CELEX: 62007CJ0248
Regulamentul de aplicare a Codului vamal comunitar
Articolele 291 și 297
Tratament tarifar favorabil
Destinație finală
Noțiunea «persoană care importă sau care dispune importul mărfurilor pentru a le pune în liberă circulație»
Noțiunea «transfer al mărfurilor în interiorul Comunității»
Noțiunea «cesionar»

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 1a, 291 și 297 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Consiliului din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului vamal comunitar (
JO L 253, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 7,
p. 3
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 89/97 al Comisiei din (
JO L 17, p. 28
, Ediție specială, 02/vol. 9,
p. 256
, denumit în continuare „regulamentul de aplicare”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Trespa International BV (denumită în continuare „Trespa”), pe de o parte, și Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV (denumită în continuare „Nova”), pe de altă parte, cu privire la o cerere formulată de Trespa având ca obiect acordarea de despăgubiri și rambursarea cheltuielilor administrative determinate de pretinsele erori săvârșite de Nova.
Cadrul juridic
Codul vamal comunitar
Potrivit articolului 5 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (
JO L 302, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 5,
p. 58
, denumit în continuare „Codul vamal”):
„(1)   În condițiile prevăzute la articolul 64 alineatul (2) și sub rezerva dispozițiilor adoptate în cadrul articolului 243 alineatul (2) litera (b), orice persoană își poate desemna un reprezentant în relația sa cu autoritățile vamale, pentru a întocmi actele și a îndeplini formalitățile prevăzute în reglementările vamale.
(2)   O astfel de reprezentare poate fi:
—
directă, caz în care reprezentantul acționează în numele și pe seama unei alte persoane sau
—
indirectă, caz în care reprezentantul acționează în nume propriu, dar pe seama unei alte persoane.
Statele membre își pot rezerva dreptul de a întocmi pe teritoriile lor declarații vamale:
—
fie prin reprezentare directă;
—
fie prin reprezentare indirectă,
în măsura în care reprezentantul trebuie să fie un comisionar în vamă care își desfășoară activitatea pe teritoriul țării respective.
[…]
(4)   Reprezentantul trebuie să declare că acționează pe seama persoanei reprezentate, să specifice dacă reprezentarea este directă sau indirectă și să aibă putere de reprezentare.
O persoană care nu declară că acționează în numele sau pe seama unei alte persoane sau care declară că acționează în numele sau pe seama unei alte persoane fără a fi împuternicit să facă aceasta se consideră că acționează în nume propriu și pe seama sa.
(5)   Autoritățile vamale pot solicita oricărei persoane care declară că acționează în numele sau pe seama unei alte persoane mijloace de probă în ceea ce privește capacitatea sa de a avea putere de reprezentare.”
Articolul 21 alineatul (1) din Codul vamal are următorul cuprins:
„Tratamentul tarifar favorabil de care pot beneficia anumite mărfuri pe motivul naturii lor sau al destinației lor este reglementat de condițiile prevăzute în conformitate cu procedura comitetului. Atunci când este necesară o autorizație se aplică articolele 86 și 87.”
Articolul 29 alineatul (1) din acest cod prevede:
„(1)   Valoarea în vamă a mărfurilor importate este valoarea de tranzacție, respectiv prețul efectiv plătit sau de plătit pentru mărfuri atunci când sunt vândute pentru export pe teritoriul vamal al Comunității, ajustat, când este cazul, în conformitate cu articolele 32 și 33, cu condiția ca:
[…]
(c)
nicio parte a profitului din nicio revânzare ulterioară, cedare sau utilizare a mărfurilor de către cumpărător să nu revină direct sau indirect vânzătorului decât dacă se poate efectua o ajustare adecvată în conformitate cu articolul 32
[…]”
Potrivit articolului 86 din Codul vamal:
„Fără a aduce atingere condițiilor speciale suplimentare care reglementează regimul în cauză, autorizația menționată la articolul 85 și cea menționată la articolul 100 alineatul (1) se acordă numai:
—
persoanelor care oferă toate garanțiile necesare pentru efectuarea adecvată a operațiunilor;
—
atunci când autoritățile vamale pot supraveghea și monitoriza regimul fără a trebui să introducă măsuri administrative disproporționate față de nevoile economice respective.”
Regulamentul de aplicare
Articolul 1a din regulamentul de aplicare prevede:
„În sensul aplicării articolelor 16-34 și 291-308, țările din cadrul Uniunii Economice Benelux se consideră ca fiind un singur stat membru.”
Dispozițiile din regulamentul de aplicare pertinente pentru cauza din acțiunea principală, și anume articolele 291-304, sunt cuprinse în partea a II-a, intitulată „Destinația vamală”, titlul I, intitulat „Punerea în liberă circulație”, capitolul 2, intitulat „Admiterea unor mărfuri care beneficiază de tratament tarifar favorabil datorită destinației lor finale”, secțiunea 1, intitulată „Alte mărfuri decât caii destinați sacrificării”, din acest regulament.
Articolul 291 din regulamentul de aplicare prevede:
„(1)   Admiterea de mărfuri, în cazul punerii în liberă circulație beneficiind de un tratament tarifar favorabil datorită destinației lor finale, este condiționată de acordarea unei autorizații scrise persoanei care importă sau care dispune importul mărfurilor pentru a le pune în liberă circulație.
(2)   Această autorizație se eliberează la cererea scrisă a persoanei interesate de către autoritățile vamale ale statului membru în care mărfurile se declară pentru liberă circulație.
[…]
(4)   Persoana interesată trebuie să permită autorităților vamale urmărirea mărfurilor în locul sau locurile din întreprindere în care se desfășoară procesul tehnic de prelucrare, pe întreaga durată a acestuia.”
Articolul 293 din acest regulament are următorul cuprins:
„Titularul autorizației este obligat:
(a)
să dea mărfurilor destinația finală precizată;
(b)
să țină evidențe care să permită autorităților vamale să desfășoare controalele pe care acestea le consideră necesare pentru a se asigura că mărfurile în cauză capătă destinația finală precizată și să păstreze aceste evidențe.”
Potrivit articolului 295 alineatul (1) din regulamentul menționat:
„Se consideră că mărfurilor li se dă destinația finală respectivă:
[…]
2.
în cazul mărfurilor care pot fi folosite în mod repetat doi ani după ce li se dă destinația finală specificată; prima dată la care s-a stabilit o asemenea destinație se înscrie în contabilitate, astfel cum se prevede la articolul 293 litera (b); cu toate acestea:
[…]
(c)
mărfurile enumerate în anexa 40 partea I, destinate unor anumite tipuri de aeronave în scopul construcției, întreținerii, transformării sau echipării: la data când aeronava este transferată altei persoane decât titularul autorizației sau este pusă din nou la dispoziția proprietarului, în special după întreținere, reparație sau transformare;
(d)
mărfurile menționate în anexa 40 partea II, destinate unor tipuri de nave sau platformelor de foraj și de exploatare în scopul construcției, reparației, întreținerii, transformării, dotării: la data transferării navei sau platformei de foraj către altă persoană sau la data reintrării navei sau platformei de foraj în posesia proprietarului, în special după întreținere, reparație sau transformare;
[…]”
Articolul 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare prevede:
„În cazul transferării mărfurilor în interiorul Comunității, cesionarul trebuie să dețină o autorizație eliberată în conformitate cu articolul 291.”
Articolul 298 alineatele (4) și (5) din acest regulament prevede:
„(4)   La primirea mărfurilor, destinatarul le înscrie în evidențele prevăzute la articolul 293 litera (b), cărora le anexează originalul; cel de al patrulea exemplar se trimite de îndată către biroul vamal competent al statului membru de destinație în condițiile stabilite de acesta cu precizarea datei de sosire. Acesta notifică imediat biroul vamal menționat în legătură cu orice depășire, lipsă, substituire sau altă neregulă constatată. În plus, el trimite al cincilea exemplar cedentului expeditor.
(5)   De la data menționată la alineatul (4), obligațiile care decurg din prezentul capitol se transferă de la cedentul expeditor către cesionarul destinatar. Până la data respectivă, aceste obligații revin cedentului expeditor.”
Potrivit articolului 300 din regulamentul menționat:
„Toate transferurile de pe teritoriul unui stat membru se notifică autorităților vamale. Forma, termenul și celelalte condiții în care trebuie efectuată notificarea se stabilesc de către autoritățile respective. Notificarea trebuie să indice exact data transferului mărfurilor.
Începând cu această dată, cesionarul își asumă obligațiile ce decurg din prezenta secțiune cu privire la transferul mărfurilor.”
Conform articolului 302 din același regulament:
„(1)   Autoritățile vamale nu aprobă folosirea mărfurilor pentru altă destinație decât cea prevăzută pentru tratamentul tarifar favorabil menționat la articolul 291, cu excepția cazului în care titularul autorizației poate demonstra că din motive care privesc situația sa sau a mărfurilor în sine a fost imposibil ca acestora să li se dea destinația finală prevăzută.
[…]
(3)   Beneficierea de dispozițiile prevăzute la alineatele precedente este condiționată de plata de către titularul autorizației a sumei drepturilor de import stabilite în conformitate cu articolul 208 din cod[ul vamal].”
Acțiunea principală și întrebările preliminare
Începând cu 1 ianuarie 1995, Trespa importă din Statele Unite în Țările de Jos hârtie kraft, utilizată la fabricarea de materiale de construcție. Trespa cumpără de la societatea americană Westvaco aceste mărfuri conform condițiilor de vânzare denumite „livrat cu taxe vamale neplătite” („delivered duty unpaid”). Potrivit acestor condiții, vânzătorul suportă cheltuielile de depozitare, iar Trespa poate să se aprovizioneze din stocurile respective în funcție de necesitățile sale.
Până în luna mai 1997, hârtia kraft era livrată societății Moerdijk Marine Services la Moerdijk (Țările de Jos), unde era ulterior depozitată. În luna mai 1997, filiala europeană a societății Westvaco, Westvaco Europe NV, a informat Trespa că avea intenția să își transfere stocul de la Moerdijk la Antwerpen (Belgia) și să utilizeze serviciile Nova pentru operațiunile de vămuire, de depozitare și de reducere a stocului.
În paralel cu mutarea antrepozitului Westvaco Europe NV la Antwerpen, Trespa a solicitat Comisiei Comunităților Europene să plaseze hârtia kraft sub un regim suspensiv, astfel încât să nu mai fie obligată să plătească taxe la import. Această cerere se întemeia pe faptul că Uniunea Europeană nu producea suficientă hârtie kraft pentru a răspunde necesităților Trespa.
La 27 iunie 1997, Consiliul Uniunii Europene a adoptat Regulamentul (CE) nr. 1291/97 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 2505/96 al Consiliului din privind deschiderea și modul de gestionare a contingentelor tarifare comunitare autonome pentru anumite produse agricole și industriale și de modificare a Regulamentului (CE) nr. 3059/95 privind deschiderea și modul de gestionare a contingentelor tarifare comunitare autonome pentru anumite produse agricole și industriale (prima serie 1996) (
JO L 176, p. 17
), potrivit căruia taxa vamală aplicabilă era de 0 % pentru un volum contingentar de 8000 de tone de hârtie kraft clasificată la poziția tarifară NC 4804419110 și pentru 7000 de tone de hârtie kraft clasificată la poziția tarifară NC 4804519010.
Potrivit Regulamentului nr. 1291/97, beneficiul celor două contingente tarifare era rezervat importului de hârtie kraft căreia i s-a dat o destinație finală, în special fabricarea anumitor produse.
În perioada iulie 1997-ianuarie 1998, Nova a vămuit mărfuri ale Trespa scutite de taxe la import fără obiecții din partea autorităților vamale din Antwerpen. În ianuarie 1998, autoritățile menționate au efectuat un audit extern al documentelor de vămuire și au comunicat societății Nova că respectivele contingente tarifare nu erau necondiționate, ci erau supuse condiției ca mărfurilor importate să li se dea destinația finală pentru care era necesară o autorizație.
Ulterior primirii acestei informații de la Nova, la 26 ianuarie 1998, Trespa a depus la autoritățile vamale olandeze o cerere în scopul obținerii unei autorizații pentru destinație finală pentru a putea importa hârtie kraft din Statele Unite cu scutire de taxe la import pentru producția de panouri Trespa. La , autoritățile vamale olandeze i-au acordat această autorizație, cu mențiunea că intra în vigoare de la .
Nova a formulat o cerere de autorizare similară la autoritățile vamale belgiene, iar autorizația pentru destinație finală i-a fost acordată la 17 februarie 1998 pentru mărfurile clasificate la poziția tarifară NC 4804419910. Ulterior, Nova a formulat o cerere complementară, iar această autorizație a fost extinsă, cu efect de la , la pozițiile tarifare NC 4804419110și NC 4804519010.
La 2 decembrie 1999, autoritățile vamale belgiene au adresat Nova o înștiințare de plată ulterioară a taxelor vamale și a taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA-ul”) aferente mărfurilor importate pe seama Trespa. După ce a avertizat Trespa de existența acestui document și după ce i-a solicitat rambursarea sumelor pe care trebuia să le plătească, Nova a efectuat o plată de aproximativ 508400 de euro, reprezentând taxe vamale și TVA.
În plus, Trespa a solicitat autorităților vamale olandeze să efectueze un control administrativ pentru a demonstra că, de la 1 ianuarie 1998, mărfurilor importate li se dăduse destinația prevăzută în descrierea pozițiilor tarifare respective.
Cu excepția unei mici cantități de mărfuri importate, Trespa a putut să demonstreze că aceste mărfuri fuseseră într-adevăr utilizate pentru destinația finală precizată, astfel încât autoritățile vamale belgiene au rambursat societății Nova, în perioada 30 noiembrie 2000-, cvasitotalitatea taxelor plătite de aceasta din urmă, și anume aproximativ 507200 de euro.
Totuși, de la 18 ianuarie 2000, Nova emisese o factură pe numele societății Trespa pentru o sumă corespunzând taxelor vamale și TVA-ului achitate de aceasta. La , Nova a introdus o acțiune la Rechtbank van koophandel te Antwerpen (Tribunalul Comercial din Antwerpen) pentru obligarea societății Trespa la rambursarea unei sume de aproximativ 203100 de euro, majorată cu dobânzi și cu o despăgubire forfetară de 10 % din cuantumul facturii menționate pentru cheltuieli administrative. Ca urmare a rambursărilor ulterioare efectuate de autoritățile vamale belgiene, Nova a modificat această cerere, însă nu a retras-o în întregime. În ceea ce o privește, Trespa a introdus cereri reconvenționale pentru a obține despăgubiri și rambursarea cheltuielilor administrative efectuate.
Rechtbank van koophandel te Antwerpen s-a pronunțat la 26 noiembrie 2004. Această instanță a declarat că nu s-a demonstrat că Nova a săvârșit o eroare care ar fi condus la acțiunea de recuperare ulterioară din partea autorităților vamale belgiene și că, de asemenea, nu s-a stabilit că Nova ar fi trebuit să dispună de o autorizație pentru destinație finală. În final, atât Trespa, cât și Nova au fost obligate să își achite reciproc anumite sume. Trespa a declarat apel împotriva acestei hotărâri la .
În opinia Trespa, recuperarea ulterioară a taxelor vamale nu poate fi decât consecința erorilor săvârșite de Nova, care, la momentul declarării mărfurilor la administrația belgiană a vămilor și accizelor, ar fi trebuit să dețină o autorizație pentru destinație finală, însă nu se afla în posesia acesteia. În opinia Nova, numai mandantul acesteia, și anume Trespa, ar fi trebuit să se afle în posesia unei astfel de autorizații.
În aceste condiții, Hof van beroep te Antwerpen a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Persoana care importă sau care dispune importul mărfurilor pentru a le pune în liberă circulație, în înțelesul articolului 291 [din regulamentul de aplicare], este și comisionarul în vamă care depune declarația în numele și pe seama sa ori numai importatorul căruia îi sunt destinate mărfurile?
2)
În înțelesul articolului 297, respectiv al articolului 1a [din regulamentul de aplicare], există un transfer de mărfuri în interiorul Comunității atunci când mărfurile sunt importate în Comunitate […] la Antwerpen, iar apoi sunt transportate în Țările de Jos? În această situație, persoana vizată la articolului 291 [din regulamentul menționat] trebuie să fie în posesia autorizației prevăzute la acest articol?
3)
Noțiunea «cesionar» în înțelesul articolului 297 [din regulamentul de aplicare] cuprinde și comisionarul în vamă care efectuează formalitățile vamale ale mărfurilor la importul dintr-o țară terță într-un stat membru al Uniunii Europene pe seama importatorului propriu-zis?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la admisibilitate
Comisia exprimă îndoieli cu privire la admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare. Aceasta susține că litigiul din acțiunea principală privește raportul de drept privat dintre părțile din acțiunea principală, guvernat de Codul civil (code civil) belgian, și că pertinența întrebărilor pentru soluționarea acestui litigiu nu este evidentă. Chiar dacă admite că aceste întrebări ar putea avea o anumită importanță în cadrul acțiunii principale, Comisia nu este convinsă că răspunsul ce trebuie dat la întrebările menționate este suficient pentru soluționarea acestui litigiu.
În această privință, trebuie amintit că, în cadrul cooperării între Curte și instanțele naționale, astfel cum este prevăzută la articolul 234 CE, doar instanța națională, sesizată cu acțiunea principală și care trebuie să își asume responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții (a se vedea în special Hotărârea din 22 noiembrie 2005, Mangold,
C-144/04, Rec., p. I-9981
, punctul 34, Hotărârea din , Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio,
C-217/05, Rec., p. I-11987
, punctul 16, și Hotărârea din , Lucchini,
C-119/05, Rep., p. I-6199
, punctul 43).
Rezultă că întrebările referitoare la interpretarea dreptului comunitar adresate de instanța națională în contextul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu este competentă să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență (a se vedea Hotărârea din 15 mai 2003, Salzmann,
C-300/01, Rec., p. I-4899
, punctul 31, precum și Hotărârea din , Cipolla și alții,
C-94/04 și C-202/04, Rec., p. I-11421
, punctul 25). Această prezumție de pertinență nu poate fi înlăturată decât în cazuri excepționale, atunci când apare în mod evident că interpretarea solicitată a dreptului comunitar nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii principale sau atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (a se vedea în acest sens Hotărârea din , Pupino,
C-105/03, Rec., p. I-5285
, punctul 30, și Hotărârea din , Dell’Orto,
C-467/05, Rep., p. I-5557
, punctul 40).
În speță, interpretarea reglementării vamale comunitare va permite să se răspundă dacă, în împrejurările din acțiunea principală, un comisionar în vamă trebuie să fie titularul unei autorizații pentru destinație finală. Din dosar rezultă că această informație este necesară pentru a decide dacă Nova a săvârșit o eroare în relația cu Trespa și pentru a ști cine trebuie să suporte cheltuielile efectuate cu ocazia recuperării ulterioare a taxelor vamale în cauză. Prin urmare, nu este vorba nici despre o problemă de natură ipotetică, nici despre o întrebare care nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii principale.
Desigur, trebuie să se admită că decizia de trimitere nu arată cu certitudine în ce măsură comisionarul în vamă, și anume Nova, a efectuat declarațiile vamale în nume propriu sau pe seama Trespa. Prima și a treia întrebare preliminară creează o incertitudine în această privință, iar argumentele contradictorii dezvoltate de părțile din acțiunea principală în observațiile lor scrise și orale sporesc această incertitudine.
Este important să se amintească faptul că, în cadrul procedurii menționate la articolul 234 CE, Curtea nu poate soluționa un conflict referitor la o situație de fapt. Un astfel de conflict, precum și, de altfel, orice apreciere a faptelor în cauză este de competența instanței naționale (a se vedea Hotărârea din 11 septembrie 2008, CEPSA,
C-279/06, Rep., p. I-6681
, punctul 30 și jurisprudența citată).
În speță, Curtea dispune totuși de elemente suficiente pentru a interpreta normele comunitare respective și pentru a aduce răspunsuri utile, distingând, dacă este cazul, între diferite ipoteze.
Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este, așadar, admisibilă.
Cu privire la fond
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 291 alineatul (1) din regulamentul de aplicare trebuie interpretat în sensul că noțiunea „persoană care importă sau care dispune importul mărfurilor”, prevăzută la acest articol, are în vedere, în afară de importatorul căruia îi sunt destinate mărfurile, și comisionarul în vamă care efectuează declarația vamală.
Cu titlu introductiv, trebuie să se constate că nici Codul vamal, nici regulamentul de aplicare nu definesc noțiunea „comisionar în vamă” în textul acestora. Articolul 5 din Codul vamal menționează „comisionarul în vamă” în calitate de reprezentant în relația cu autoritățile vamale.
În plus, articolul 5 menționat prevede că orice persoană își poate desemna un reprezentant în relația cu autoritățile vamale, pentru a întocmi actele și a îndeplini formalitățile prevăzute în reglementările vamale. Această reprezentare poate fi directă sau indirectă, după cum reprezentantul acționează în numele și pe seama unei alte persoane sau acționează în nume propriu, dar pe seama unei alte persoane.
După cum s-a arătat la punctul 35 din prezenta hotărâre, Curtea nu este competentă să determine modalitatea prin care Nova, acționând în calitate de comisionar în vamă, a efectuat declarațiile vamale în cauză în acțiunea principală. Este de competența instanței de trimitere să clarifice această împrejurare de fapt.
Presupunând că Nova a acționat în calitate de reprezentant în sensul articolului 5 din Codul vamal, este probabil că aceasta a efectuat declarațiile respective pe seama Trespa sub forma reprezentării indirecte, având în vedere că, potrivit explicațiilor furnizate de Nova și de guvernul belgian în fața Curții, reglementarea belgiană în materie vamală nu prevede reprezentarea directă.
Cu toate acestea, nu este exclus nici ca Nova să nu fi declarat că acționa pe seama Trespa, nici ca aceasta să nu fi avut putere de reprezentare. Din articolul 5 alineatul (4) al doilea paragraf din Codul vamal rezultă că, într-un astfel de caz, se prezumă că persoana care a efectuat declarațiile vamale a acționat în nume propriu și pe seama sa. În acest caz, această persoană ar trebui considerată importator, iar nu reprezentant.
În plus, trebuie să se stabilească dacă, în aceste două ipoteze, un comisionar în vamă, precum Nova, trebuie să fie titular al unei autorizații scrise în sensul articolului 291 din regulamentul de aplicare.
Deși capitolul 2 din titlul I al părții a II-a din regulamentul de aplicare, care reglementează admiterea unor mărfuri care beneficiază de tratament tarifar favorabil datorită destinației lor finale, nu definește noțiunea „persoană care importă sau care dispune importul mărfurilor”, nu este mai puțin adevărat că reglementarea menționată impune titularului autorizației menționate anumite obligații care permit stabilirea persoanei avute în vedere la articolul 291 alineatul (1) din acest regulament.
Astfel, articolul 291 alineatul (3) al doilea paragraf din regulamentul de aplicare precizează că persoana interesată trebuie să permită autorităților vamale urmărirea mărfurilor în locul sau în locurile din întreprindere în care se desfășoară procesul tehnic de prelucrare, pe întreaga durată a acestuia. De asemenea, din articolul 293 din acest regulament rezultă că titularul autorizației este obligat să dea mărfurilor destinația finală precizată, să țină evidențe care să permită autorităților vamale să desfășoare controalele pe care acestea le consideră necesare pentru a se asigura că mărfurile în cauză capătă destinația finală precizată și să păstreze aceste evidențe.
După cum arată în mod întemeiat Comisia, aceste obligații demonstrează că persoana care importă sau care dispune importul mărfurilor, cu alte cuvinte, persoana care trebuie să dețină autorizația avută în vedere la articolul 291 din regulamentul de aplicare, este cea căreia îi este destinată marfa și care are intenția de a-i da destinația finală precizată. Numai această persoană este în măsură să respecte obligațiile prevăzute la articolele 291 și 293 din acest regulament.
Faptul că articolul 291 alineatul (1) din regulamentul de aplicare utilizează alternativ formulările „persoana care importă” și „persoana care dispune importul mărfurilor” arată că se admite importul de mărfuri având o destinație finală, import care este realizat prin intermediul reprezentării în relația cu autoritățile vamale în conformitate cu articolul 5 din Codul vamal.
Din cele de mai sus rezultă că reprezentantul care efectuează declarațiile vamale pe seama unei altei persoane nu este persoana avută în vedere la articolul 291 alineatul (1) din regulamentul de aplicare și nu trebuie, prin urmare, să fie titularul unei autorizații în sensul acestui articol.
Numai în ipoteza menționată la punctul 44 din prezenta hotărâre, și anume situația în care comisionarul în vamă nu declară că acționează în numele și pe seama unei alte persoane sau declară că acționează în numele și pe seama unei alte persoane fără să aibă putere de reprezentare, acest comisionar este considerat ca fiind importator în nume propriu și, în consecință, trebuie să dețină o autorizație scrisă pentru a beneficia de un tratament tarifar favorabil pentru mărfurile importate.
În această privință, trebuie să se amintească că rezultă din articolele 21 și 86 din Codul vamal că o autorizație se acordă numai persoanelor care oferă toate garanțiile necesare pentru efectuarea adecvată a operațiunilor. Totuși, dacă autorizația este acordată, însă titularul acesteia nu poate dovedi ulterior că mărfurile au primit în totalitate destinația finală precizată, acesta este obligat, potrivit articolului 302 din regulamentul de aplicare, să plătească cuantumul taxelor la import stabilit conform Codului vamal.
Trebuie respins argumentul guvernului belgian potrivit căruia comisionarul în vamă trebuie să dețină și o autorizație pentru destinație finală atunci când depozitează mărfuri în propriile antrepozite pe seama mandantului său, în scopul garantării unei supravegheri vamale. Într-adevăr, din articolele 291-304 din regulamentul de aplicare nu rezultă că mărfurile având o destinație finală trebuie să rămână în mod constant sub supraveghere vamală. În schimb, aceste mărfuri sunt puse în liberă circulație, iar autoritățile vamale trebuie să poată efectua controale, fie în locul din întreprindere în care se desfășoară procesul tehnic de prelucrare a mărfurilor respective, pe întreaga durată a acestuia, fie pe baza evidenței importatorului, pentru a se asigura ulterior că mărfurile în cauză capătă destinația finală precizată.
Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 291 alineatul (1) din regulamentul de aplicare trebuie interpretat în sensul că noțiunea „persoană care importă sau care dispune importul mărfurilor”, prevăzută la acest articol, are în vedere persoana căreia îi este destinată marfa și care are intenția de a-i da destinația finală precizată, indiferent dacă aceasta efectuează declarația vamală în nume propriu sau este reprezentată în acest scop în sensul articolului 5 din Codul vamal. Noțiunea menționată nu are în vedere reprezentantul acestei persoane în relația cu autoritățile vamale, cu excepția situațiilor în care s-ar prezuma că persoana menționată a acționat în nume propriu și pe seama sa în temeiul articolului 5 alineatul (4) al doilea paragraf din codul menționat și ar trebui considerată, prin urmare, importator.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare coroborat cu articolul 1a din același regulament trebuie interpretat în sensul că există un transfer de mărfuri în interiorul Comunității atunci când mărfurile sunt importate în Belgia, iar apoi sunt transportate în Țările de Jos. În plus, aceasta urmărește să se stabilească dacă, într-o astfel de situație, persoana avută în vedere la articolul 291 din regulamentul de aplicare trebuie să fie în posesia autorizației prevăzute în acest articol.
Încă de la început trebuie să se constate că articolele 291 și 297 din regulamentul de aplicare reglementează operațiuni diferite. Primul articol este consacrat importului unei mărfi care beneficiază de un tratament tarifar favorabil datorită destinației sale finale, în timp ce al doilea articol privește transferul acestei mărfi în interiorul Comunității care are loc după importul acesteia, însă înainte de a i se da destinația finală precizată.
Rezultă că nu este necesară o apreciere a Curții pentru a răspunde la cea de a doua parte a celei de a doua întrebări, pentru că, în privința unei operațiuni de import, răspunsul reiese deja de la punctul 54 din prezenta hotărâre. În schimb, în cazul în care ar fi vorba despre un transfer, persoana care trebuie să dețină o autorizație, și anume cesionarul, este indicată la articolul 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare.
Articolul 297 din regulamentul de aplicare prevede că, în cazul transferării mărfurilor în interiorul Comunității, cesionarul trebuie să dețină o autorizație eliberată în conformitate cu articolul 291 din acest regulament. Articolul 1a din respectivul regulament prevede că, în sensul aplicării în special a articolelor 291-308 din același regulament, țările din cadrul Uniunii Economice Benelux se consideră ca fiind un singur stat membru.
Trespa susține, în observațiile prezentate Curții, că este vorba despre un transfer în sensul articolului 297 din regulamentul de aplicare de fiecare dată când există un transfer al posesiei mărfurilor importate.
În schimb, Comisia consideră că un astfel de transfer există numai în cazul transferului proprietății mărfurilor respective.
Nova sugerează că nu există transfer în interiorul Comunității pentru motivul că Regatul Belgiei și Regatul Țărilor de Jos trebuie considerate ca fiind un singur stat membru în sensul articolului 1a din regulamentul de aplicare.
Această ultimă sugestie nu poate fi reținută. Într-adevăr, rezultă din jurisprudența Curții cu privire la interpretarea unei dispoziții care a precedat articolului 297 din regulamentul de aplicare, dar care utiliza termeni identici, că transferarea mărfurilor în interiorul Comunității privește atât transferul care are loc dintr-un stat membru în altul, cât și pe cel care are loc în interiorul unui singur stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 1989, Chimica del Friuli și alții,
248/88, 254/88-258/88, 309/88 și 316/88, Rec., p. 2837
, dispozitivul). Prin urmare, articolul 1a din regulamentul de aplicare nu este pertinent pentru definirea noțiunii „transfer”.
În ceea ce privește problema dacă noțiunea „transfer” avută în vedere la articolul 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare se referă la transferul proprietății asupra mărfurilor sau la transferul posesiei asupra acestora, răspunsul nu rezultă în mod clar nici din textul regulamentului menționat, nici din Codul vamal. Astfel, această noțiune este enumerată împreună cu „revânzarea” și cu „utilizarea” la articolul 29 alineatul (1) litera (c) din Codul vamal și este menționată ca fiind o alternativă la „punerea din nou la dispoziția proprietarului” la articolul 295 alineatul (1) punctul 2 literele (c) și (d) din regulamentul de aplicare.
În plus, nici compararea diverselor versiuni lingvistice ale regulamentului de aplicare nu arată că legiuitorul a urmărit să indice cu precizie dacă este vorba despre transferul proprietății sau despre transferul posesiei asupra mărfurilor. Astfel, noțiunea menționată este exprimată, cu titlu de exemplu, prin cuvintele „cesión” în limba spaniolă, „Übertragung” în limba germană, „transfer” în limba engleză, „cessione” în limba italiană și „overdracht” în limba olandeză.
În orice caz, problema dacă este vorba despre un transfer al proprietății sau despre un transfer al posesiei nu este concludentă pentru a hotărî dacă există transfer în interiorul Comunității în sensul articolului 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare. În schimb, din obiectivul acestui regulament reiese că ceea ce este important este transferul către cesionar al obligațiilor privind mărfurile care fac obiectul transferului. În acest scop, cesionarul trebuie să dețină o autorizație eliberată în conformitate cu articolul 291 din regulamentul menționat.
Astfel, articolul 298 alineatele (4) și (5) și articolul 300 al doilea paragraf din regulamentul de aplicare prevăd că, de la data transferării mărfurilor, obligațiile care decurg din articolele 291-304 din regulamentul de aplicare se transferă de la cedent către cesionar și că acesta din urmă este obligat să înscrie mărfurile cedate în evidențele sale.
Rezultă că un transfer de mărfuri, în sensul articolului 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare, poate avea loc numai între persoanele care sunt titulari ai autorizației pentru destinație finală, și anume persoanele care au sau care aveau intenția să dea mărfurilor care fac obiectul transferului destinația finală precizată.
Într-o situație precum cea din acțiunea principală, și anume în cazul în care formalitățile vamale sunt efectuate în Belgia, iar mărfurile sunt transportate ulterior în Țările de Jos, nu s-ar putea considera că a avut loc un transfer de mărfuri în interiorul Comunității, în sensul articolului 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare, dacă persoana autorizată acționează pe seama importatorului final, verificarea acestui fapt fiind de competența instanței de trimitere. Simplul fapt că mărfurile au fost importate și vămuite în Belgia, apoi transportate în Țările de Jos nu poate conduce la stabilirea existenței unui transfer în sensul acestei dispoziții.
Din cele ce precedă reiese că la a doua întrebare trebuie să se răspundă că articolul 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare trebuie interpretat în sensul că nu există transfer de mărfuri în interiorul Comunității atunci când mărfurile sunt importate în Belgia, iar apoi sunt transportate în Țările de Jos dacă persoana autorizată acționează pe seama importatorului final, verificarea acestui fapt fiind de competența instanței de trimitere. Simplul fapt că mărfurile au fost importate și vămuite în Belgia, apoi transportate în Țările de Jos nu poate conduce la stabilirea existenței unui transfer în sensul acestei dispoziții. În cazul unui transfer, cesionarul trebuie să dețină o autorizație eliberată în conformitate cu articolul 291 din regulamentul menționat.
Cu privire la a treia întrebare
Prin intermediul celei de a treia întrebări formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare trebuie interpretat în sensul că noțiunea „cesionar”, prevăzută la acest articol, are în vedere comisionarul în vamă care efectuează formalitățile vamale pe seama importatorului.
Astfel cum susțin în mod întemeiat părțile din acțiunea principală, guvernul belgian și Comisia, răspunsul la această întrebare trebuie să fie negativ.
Într-adevăr, cesionarul este persoana care dobândește de la cedent dreptul sau bunul transferat. Astfel, noțiunea „cesionar” în sensul articolului 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare are în vedere persoana care dobândește de la cedent mărfurile care beneficiază, la momentul punerii în liberă circulație, de un tratament tarifar favorabil datorită destinației lor finale, dar care nu au primit încă această destinație la data transferului.
Or, un comisionar în vamă, precum cel în cauză în acțiunea principală, care vămuiește mărfuri necomunitare pe seama importatorului este reprezentantul acestuia din urmă în relația cu autoritățile vamale în sensul articolului 5 din Codul vamal, în timp ce importatorul este persoana care importă mărfurile pentru punerea în liberă circulație în sensul articolului 291 din regulamentul de aplicare.
Din cele ce precedă rezultă că la cea de a treia întrebare trebuie să se răspundă că articolul 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare trebuie interpretat în sensul că noțiunea „cesionar”, prevăzută la acest articol, nu are în vedere comisionarul în vamă care efectuează formalitățile vamale pe seama importatorului.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

1)
Articolul 291 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Consiliului din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 89/97 al Comisiei din , trebuie interpretat în sensul că noțiunea „persoană care importă sau care dispune importul mărfurilor”, prevăzută la acest articol, are în vedere persoana căreia îi este destinată marfa și care are intenția de a-i da destinația finală precizată, indiferent dacă aceasta efectuează declarația vamală în nume propriu sau este reprezentată în acest scop în sensul articolului 5 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din de instituire a Codului vamal comunitar. Noțiunea menționată nu are în vedere reprezentantul acestei persoane în relația cu autoritățile vamale, cu excepția situațiilor în care s-ar prezuma că persoana menționată a acționat în nume propriu și pe seama sa în temeiul articolului 5 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2913/92 și ar trebui, prin urmare, considerată importator.

2)
Articolul 297 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2454/93, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 89/97, trebuie interpretat în sensul că nu există transfer de mărfuri în interiorul Comunității atunci când mărfurile sunt importate în Belgia, iar apoi sunt transportate în Țările de Jos dacă persoana autorizată acționează pe seama importatorului final, verificarea acestui fapt fiind de competența instanței de trimitere. Simplul fapt că mărfurile au fost importate și vămuite în Belgia, apoi transportate în Țările de Jos nu poate conduce la stabilirea existenței unui transfer în sensul acestei dispoziții. În cazul unui transfer, cesionarul trebuie să dețină o autorizație eliberată în conformitate cu articolul 291 din regulamentul menționat.

3)
Articolul 297 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2454/93, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 89/97, trebuie interpretat în sensul că noțiunea „cesionar”, prevăzută la acest articol, nu are în vedere comisionarul în vamă care efectuează formalitățile vamale pe seama importatorului.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: olandeza.