaksājusi agrāk saņemto atbalstu.

Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2005. gada 3. augustā,
AEP
saskaņā ar EKL 230. pantu cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.
Izvirzot pirmo pamatu,
AEP
ir norādījusi uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, kā arī kļūdām apstrīdētā lēmuma pamatojumā un pierādīšanā attiecībā uz
to, ka attiecīgais atbalsts ir jāatzīst par valsts atbalstu. Otrais pamats tika izvirzīts par EKL 88. panta un Padomes 1999. gada
22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK[L 88.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.),
pārkāpumu, kā arī apstrīdētajā lēmumā pieļautajām kļūdām tiesību piemērošanā un nepietiekamu un pretrunīgu apstrīdētā lēmuma
pamatojumu, nosakot attiecīgā atbalsta adresātu. Trešais pamats tika izvirzīts par attiecīgā atbalsta samaksas apturēšanas
prettiesiskumu un neatbilstošu atsaukšanos uz judikatūru lietā
TWD
/Komisija.
2005. gada 6. decembrī
Electrabel
lūdza atļauju iestāties lietā
AEP
prasījumu atbalstam. Ar 2006. gada 7. aprīļa rīkojumu Pirmās instances tiesas piektās palātas priekšsēdētājs šo iestāšanos
lietā atļāva.
2007. gada 24. jūlijā Pirmās instances tiesa lūdza lietas dalībniekiem un Itālijas Republikai tai iesniegt dokumentāru pierādījumu
– ja tas ir to rīcībā – par to, ka
ACEA
eventuāli ir atmaksājusi agrāk saņemto atbalstu.
Ar 2007. gada 7. septembra vēstuli Itālijas Republika apstiprināja, ka
ACEA
ir atmaksājusi naudas summu EUR 1 511 135,88 apmērā par 1998. gadu un naudas summu EUR 1 534 938,78 apmērā par 1999. gadu.
Ar 2008. gada 14. februāra vēstuli Komisija norādīja, ka
ACEA
atmaksātās naudas summas procentuāli bija ļoti neliela naudas summa salīdzinājumā ar to naudas summu, kura bija jāatmaksā
saskaņā ar agrāk pieņemto lēmumu attiecībā uz
ACEA
bilancē par 2004. gadu iekļautajiem aprēķiniem. Komisija uzsvēra, ka nosacījums par apturēšanu, no kura bija atkarīga attiecīgā
atbalsta samaksa, tādējādi nevarēja tikt uzskatīts par izpildītu.
Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa prasību noraidīja.
Attiecībā uz pirmo pamatu Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisija, nepārkāpjot EKL 87. panta 1. punktu, attiecīgo atbalstu
varēja atzīt par valsts atbalstu, jo attiecīgās centrālapkures tīkla sistēmas lokālais raksturs neizslēdza nedz konkurenci
ar citiem energoproduktiem, nedz iespējamo kaitējumu tirdzniecībai starp dalībvalstīm, un ka šis atzinums bija pietiekami
pamatots. Turklāt Pirmās instances tiesa kā nepieņemamus bija noraidījusi argumentus, saskaņā ar kuriem apstrīdētā lēmuma
pamatojums bija pretrunīgs un pierādījumi par attiecīgā atbalsta atzīšanu par valsts atbalstu bija nepietiekami, jo Pirmās
instances tiesa uzskatīja, ka prasības pieteikumā šajā ziņā nebija sniegta nekāda argumentācija.
Pirmās instances tiesa par nepieņemamu bija atzinusi otro pamatu tiktāl, ciktāl tas bija izvirzīts par EKL 88. panta un Regulas
Nr. 659/1999 pārkāpumu, ņemot vērā, ka pirmajā instancē iesniegtajā prasības pieteikumā, kā uzskatīja Pirmās instances tiesa,
nebija ietverts neviens arguments attiecībā uz iepriekš minētajiem pārkāpumiem. Saistībā ar otrajā pamatā minētajām apstrīdētajā
lēmumā pieļautajām kļūdām tiesību piemērošanā un apstrīdētā lēmuma nepietiekamo un pretrunīgo pamatojumu, nosakot attiecīgā
atbalsta adresātu, Pirmās instances tiesa nolēma, pirmkārt, ka Komisija, uzskatot, ka attiecīgā atbalsta izvērtēšanas mērķiem
ACEA
un
AEP
bija jāuzskata par vienu ekonomisku vienību un ka
ACEA
bija jāuzskata par vienu no attiecīgā atbalsta saņēmējām, nebija pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Otrkārt, Pirmās instances
tiesa uzskatīja, ka apstrīdētais lēmums bija pietiekami pamatots un tajā nebija nekādu pretrunu.
Saistībā ar trešo pamatu Pirmās instances tiesa, atsaucoties uz saviem attiecībā uz otrā pamata izvērtēšanu minētajiem apsvērumiem,
ir noraidījusi argumentus par to, ka
ACEA
un
AEP
nav viens un tas pats veidojums un ka agrāk saņemtajam atbalstam un attiecīgajam atbalstam nav kumulatīva efekta. Pirmās
instances tiesa arī uzskatīja, ka pretēji tam, uz ko ir norādījusi
AEP
, judikatūra lietā
TWD
/Komisija bija piemērojama arī attiecībā uz vispārīgajām atbalsta shēmām un ne tikai attiecībā uz individuālo atbalstu. Visbeidzot
Pirmās instances tiesa nolēma, ka Komisija, uzskatot, ka tai nebija nedz jāpierāda konkurences izkropļošanas sekas, kuras
radīja agrāk saņemtā atbalsta un attiecīgā atbalsta kumulācija, nedz iepriekš jāzina precīzs agrāk saņemtā atbalsta apmērs,
bija ievērojusi minēto judikatūru.

Lietas dalībnieku prasījumi

AEP
lūdz Tiesu:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu un apmierināt pirmajā instancē iesniegtos prasījumus;
–        pakārtoti nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Tiesu:
–        noraidīt apelācijas sūdzību un
–        piespriest
AEP
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi divus pamatus attiecībā, pirmkārt, uz pirmajā instancē celtās prasības ietvaros
izvirzīto pamatu sagrozīšanu, pārsūdzētajā spriedumā pieļautajām kļūdām tiesību piemērošanā, kā arī pārsūdzētā sprieduma pamatojuma
neloģiskumu un pretrunīgumu attiecīgā atbalsta saņēmēja noteikšanā. Otrais pamats ir izvirzīts par pirmajā instancē celtās
prasības ietvaros izvirzīto pamatu sagrozīšanu, pārsūdzētajā spriedumā pieļautajām kļūdām tiesību piemērošanā, kā arī pārsūdzētā
sprieduma pamatojuma neloģiskumu un pretrunīgumu attiecībā uz judikatūras lietā
TWD
/Komisija piemērošanas apjomu.

Par pirmo pamatu attiecībā uz attiecīgā atbalsta saņēmēja noteikšanu
Par pirmā pamata pirmo daļu attiecībā uz pirmajā instancē celtās prasības ietvaros izvirzīto pamatu sagrozīšanu
–       Lietas dalībnieku argumenti

AEP
uzskata, ka pirmajā instancē izvirzītā otrā pamata atzīšanas par nepieņemamu pamatā, jo tas attiecās uz EKL 88. panta un Regulas
Nr. 659/1999 pārkāpumu, bija virspusējs prasības pieteikuma vērtējums, jo atsaukšanās uz šiem noteikumiem bija jālasa kopā
ar argumentāciju par pieļauto kļūdu attiecīgā atbalsta saņēmēja noteikšanā. Saņēmēja pareiza noteikšana esot svarīga procesuālo
noteikumu valsta atbalsta jomā ievērošanas kontekstā.

AEP
norāda, ka jautājums par
ACEA
un
AEP
ekonomisko kontinuitāti saistībā ar tās uzņēmuma filiāles nodošanu, kura bija atbildīga par projekta īstenošanu, kas bija
attiecīgā atbalsta priekšmets, bija plaši apsvērts gan lietas dalībnieku iesniegtajos procesuālajos rakstos, gan tiesas sēdē.
Tomēr Pirmās instances tiesa neesot ņēmusi vērā šo diskusiju, tādējādi sagrozot prasības pamatu un pierādīšanas pasākumu rezultātus.
–       Tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Vispārējai tiesai ir jānoraida kā nepieņemama tai iesniegtā prasības pieteikuma prasījumu
daļa, tādēļ ka būtiski faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar ko šī daļa ir pamatota, loģiski un saprotami neizriet no paša prasības
pieteikuma teksta (2006. gada 18. jūlija spriedums lietā C‑214/05 P
Rossi
/ITSB, Krājums, I‑7057. lpp., 37. punkts, un 2007. gada 13. marta rīkojums lietā C‑150/06 P
Arizona Chemical
u.c./Komisija, 45. punkts).
Līdz ar to Pirmās instances tiesa, vispirms saskaņā ar Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu norādot, ka jebkurā prasības
pieteikumā pietiekami nepārprotami un precīzi ir jābūt ietvertam strīda priekšmetam un kopsavilkumam par izvirzītajiem pamatiem,
lai atbildētāja puse varētu sagatavot savu aizstāvību un Pirmās instances tiesa lemt par prasību, kā nepieņemamu noraidīja
argumentāciju par EKL 88. panta un Regulas Nr. 659/1999 pārkāpumu, jo ar šo argumentāciju nebija izpildīti šie nosacījumi.
Pirmās instances tiesā iesniegtajā prasības pieteikumā skaidri, nepārprotami, saskaņoti un saprotami nebija norādīts, kādēļ
ar apstrīdēto lēmumu ir pārkāpti šie noteikumi. Turklāt
AEP
Tiesai nebija iesniegusi nevienu konkrētu pierādījumu, lai pierādītu, ka ar Pirmās instances tiesā iesniegto prasības pieteikumu
bija izpildīti iepriekš minētie nosacījumi.
It īpaši jānorāda, ka šajā ziņā nepietiek minēt, ka atsaukšanās uz iepriekš minētajiem noteikumiem ir jālasa kopā ar argumentāciju
par pieļauto kļūdu attiecīgā atbalsta saņēmēja noteikšanā, jo pirmajā instancē iesniegtajā prasības pieteikumā nav nedz izskaidrota
šī saikne, nedz tas, kādēļ iespējamās kļūdas rezultātā ir noticis šo pašu noteikumu pārkāpums.
Šajos apstākļos pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par pirmā pamata otro daļu attiecībā uz kļūdām tiesību piemērošanā
–       Lietas dalībnieku argumenti

AEP
norāda, ka Pirmās instances tiesa, apstiprinot Komisijas secinājumu par to, ka
ACEA
un
AEP
ir viena ekonomiska vienība, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Lai arī sabiedrība
AEP
mazāk nekā 30 % pieder sabiedrībai
ACEA
, tā 70 % pieder
Electrabel
, kas nozīmē, ka neesot iespējams apgalvot, ka
AEP
veido vienu ekonomisku vienību ar
ACEA
.

AEP
uzskata, ka no visas Pirmās instances tiesas savas argumentācijas atbalstam norādītās judikatūras izriet, ka rīcības brīvība,
kura ir Komisijai, lai noteiktu, vai atbalsta saņēmēja noteikšanas mērķiem divi vai vairāki uzņēmumi veido vienu ekonomisku
vienību, ir vienīgi gadījumos, kad vienai un tai pašai personai vai grupai ir ekskluzīva kontrole. Savukārt, ja uzņēmumu kontrolē,
kā šajā lietā, kopuzņēmums, kuru pašu kontrolē divas atšķirīgas grupas, no minētās judikatūras nevar izsecināt, ka Komisija
var atzīt, ka starp kontrolēto sabiedrību un vienu no divām sabiedrībām, kas kontrolē kopuzņēmumu, pastāv ekonomiska vienība.

AEP
arī uzskata, ka Komisija nekad nav piemērojusi šādu pieeju citām konkurences tiesību jomām, lai arī šīs tiesības visās tās
jomās izmanto vienus un tos pašus jēdzienus. Pretēji tam, ko ir uzskatījusi Pirmās instances tiesa, koncentrāciju vai aizliegto
vienošanos jomā piemērojamie jēdzieni varot tikt pārņemti valsts atbalsta jomā, izņemot īpašos gadījumos, kuros ir pamatota
atšķirīga interpretācija.
Šajā ziņā Komisija savā lēmumā, ar kuru ir apstiprināta
AEP
izveide, šo kopuzņēmumu ir atzinusi par koncentrāciju, jo šis uzņēmums bija funkcionāli autonoms salīdzinājumā ar savām mātes
sabiedrībām. Taču funkcionālās autonomijas jēdziens konkurences tiesībās tiekot izmantots attiecībā uz kopuzņēmumiem, kuriem,
lai arī tos kontrolē atšķirīgas ekonomiskās grupas, pašiem ir sava organizatoriskā un administratīvā struktūra un kuri darbojas
tirgū ar autonomiem darbības un finanšu līdzekļiem.

AEP
uzskata, ka tādējādi Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu, kad tā pārsūdzētā sprieduma 142. punktā nolēma – neņemot
vērā šo Komisijas iepriekšējo konstatējumu – ka
AEP
nav faktiskas funkcionālas autonomijas salīdzinājumā ar
ACEA
un
Electrabel
, jo tām pār
AEP
ir kopīga kontrole. Pirmās instances tiesa esot sajaukusi funkcionālās autonomijas un kontroles jēdzienus, jo ne jebkura
kontrole ietekmē uzņēmuma funkcionālo autonomiju.
Turklāt tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 142. punktā ir uzskatījusi, ka
AEP
nav funkcionāli autonoma, jo tās saražotās enerģijas laišanu tirgū nodrošina
AE Trading
,
AEP
norāda, ka šādiem apsvērumiem nav nozīmes, jo ražošanas, kā arī vairumtirdzniecības, kuru šajā gadījumā nodrošina
AEP
, nodalīšana no mazumtirzdniecības, ko šajā gadījumā veic
AE Trading
, ir parasta prakse enerģētikas nozarē un Komisijai tas ir bijis zināms koncentrācijas apstiprināšanas brīdī.

AEP
piebilst, ka, lai arī Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka Komisija sabiedrībai
AEP
nav nedz noteikusi nekādu atbildību, nedz lūgusi atmaksāt agrāk saņemto atbalstu, tomēr
AEP
ar
Electrabel
starpniecību cieš no attiecīgā atbalsta apturēšanas sekām. Taču, ja Komisija, izmantojot
AEP
, vēlējās sasniegt
ACEA
, tai nevajadzēja ietekmēt
Electrabel
stāvokli un tādējādi tai vajadzēja apturēt attiecīgo atbalstu tikai tajā daļā, kura atbilst
ACEA
dalībai, proti, 29,705 %.

AEP
uzskata, ka Pirmās instances tiesas atsaukšanās uz 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑91/01 Itālija/Komisija (
Recueil
, I‑4355. lpp., 50.–53. punkts) nav svarīga, jo lieta, kurā tika taisīts šis spriedums, bija par vienas sabiedrības tiesībām
izmantot mazajiem un vidējiem uzņēmumiem piešķirto preferenciālo režīmu, nevis piederību ekonomiskai vienībai. Turklāt šī
lieta vēl jo vairāk bija saistīta ar vienas grupas ekskluzīvu kontroli.
Tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa ir uzskatījusi, ka starp
ACEA
un
AEP
pastāv ekonomiska kontinuitāte saistībā ar tās uzņēmuma filiāles nodošanu, kura bija atbildīga par projekta īstenošanu, kurš
ir attiecīgā atbalsta priekšmets,
AEP
uzskata, ka šī nodošana nevar būt pietiekama, lai pierādītu, ka
AEP
veic darbību, kuru iepriekš veica
ACEA
, un ka
AEP
ir kļuvusi par šī atbalsta saņēmēju. Šī nodošana arī nevar pamatot apsvērumu, ka
AEP
un
ACEA
veido vienu ekonomisku vienību.
Šajā ziņā
AEP
norāda, ka minētā projekta nodošana ir notikusi ar kopuzņēmuma nolīgumu, kurā bija norādītas
ACEA
organizētās uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūras beigas, kuras ietvaros nodotā uzņēmuma filiāle tika atbilstoši novērtēta
saskaņā ar tirgus noteikumiem. No Komisijas paziņojuma “Ceļā uz Komisijas lēmumu efektīvu izpildi, kuros dalībvalstīm tiek
uzdots atgūt nelikumīgu un nesaderīgu valsts atbalstu” (OV 2007, C 272, 4. lpp.) 33. punkta izriet, ka tādas aktīvu nodošanas
gadījumā (“asset deals”) kā šajā lietā apspriestās nepastāv kontinuitāte starp esošo un jauno uzņēmumu.
Attiecībā uz Pirmās instances tiesas apsvērumiem par risku, ka ar attiecīgās
ACEA
uzņēmuma filiāles nodošanu
AEP
varēja tikt neievērota agrāk pieņemtajā lēmumā ietvertā atmaksāšanas kārtība,
AEP
atgādina, ka tā Pirmās instances tiesā ir norādījusi, ka tik ekonomiski un stratēģiski svarīgs darījums kā
AceaElectrabel
izveidošana nevarēja tikt paredzēts, lai neievērotu risku, ka var tikt apturēts valsts atbalsts par tik nenozīmīgu naudas
summu salīdzinājumā ar darījuma kopējo vērtību.
Turklāt Pirmās instances tiesa, nolemjot, pirmkārt, ka Komisijai nav jāpierāda neievērošanas mērķis un, otrkārt, ka nodošanas
konstatējums un ar šo nodošanu radīto risku, ņemot vērā noteikumus valsts atbalsta jomā, ņemšana vērā ir pietiekams Komisijas
pamatojums, ir atbrīvojusi Komisiju no pienākuma pamatot savus lēmumus citādāk, nekā atsaucoties uz teorētiskiem un paradoksāliem
pieņēmumiem.
Tiesas sēdē
Electrabel
atbalstīja
AEP
argumentāciju, lai pierādītu gan to, ka starp
AEP
un
ACEA
nepastāv ekonomiskas vienības, gan to, ka nav bijis mērķa neievērot agrāk pieņemtajā lēmumā ietverto atmaksāšanas kārtību
attiecīgās
ACEA
uzņēmuma filiāles nodošanas sabiedrībai
AEP
laikā. It īpaši
Electrabel
norāda, ka katrs neievērošanas risks ir jāizvērtē nevis abstrakti, bet pamatojoties uz konkrētiem faktiem.
–       Tiesas vērtējums
Tā kā
AEP
un
Electrabel
apstrīd Pirmās instances tiesas konstatējumu par to, ka Komisija varēja uzskatīt, ka
AEP
un
ACEA
attiecībā uz agrāk saņemto atbalstu un attiecīgo atbalstu ir viena ekonomiska vienība, jāpārbauda, vai Pirmās instances tiesa,
nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, šajā jautājumā varēja apstiprināt apstrīdēto lēmumu.
Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka, tā kā pēc restrukturizācijas, kas ietvēra vienas sabiedrības ražošanas iekārtu
nodošanu jaunizveidotajām ražošanas sabiedrībām, esošā sabiedrība turpina būt ieinteresētā persona šajās jaunizveidotajās
ražošanas sabiedrībās, visas šīs sabiedrības saistībā ar atbalstu kopā var veidot vienu grupu, lai gan katrai no jaunizveidotajām
ražošanas sabiedrībām ir sava no esošās sabiedrības atšķirīga juridiskā personība (šajā ziņā skat. 1984. gada 14. novembra
spriedumu lietā 323/82
Intermills
/Komisija,
Recueil
, 3809. lpp., 11. punkts).
Esošā sabiedrība un jaunās darbojošās sabiedrības tostarp var veidot ekonomisku vienību, ja ar īstenoto restrukturizāciju
ir izveidots nedalāms kopums no rūpnieciskā un finansiālā skatupunkta (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Intermills
/Komisija, 12. punkts).
Tāpat no Tiesas judikatūras izriet, ka, ja vienība, kurai pieder kapitāldaļu kontrolpakete kādā sabiedrībā, šo kontroli īsteno,
tieši vai netieši ietekmējot sabiedrības pārvaldību, tad ir uzskatāms, ka šī vienība piedalās kontrolētā uzņēmuma veiktajā
saimnieciskajā darbībā (2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑222/04
Cassa di Risparmio di Firenze
u.c., Krājums, I‑289. lpp., 112. un 118. punkts).
Ja tā nav, tad vienkārša viena uzņēmuma sadalīšana divās atsevišķās vienībās, no kurām pirmā tieši turpina iepriekšējo saimniecisko
darbību, bet otra kontrolē pirmo, iejaucoties tās pārvaldībā, būtu pietiekama, lai liegtu Savienības noteikumu par valsts
atbalstu lietderīgo iedarbību. Tas ļautu otrajai vienībai gūt labumu no subsīdijām vai citām priekšrocībām, ko piešķir valsts
vai no valsts līdzekļiem, un tās pilnībā vai daļēji izmantot pirmās vienības labā, kā arī abu veidotās saimnieciskās vienības
interesēs (iepriekš minētais spriedums lietā
Cassa di Risparmio di Firenze
u.c., 114. punkts).
Kā apstāklis, kas tostarp var, pirmkārt, sniegt iespēju veikt kontroles pasākumus, sniegt pamudinājumus un finansiālu atbalstu,
kurš pārsniedz vienkāršu kapitāldaļu ieguldīšanu, kā arī, otrkārt, atspoguļot dabisku un funkcionālu saikņu pastāvēšanu starp
vienību, kurai pieder kapitāldaļu kontrolpakete kādā sabiedrībā, un šo pašu kontrolēto sabiedrību, var būt tas, ka minētās
vienības padomes un kontroles institūcijas locekļus ieceļ pielīdzināmās kontrolētās sabiedrības institūcijās (šajā ziņā skat.
iepriekš minēto spriedumu lietā
Cassa di Risparmio di Firenze
u.c., 116. un 117. punkts).
Šajā lietā nedz
AEP
, nedz
Electrabel
nav apstrīdējušas šādus Pirmās instances tiesas konstatējumus, proti, pirmkārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma
103. punktā ir konstatējusi, ka
ACEA
bija sākotnējā attiecīgā atbalsta saņēmēja, ka
ACEA
uzņēmuma filiāle, kura saņēma minēto atbalstu, tika nodota
AEP
un ka
AEP
turpināja veikt šīs uzņēmuma filiāles darbību. Tāpat pārsūdzētā sprieduma 142. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka
AEP
saražotās enerģijas laišanu tirgū nodrošina
AE Trading
, kura 84,17 % pieder
AceaElectrabel
, kura 59,41 % apmērā ir atkarīga no
ACEA
.
Otrkārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 109. punktā ir konstatējusi, ka
AEP
ir saistīta gan ar
ACEA
, gan
Electrabel
un ka
ACEA
pieder kapitāldaļu vairākums sabiedrībā
AceaElectrabel
, kurai savukārt pieder 50 % no
AEP
kapitāldaļām, un pārsūdzētā sprieduma 111. punktā Pirmās instances tiesa ir konstatējusi, ka
ACEA expressis verbis
ir apstiprinājusi, ka tā kopā ar
Electrabel
kontrolē
AEP
.
Treškārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 119. punktā ir norādījusi, ka, lai arī
AEP
direktoru padomē sabiedrību
Electrabel
pārstāv astoņi no divpadsmit locekļiem un
AEP
valdē – četri no sešiem locekļiem, vissvarīgāko jautājumu izlemšanā ir vajadzīga piekrišanas saņemšana no viena no locekļiem,
kuri pārstāv
ACEA
, kas viņam dod tiesības nobloķēt lēmuma pieņemšanu.
No šī sprieduma 47. un 48. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka šādos apstākļos Komisija, nepārsniedzot savas rīcības
brīvības robežas, varēja uzskatīt, ka pēc
ACEA
ar
Electrabel
atbalstu veiktās restrukturizācijas
ACEA
un
AEP
attiecībā uz agrāk saņemto atbalstu un attiecīgo atbalstu veido daļu no nedalāma kopuma, jo ar minēto restrukturizāciju sabiedrībai
AEP
tika nodota attiecīgā
ACEA
uzņēmuma filiāle,
AEP
turpināja veikt šī uzņēmuma filiāles darbības,
ACEA
palika ieinteresēta
AEP
un
AEP
saražoto enerģiju tirgū laida
AE Trading
, kuru kontrolēja
ACEA
kā vairākuma kapitāldaļu turētājs sabiedrībā
AceaElectrabel
.
Turklāt, ņemot vērā šī sprieduma 49. un 51. punktā atgādināto judikatūru, no šiem pašiem konstatējumiem izriet, ka Komisija
varēja uzskatīt, ka
ACEA
, kurai pieder kopīga kapitāldaļu kontrolpakete sabiedrībā
AEP
, šo kontroli faktiski īsteno, tieši vai netieši ietekmējot sabiedrības
AEP
pārvaldību gan tādējādi, ka
AEP
direktoru padomē un tās valdē ir
ACEA
pārstāvji, gan arī tādējādi, ka tai pieder vairākums kapitāldaļu sabiedrībā
AceaElectrabel
, kurai pieder 50 % no
AEP
kapitāldaļām.
Turklāt Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 125. punktā ir norādījusi, pirmkārt, ka līgumā par
ACEA
nodotās uzņēmuma filiāles nodošanu
AEP
tika paredzēts noteikums, saskaņā ar kuru ir izslēgta jebkādu strīdu esamība jautājumā par minēto filiāli, un, otrkārt, ka
ACEA
šajā brīdī jau bija apstrīdējusi agrāk pieņemto lēmumu.
Šādos apstākļos Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā ir pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 130. punktā uzskatot,
ka Komisija šajā lietā bija pierādījusi, ka
ACEA
kopīgi ar
Electrabel
veiktā restrukturizācija varēja radīt iespēju, ka tiek neievērota agrāk pieņemtajā lēmumā ietvertā atmaksāšanas kārtība.
Pirmkārt, ir jāuzskata, ka pretēji tam, ko apgalvo
AEP
un
Electrabel
, iespējas, ka var tikt neievērota agrāk saņemtā atbalsta atmaksāšanas kārtība, ņemšana vērā nevar tikt pakļauta pierādījumam
par šāda mērķa esamību šīs lietas faktisko apstākļu kontekstā. Ja tas tā būtu, uzņēmumi tiktu mudināti izveidot sabiedrības,
kuru mērķis būtu neievērot prettiesisku atbalstu atmaksāšanu, gūstot priekšrocību no tā, ka Komisijai būtu jāpierāda šāda
mērķa sasniegšana.
Tādējādi Pirmās instances tiesa pareizi nolēma, ka pietiktu, ja Komisija šajā lietā pierādītu šāda riska esamību.
Otrkārt, Komisija varēja uzskatīt, ka, ja netiktu atzīts, ka
AEP
un
ACEA
ir viena ekonomiska vienība,
AEP
pēc restrukturizācijas un
ACEA
kopīgajā kontrolē varētu turpināt veikt nodoto darbību, kura saņēma agrāk saņemto atbalstu, un saņemt attiecīgo atbalstu.
Turklāt Komisija varēja uzskatīt, ka attiecīgā atbalsta piešķiršana
AEP
ļautu
ACEA
gūt no tā labumu, jo tās veic savas attiecīgās saimnieciskās darbības kā nedalāms kopums.
Taču, ņemot vērā šī sprieduma 50. punktā atgādināto judikatūru, ar to, ka
ACEA
būtu iespēja saņemt attiecīgo atbalstu, pietiktu, lai Savienības noteikumiem par valsts atbalstu atņemtu to lietderīgo iedarbību,
un turklāt šāda iespēja būtu pretrunā judikatūras lietā
TWD
/Komisija loģikai.
Šādos apstākļos Pirmās instances tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, varēja uzskatīt, ka Komisija, kurai šajā ziņā
ir plaša rīcības brīvība, nebija pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka
ACEA
un
AEP
attiecībā uz agrāk saņemto atbalstu un attiecīgo atbalstu veido vienu ekonomisku vienību.
It īpaši jānorāda, ka Pirmās instances tiesa varēja uzskatīt, ka tas apstāklis, ka
ACEA
kontroli pār
AEP
varēja veikt vienīgi kopīgi ar
Electrabel
un ka
Electrabel
piederēja lielāka daļa no
AEP
kapitāldaļām nekā
ACEA
, šajā lietā ļāva Komisijai secināt, ka
ACEA
un
AEP
veido vienu ekonomisku vienību.
Šo konstatējumu nevar atspēkot citi
AEP
minētie argumenti.
Pirmkārt, jāuzskata, ka, ņemot vērā iepriekš minēto analīzi, nevar tikt atbalstīti argumenti, pirmkārt, par
AEP
funkcionālo autonomiju salīdzinājumā ar
ACEA
, ko Komisija bija konstatējusi, izvērtējot koncentrāciju, un, otrkārt, par ekonomiskas vienības jēdzienu aizliegto vienošanos
un koncentrāciju jomās. Kā Pirmās instances tiesa pareizi ir nolēmusi pārsūdzētā sprieduma 135., 137. un 138. punktā, ekonomiskas
vienības jēdziens valsts atbalsta jomā var atšķirties no jēdziena, kurš tiek piemērots citās konkurences tiesību jomās.
Katrā ziņā nedz
AEP
iespējamā funkcionālā autonomija, nedz ekonomiskas vienības jēdziens, kurš tiek piemērots aizliegto vienošanos un koncentrāciju
jomās, nevar apšaubīt to, ka, ņemot tostarp vērā
ACEA
tiesības nobloķēt lēmuma pieņemšanu vissvarīgākajos
AEP
vadības jautājumos, Pirmās instances tiesa šajā lietā varēja apstiprināt Komisijas konstatējumu, ka
ACEA
veic kopīgu kontroli pār
AEP
un ka
AEP
ir daļa no nedalāmā kopuma.
Otrkārt, attiecībā uz argumentu par attiecīgās uzņēmuma filiāles nodošanu
AEP
eventuālās aktīvu nodošanas (“asset deal”) ietvaros pietiek norādīt, ka noteikumi par šāda veida darījumiem nevar tikt piemēroti
tādos apstākļos kā pamata lietā, kad
ACEA
turpina kopīgi kontrolēt attiecīgā uzņēmuma filiāli un kad
ACEA
tādējādi var tikt uzskatīta par tādu, kura kopā ar
AEP
veido vienu ekonomisku vienību.
Treškārt, saistībā ar argumentu par Pirmās instances tiesas atsaukšanos uz iepriekš minēto spriedumu lietā Itālija/Komisija
no šī sprieduma 55.–64. punktā izdarītā vērtējuma izriet, ka, pat ja pieņemtu, ka šī atsaukšanās ir kļūdaina, kā apgalvo
AEP
, Pirmās instances tiesa tomēr varēja secināt, ka Komisija varēja konstatēt, ka
ACEA
un
AEP
veido vienu ekonomisku vienību. Līdz ar to šis arguments ir noraidāms.
Ceturtkārt, attiecībā uz
AEP
izvirzīto argumentu par to, ka attiecīgais atbalsts bija jāaptur tikai attiecībā uz
ACEA
piederošajām
AEP
kapitāldaļām, pietiek norādīt, ka šī sprieduma 61. punktā minēto iemeslu dēļ Komisija un Pirmās instances tiesa varēja uzskatīt,
ka jebkurš
AEP
piešķirtais atbalsts, pat nelielā apmērā, varēja radīt priekšrocības
ACEA
.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par pirmā pamata trešo daļu attiecībā uz pārsūdzētajā spriedumā ietvertā pamatojuma neloģiskumu un pretrunīgumu
–       Lietas dalībnieku argumenti

AEP
pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pārņēmusi visus Komisijas argumentus, nenorādot uz to pretrunīgumu un tajos pieļauto
acīmredzamo kļūdu tiesību piemērošanā un novērtēšanā.
It īpaši
AEP
uzskata, ka, tā kā Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka sabiedrību
AEP
kontrolē divas atšķirīgas grupas un ka sabiedrībai
Electrabel
kā vienai no šīm grupām pieder kapitāldaļu vairākums, tās secinājums, saskaņā ar kuru uz sabiedrībām
AEP
un
ACEA
attiecas viens kontroles centrs, ir pretrunīgs, patvaļīgs un neloģisks, jo loģiski, ka viena sabiedrība nevar veidot vienu
ekonomisku vienību ar divām atšķirīgām personām.
Turklāt attiecībā uz Pirmās instances tiesas apsvērumu par to, ka
AEP
nav funkcionāli autonoma, jo tās saražotās elektroenerģijas laišanu tirgū nodrošina
AE Trading
, neesot sniegts nekāds skaidrojums, kas varētu precizēt šī apsvēruma apjomu.

AEP
uzskata, ka ir ireālistiski un neloģiski uzskatīt, kā ir izdarījusi Pirmās instances tiesa, ka
AceaElectrabel
tika izveidota, lai neievērotu valsts atbalstam piemērojamos noteikumus un ka Komisijai nebija jāpierāda neievērošanas mērķis,
bet ka nodošanas konstatējums un ar šo nodošanu radīto risku, ņemot vērā noteikumus valsts atbalsta jomā, ņemšana vērā ir
pietiekams Komisijas pamatojums.

AEP
uzskata, ka Pirmās instances tiesa arī nonāca pretrunās, pārsūdzētā sprieduma 140. punktā uzskatot, ka ekonomiskas vienības
esamības noteikšanā ir jāņem vērā attiecīgā uzņēmuma dalība sabiedrību grupā, kuru tieši vai netieši kontrolē viena no šajā
grupā esošajām sabiedrībām, kā arī vienas grupas, kuru kontrolē viena vienība, izveidošana, lai arī Pirmās instances tiesa
pati bija konstatējusi, ka sabiedrību
AEP
kontrolēja divas dažādas vienības.
–       Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru attiecībā uz Pirmās instances tiesas pienākumu spriedumos norādīt pamatojumu,
kas izriet no Tiesas Statūtu 36. panta un 53. panta pirmās daļas, tai nav pienākuma izsmeļoši izklāstīt vienu pēc otra lietas
dalībnieku izteiktos argumentus. Tādējādi pamatojums var būt netiešs ar nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt
iemeslus, kuru dēļ tikuši veikti attiecīgie pasākumi, un Tiesai – gūt pietiekamu informāciju, lai veiktu savu pārbaudi (2009. gada
2. aprīļa spriedums lietā C‑431/07 P
Bouygues
un
Bouygues Télécom
/Komisija, Krājums, I‑2665. lpp., 42. punkts, kā arī 2010. gada 21. janvāra rīkojums lietā C‑150/09 P
Iride
un
Iride Energia
/Komisija, 42. punkts).
Šajā lietā pietiek konstatēt, ka Pirmās instances tiesas sniegtā argumentācija ir skaidra un saprotama un ka tā ļauj gan
AEP
, gan
Electrabel
uzzināt iemeslus, kuru dēļ Pirmās instances tiesa ir noraidījusi minēto pamatu, gan arī Tiesai gūt pietiekamu informāciju,
lai veiktu savu pārbaudi.
It īpaši ir jāuzsver, ka iespējamās argumentācijā ietvertās pretrunas, kuras
AEP
pārmet Pirmās instances tiesai, faktiski ir tās pašas iespējamās kļūdas tiesību piemērošanā, kuras jau tika izvērtētas un
noraidītas, izvērtējot pirmā pamata otro daļu, nevis pamatojuma trūkums.
Līdz ar to pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida un tādējādi ir jānoraida viss pirmais pamats kopumā.

Par otro pamatu attiecībā uz judikatūras lietā TWD/Komisija piemērošanas jomu
Par otrā pamata pirmo daļu attiecībā uz pirmajā instancē celtās prasības ietvaros izvirzīto pamatu sagrozīšanu
–       Lietas dalībnieku argumenti

AEP
norāda, ka Pirmās instances tiesa, pārsūdzētā sprieduma 172. punktā apstiprinot, ka Komisijai agrāk pieņemtajā lēmumā nebija
jāizvērtē atbalsts, kurš tika individuāli piešķirts, pamatojoties uz atbalsta shēmu, sagrozīja prasības trešo pamatu, kura
mērķis bija lūgt noteikt, ka, lai uzdotu atmaksāt atbalstu, kurš tika individuāli piešķirts, pamatojoties uz atbalsta shēmu,
vispirms bija jāpārbauda katra attiecīgā uzņēmuma individuālais stāvoklis.

AEP
uzskata, ka pirms atmaksāšanas kārtības ir jānosaka, vai un ciktāl katrs uzņēmums, kurš pieder kategorijai, uz kuru attiecas
minētā atbalsta shēma, saņēma ar EK līguma noteikumiem nesaderīgu atbalstu. Šajā lietā šī pārbaude vēl neesot notikusi.
–       Tiesas vērtējums
Attiecībā uz šiem iebildumiem pietiek norādīt, pirmkārt, ka no pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 23.–28. punkta,
kā arī pārsūdzētā sprieduma 147.–151. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesa precīzi ir apkopojusi
AEP
izvirzītos argumentus, un, otrkārt, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 164.–181. punktā ir atbildējusi uz šiem
argumentiem.
It īpaši no pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 25. punkta
in fine
izriet, ka
AEP
tostarp ir norādījusi, ka, lai sabiedrībai
ACEA
vai sabiedrībai
AEP
varētu pārmest
ACEA
agrāk saņemta atbalsta prettiesiskumu, Komisijai savā agrāk pieņemtajā lēmumā bija jāizvērtē agrāk saņemta atbalsta shēmu
piemērošana sabiedrībai
ACEA
, un ka Komisija, neveicot šo izvērtējumu, nevarēja iebilst pret šādu prettiesiskumu.
Tādējādi Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā ir sagrozījusi pirmajā instancē celtās prasības ietvaros izvirzīto trešo
pamatu, kad tā atbildēja uz
AEP
izvirzītajiem argumentiem, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 172. punktā konstatējot, ka Komisijai agrāk pieņemtajā lēmumā nebija
jāizvērtē atbalsts, kas tika individuāli piešķirts, pamatojoties uz minētajām atbalsta shēmām.
Līdz ar to otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par otrā pamata otro daļu attiecībā uz kļūdām tiesību piemērošanā
–       Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
AEP
norāda, ka judikatūra lietā
TWD
/Komisija, kura attiecas uz atbalstu kumulācijas efekta izvērtēšanu attiecībā uz vienu uzņēmumu, var tikt piemērota tikai
attiecībā uz to pašu uzņēmumu.
AEP
pirmā pamata ietvaros esot pierādījusi, ka
ACEA
un
AEP
nevar tikt uzskatītas par tādām, kuras veido vienu ekonomisku vienību. Tādējādi Pirmās instances tiesa esot kļūdaini apstiprinājusi
apstrīdēto lēmumu, attiecinot uz to minēto judikatūru.
Otrkārt,
AEP
uzskata, ka Pirmās instances tiesai, lai pierādītu, ka agrāk saņemtais atbalsts kumulācijā ar attiecīgo atbalstu varēja radīt
kaitējošu ietekmi, bija jāpārbauda, ka
ACEA
patiešām bija saņēmusi prettiesisku atbalstu, jo šādu pārbaudi neesot veikusi nedz Itālijas Republika, nedz Komisija.
Tiktāl, ciktāl no Pirmās instances tiesas argumentācijas izriet, ka Komisijas veicamajā analīzē it īpaši bija jāņem vērā atbalsta
ietekme uz
ACEA
,
AEP
uzskata, ka Pirmās instances tiesa mainīja judikatūru lietā
TWD
/Komisija, paredzot jaunu saderīguma nosacījumu, kas nav noteikts Līgumā un kura mērķis ir sodīt par agrāk saņemta atbalsta
atmaksas neesamību. Tā vietā, lai ņemtu vērā iespējamo kumulācijas efektu kā apstākli, lai izvērtētu attiecīgā atbalsta saderību
ar kopējo tirgu, Pirmās instances tiesa esot piemērojusi minēto judikatūru kā instrumentu, lai liktu atmaksāt agrāk saņemto
atbalstu, tajā pašā laikā nodrošinot, ka sabiedrība, kura bija saņēmusi agrāk saņemto atbalstu, līdz minētās atmaksāšanas
brīdim nesaņem nekādu, pat netiešu, priekšrocību. Taču Pirmās instances tiesa neesot ieņēmusi nostāju attiecībā uz šo pamatiebildumu
un pārsūdzētā sprieduma 188. punktā esot to noraidījusi ar pakārtoti izteiktu apstiprinājumu, kurš palicis vienīgi pieņēmumu
līmenī.

AEP
uzsver, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī nebija iespējams nedz pieņemt kumulācijas efekta esamību, nedz novērtēt tās
būtiskumu. Komisijai, pārbaudot atbalsta shēmu, esot izvēle pārbaudīt individuālus gadījumus vai veikt vienīgi vispārīgu un
abstraktu vērtējumu. Ja tā izvēlas šo otro veidu, tā, lai nodrošinātu, ka attiecīgā dalībvalsts izpilda lēmumu, varot vienīgi
celt prasību sakarā ar pienākumu neizpildi, jo ar judikatūru lietā
TWD
/Komisija neesot ticis paredzēts tai piešķirt alternatīvu soda instrumentu.

AEP
uzskata, ka, tā kā minētās judikatūras mērķis ir novērst to, ka jaunā atbalsta saņēmējs tirgū var saņemt lielāku priekšrocību,
jo viņš nav atmaksājis agrāk saņemtu prettiesisku atbalstu, šīs pašas judikatūras piemērošana prasa, lai priekšrocības, kuras
rada jaunais atbalsts, tiktu pārbaudītas konkrēti un detalizēti, un ka šī pārbaude ir jāveic, īpaši atsaucoties uz tā uzņēmuma
stāvokli attiecīgajā tirgū, kurš ir saņēmis atbalstu, salīdzinājumā ar tā konkurentiem un Kopienu tirdzniecības plūsmām.

AEP
norāda, ka Komisijai, lai tā varētu apturēt jaunā atbalsta sniegšanu, ir jānonāk līdz motivētam secinājumam, ka konkurences
un tirdzniecības izkropļošanas attiecīgajās nozarēs sekas, kuras rada abu atbalstu kumulācija, ir tādas, kuru rezultātā jāuzskata,
ka jaunā atbalsta negatīvās sekas gūst virsroku pār pozitīvajām sekām, tādējādi padarot neiespējamu tās atļaujas sniegšanu
līdz pirmā saņemtā atbalsta atmaksas brīdim.
Tādējādi tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 186. punktā ir uzskatījusi, ka saskaņā ar judikatūru lietā
TWD
/Komisija Komisijai netiek prasīts pierādīt, ka abu atbalstu kumulācija ietekmē tirdzniecību, bet ka pietiek vienīgi ar šādas
iespējas pieņemamību, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Treškārt,
AEP
uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka dalībvalstij un uzņēmumam, kas ir
saņēmis jauno atbalstu, ir jāiesniedz Komisijai informācija, lai pierādītu, ka nepastāv jaunā atbalsta kumulācijas ar agrāk
saņemtu prettiesisku un neatmaksātu atbalstu efekts. Ja attiecīgajai dalībvalstij ir jāiesniedz Komisijai atbilstoša informācija,
lai pierādītu, ka jaunais atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu,
AEP
uzskata, ka nedz šai dalībvalstij, nedz attiecīgajam uzņēmumam nav jāiesniedz negatīvs pierādījums par to, ka attiecīgo atbalstu
kumulācija nekādi neietekmē tirdzniecību.
–       Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, pirmkārt, ka arguments, saskaņā ar kuru
ACEA
un
AEP
attiecībā uz agrāk saņemto atbalstu un attiecīgo atbalstu veido divas atšķirīgas ekonomiskas vienības, tika noraidīts, izvērtējot
pirmā pamata otro daļu. Otrkārt, šajā pašā vērtējumā tika norādīts, ka Pirmās instances tiesa, nolemjot, ka Komisija varēja
uzskatīt, ka attiecīgā atbalsta piešķiršana
AEP
ļāva no tā gūt labumu
ACEA
, tādējādi nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Turpinājumā ir jāatgādina, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka nepieciešamība novērst neatmaksātā atbalsta kumulācijas ar
plānoto atbalstu efektu ir tāda pati neatkarīgi no tā, vai runa ir par individuālu atbalstu vai atbalstu, kurš ietilpst atbalsta
shēmā, un ka saskaņā ar judikatūru lietā
TWD
/Komisija Komisija var noteikt, ka atbalsts ir saderīgs tikai tad, ja vispirms tiek atmaksāts agrāk saņemtais prettiesiskais
atbalsts (šajā ziņā skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā
Iride
un
Iride Energia
/Komisija, 49., 50. un 70. punkts).
Pirmkārt, Komisijai attiecīgajā gadījumā ir jāņem vērā iespējamā agrāk saņemtā prettiesiskā neatmaksātā atbalsta kumulācijas
ar jauno atbalstu efekts (šajā ziņā skat. iepriekš minēto 1997. gada 15. maija spriedumu lietā
TWD
/Komisija, 26. un 27. punkts), un, otrkārt, Komisija par saderīgu ar kopējo tirgu var atzīt jaunu atbalstu tikai tad, ja tās
rīcībā esošā informācija ļauj tai izdarīt šādu secinājumu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā
Iride
un
Iride Energia
/Komisija, 70. punkts).
Šajā lietā Pirmās instances tiesa ir konstatējusi, pirmkārt, ka Komisijas rīcībā bija informācija, kas norādīja, ka
ACEA
bija saņēmusi agrāk saņemto atbalstu, un, otrkārt, ka tās rīcībā nebija informācijas, kas ļāva tai secināt, ka nepastāv agrāk
saņemtā atbalsta prettiesiskas un ar kopējo tirgu nesaderīgas kumulācijas ar attiecīgo atbalstu efekts.
Kā Pirmās instances tiesa ir pareizi atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 187. punktā, no judikatūras lietā
TWD
/Komisija izriet, ka, ja Komisija nolemj uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru, dalībvalstij un uzņēmumam – jauna atbalsta
iespējamajam saņēmējam – ir jāiesniedz Komisijai informācija, kas pierādītu, ka šis atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu,
un ka šis pienākums attiecas arī uz vajadzību konstatēt, ka nepastāv jaunā atbalsta kumulācijas ar agrāk saņemtu prettiesisku
un ar kopējo tirgu nesaderīgu un neatlīdzinātu atbalstu efekts.
Tādējādi Pirmās instances tiesa pareizi ir nolēmusi, ka, tā kā agrāk pieņemtais lēmums attiecās uz atbalsta shēmu, nevis individuālu
atbalstu, kas nozīmē, ka to naudas summu noteikšana, kuras ir jāatmaksā no minētās shēmas labumu guvušajām personām, ir jāveic
Itālijas Republikai,
ACEA
un
AEP
procedūrā, kuras ietvaros tika pieņemts apstrīdētais lēmums, ir jāpaziņo Komisijai atmaksājamās naudas summas apmērs un attiecīgā
gadījumā naudas summas, kuras ir atmaksātas saistībā ar agrāk saņemto atbalstu, apmērs, lai pierādītu, ka eventuāli nepastāv
prettiesiska atbalsta kumulācija.
Tā kā šāda informācija nav darīta zināma Komisijai, no tā izriet, ka Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā ir uzskatījusi,
ka šajā lietā Komisijai nebija precīzi jānosaka agrāk saņemtā atbalsta, kuru bija saņēmusi
ACEA
, apmērs, pirms apturēt attiecīgā atbalsta sniegšanu, pamatojoties uz judikatūru lietā
TWD
/Komisija.
Visbeidzot, tā kā no Tiesas judikatūras izriet, ka pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka strīdīgais atbalsts var ietekmēt
tirdzniecību starp dalībvalstīm un izkropļot konkurenci (iepriekš minētais rīkojums lietā
Iride
un
Iride Energia
/Komisija, 72. punkts), Pirmās instances tiesa pareizi ir nolēmusi, ka šajā lietā Komisijai nebija jāveic konkrēta un detalizēta
no attiecīgā atbalsta izrietošo priekšrocību pārbaude, īpaši atsaucoties uz
AEP
un
ACEA
stāvokli attiecīgajā tirgū, salīdzinot ar to konkurentiem un Kopienu tirdzniecības plūsmām.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, jākonstatē, ka Pirmās instances tiesas argumentācijā nav pieļauta neviena kļūda tiesību piemērošanā
un ka tādējādi otrā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par otrā pamata trešo daļu attiecībā uz pārsūdzētajā spriedumā ietvertā pamatojuma pretrunīgumu un nepietiekamību
–       Lietas dalībnieku argumenti

AEP
norāda, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 179. punktā atzina, ka nevar pārliecinoši apgalvot, ka
ACEA
ir saņēmusi ar Līguma noteikumiem nesaderīgu atbalstu. Tādējādi
AEP
nesaprot, kāpēc šī sprieduma nākamajā punktā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisijas pamatojumam pietika
ACEA
finanšu ziņojumā ietvertā norāde par konkrētas naudas summas atmaksas eventuālo iespējamību.

AEP
pārsūdzētā sprieduma 186. punktu uzskata par neskaidru un tā 187. punktu par neizskaidrotu un nepamatotu. Turklāt šī sprieduma
188. punkts neesot pamatots.
Šajā ziņā
AEP
piebilst, ka tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesas šajos punktos sniegtā argumentācija nozīmē, ka tā uzskatīja, ka Komisija
no Itālijas Republikas nav saņēmusi vajadzīgo informāciju, lai veiktu pārbaudi, Pirmās instances tiesai bija jāatbild uz tiesas
sēdē izvirzīto argumentu par to, ka šādā gadījumā Komisija nevar pieņemt lēmumu, pamatojoties tikai uz tās rīcībā esošo informāciju,
bet tai ir jāievēro Regulas Nr. 659/1999 5. pantā paredzētā procedūra. Taču Pirmās instances tiesa neesot atbildējusi uz šo
argumentu.
–       Tiesas vērtējums
Šī sprieduma 77. punktā tika atgādināts, ka Pirmās instances tiesai noteiktais pienākums pamatot savus spriedumus nenozīmē,
ka tai izsmeļoši ir jāatbild uz visiem lietas dalībnieku izteiktajiem argumentiem, un ka pamatojums ir pietiekams, ja tas
ieinteresētajām personām ļauj uzzināt iemeslus, kuru dēļ tika veikti attiecīgie pasākumi, un Tiesai gūt pietiekamu informāciju,
lai veiktu savu pārbaudi.
Šajā lietā pietiek, pirmkārt, konstatēt, ka Pirmās instances tiesas sniegtā argumentācija ir skaidra un saprotama un ka tā
ļauj gan
AEP
un
Electrabel
uzzināt iemeslus, kuru dēļ Pirmās instances tiesa ir noraidījusi šo pamatu, gan Tiesai gūt pietiekamu informāciju, lai veiktu
savu pārbaudi.
It īpaši jānorāda, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 180. punktā ir izskaidrojusi, kāpēc, tāsprāt, Komisija varēja
uzskatīt – neņemot vērā šī sprieduma 179. punktā izvērtētos
AEP
argumentus –, ka
ACEA
bija saņēmusi agrāk saņemtu prettiesisku atbalstu. Turklāt no pārsūdzētā sprieduma 186.–188. punkta nepārprotami izriet, ka
Pirmās instances tiesa tajos ir izklāstījusi judikatūras lietā
TWD
/Komisija interpretāciju.
Otrkārt, no lietas materiāliem izriet, ka
AEP
šī sprieduma 106. punktā minēto argumentu ir izvirzījusi nevis rakstveida procedūras stadijā Pirmās instances tiesā, bet
pirmo reizi to minējusi Pirmās instances tiesā notikušajā tiesas sēdē, kā
AEP
to pati ir atzinusi. Šādos apstākļos jāuzskata, ka runa ir par jaunu argumentu attiecībā uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
Šajā ziņā no lietas materiāliem izriet, ka šis arguments nepapildina iepriekš tieši vai netieši prasības pieteikumā minēto
argumentu, kuram ir cieša saikne ar to. Saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 48. panta 2. punktu tiesvedības laikā
nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas
ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā (šajā ziņā skat. 2009. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑564/08 P
SGL Carbon
/Komisija, 20.–34. punkts).
Tādējādi, tā kā šī sprieduma 106. punktā minētais arguments nav saistīts ar jauniem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas
laikā, Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā
expressis verbis
nav atbildējusi uz šo argumentu.
Turklāt tiktāl, ciktāl
AEP
pirmo reizi šo argumentu ir izvirzījusi rakstveida procedūrā Tiesā, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja lietas dalībniekam
ļautu pirmo reizi izvirzīt tādu pamatu Tiesā, kuru viņš nav izvirzījis Pirmās instances tiesā, tad tas nozīmētu, ka viņam
ir atļauts vērsties Tiesā ar plašāku strīdu nekā izskatījusi Pirmās instances tiesa. Apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē
principā ir vienīgi pārbaudīt, kā Pirmās instances tiesa ir izvērtējusi tajā apspriestos pamatus (skat. it īpaši 2009. gada
10. septembra spriedumu lietā C‑97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 38. punkts, kā arī iepriekš minēto rīkojumu lietā
Iride
un
Iride Energia
/Komisija, 32. punkts).
Tādējādi otrā pamata trešā daļa ir jānoraida un līdz ar to pilnībā ir jānoraida otrais pamats.
No tā izriet, ka apelācijas sūdzība ir pilnībā jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi, lai
AEP
atlīdzina tiesāšanās izdevumus un tā kā sabiedrībai
AEP
spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež
AEP
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Turklāt, tā kā sabiedrībai
Electrabel
spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež tai segt savus izdevumus pašai.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
AceaElectrabel Produzione SpA
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus;
3)
Electrabel SA
sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.