CELEX: 62001TJ0111
Állami támogatás
Szerkezetátalakítás
Állami támogatások visszaélésszerű felhasználása
A támogatások visszakövetelése
Az EK 88. cikk (2) bekezdése
659/1999/EK rendelet

Jogi háttér
1       Az EK 87. cikk (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ha e szerződés másként nem rendelkezik, a közös piaccal összeegyeztethetetlen a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen
formában nyújtott olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által
torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet.”
2       Az EK 88. cikk (2) bekezdése a következőket írja elő:
„Ha a Bizottság – azt követően, hogy felhívta az érintett feleket észrevételeik megtételére – megállapítja, hogy egy állam
által vagy állami forrásból nyújtott támogatás a 87. cikk értelmében nem egyeztethető össze a közös piaccal, vagy hogy az
ilyen támogatást visszaélésszerűen használják fel, úgy határoz, hogy az érintett állam köteles a Bizottság által kitűzött
határidőn belül a támogatást megszüntetni vagy módosítani [...]”
3       A Tanács 1999. március 22‑én fogadta el az EK‑Szerződés [88.] cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról
szóló 659/1999/EK rendeletet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.).
4       A 659/1999 rendelet 1. cikkének g) pontja értelmében „támogatással való visszaélést” valósít meg, ha „a kedvezményezett a
támogatást az e rendelet 4. cikkének (3) bekezdése vagy 7. cikkének (3) vagy (4) bekezdése szerint hozott határozatok megsértésével
használja fel”, azaz a támogatás nyújtására vonatkozó kifogást nem tartalmazó vagy az intézkedést a közös piaccal összeegyeztethetőnek
nyilvánító határozat megsértésével, amely adott esetben feltételt vagy kötelezettséget állapít meg.
5       A 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozat összefoglalja a vonatkozó ténybeli és jogi kérdéseket, tartalmazza
a Bizottság előzetes értékelését a javasolt intézkedés támogatási jellegére vonatkozóan, és meghatározza a közös piaccal való
összeegyeztethetőséggel kapcsolatban felmerült kétségeket. A határozat felszólítja az érintett tagállamot és az egyéb érdekelt
feleket, hogy nyújtsák be észrevételeiket egy meghatározott, általában egy hónapot meg nem haladó határidőn belül. Kellően
indokolt esetben a Bizottság meghosszabbíthatja az előírt határidőt.”
6       A 659/1999 rendelet 10. cikke szerint:
„(1) Amennyiben bármilyen forrásból a Bizottság tudomására jut egy feltételezett jogellenes támogatásra vonatkozó információ,
a Bizottság késedelem nélkül megvizsgálja az információt.
(2) A Bizottság szükség esetén információt kér az érintett tagállamtól. A 2. cikk (2) bekezdését és az 5. cikk (1) és (2) bekezdését
értelemszerűen kell alkalmazni.
(3) Amennyiben az 5. cikk (2) bekezdése szerinti emlékeztető ellenére az érintett tagállam nem adja meg a Bizottság által
előírt határidőn belül a kért információt, vagy amennyiben nem teljes információt ad, a Bizottság határozattal kérheti az
információt (a továbbiakban: »információnyújtási rendelkezés«). A határozat rendelkezik a szükséges információkról, és határidőt
szab annak benyújtására.”
7       A 659/1999 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A lehetséges jogellenes támogatás vizsgálata a 4. cikk (2), (3) vagy (4) bekezdése szerinti határozattal zárul. A hivatalos
vizsgálati eljárást megindító határozatok esetében az eljárást a 7. cikk szerinti határozat zárja. Amennyiben egy tagállam
nem tartja be az információnyújtási rendelkezést, a Bizottság a határozatot a rendelkezésre álló információk alapján hozza
meg.”
8       A 659/1999 rendelet 14. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1) Amennyiben a jogellenes támogatások esetén elutasító határozat születik, a Bizottság dönt arról, hogy az érintett tagállam
hozza meg a szükséges intézkedéseket a támogatásnak a kedvezményezettől történő visszavételére (a továbbiakban: »visszatérítési
határozat«). A Bizottság nem követeli meg a támogatás visszatérítését, amennyiben az ellentétes a közösségi jog valamelyik
általános elvével.
(2) A visszatérítési határozat szerint visszatérítésre kerülő támogatás magában foglalja a Bizottság által megfelelő kamatlábbal
meghatározott kamatot. A kamat attól a naptól esedékes, amikor a jogellenes támogatást a kedvezményezett rendelkezésére bocsátották,
addig a napig, amíg visszafizetésre nem került.
(3) Az Európai Közösségek Bíróságának a Szerződés [242]. cikke értelmében hozott határozatának sérelme nélkül, a visszatérítést
késedelem nélkül és az érintett tagállam nemzeti joga szerinti eljárás keretében kell végrehajtani, feltéve hogy e rendelkezések
lehetővé teszik a Bizottság határozatának azonnali és hatékony végrehajtását. Ebből a célból és a nemzeti bíróságok előtt
zajló eljárás esetén – a közösségi jog sérelme nélkül – az érintett tagállamok meghozzák a jogrendszerük szerint rendelkezésre
álló szükséges intézkedéseket, beleértve az átmeneti intézkedéseket is.”
9       Ezen túlmenően a 659/1999 rendelet „támogatással való visszaélés” című 16. cikke így szól:
„A 23. cikk sérelme nélkül, a támogatással való visszaélés esetén a Bizottság a 4. cikk (4) bekezdése értelmében hivatalos
vizsgálati eljárást kezdhet. A 6., 7., 9. és 10. cikket, a 11. cikk (1) bekezdését, a 12., 13., 14. és 15 cikket értelemszerűen
kell alkalmazni.”

A jogvita előzményei
10     1993‑ban a volt Német Demokratikus Köztársaságban nyolc vállalkozás (a Zeitzer Maschinen, az Anlagen Geräte (ZEMAG) GmbH,
a LandTechnik Schlüter GmbH, az ILKA MAFA Kältetechnik GmbH, az SKL Motoren- und Systembautechnik GmbH, az SKL Spezialapparatebau GmbH,
a Magdeburger Eisengießerei GmbH, a Saxonia Edelmetalle GmbH és a Gothaer Fahrzeugwerk GmbH) az EFBE Verwaltungs GmbH & Co.
Management KG holding társasággá alakult át, amelyet a Treuhandanstalt (később Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben,
a továbbiakban: BvS) kezelt, szerkezetátalakítás és privatizáció céljából.
11     Az 1994. november 25‑én aláírt privatizációs szerződéssel a BvS egy csomagban eladta a fent említett nyolc vállalkozást az
Emans & Partner GbR, német jog alapján létrejött személyegyesítő társaságnak. A nyolc vállalkozás és az EFBE Verwaltungs GmbH & Co.
Management KG holding társaság, később Lintra Beteiligungsholding GmbH (a továbbiakban: a Lintra holding társaság), megalakították
a Lintra csoportot.
12     A Németországi Szövetségi Köztársaság 1995. január 19‑i levelével jelentette be a Bizottságnak a támogatási intézkedéseket
tartalmazó privatizációs tervet és a kapcsolódó szerkezetátalakítási tervet.
13     A Bizottság 1996. március 13‑i SG (96) D/4218 határozatával (a továbbiakban: 1996. március 13‑i határozat), amelynek rövid
összefoglalóját közzétették a Hivatalos Lap C 168. számának 10. oldalán, az EK‑Szerződés 92. cikke (3) bekezdésének c) pontjával
(jelenleg, módosítást követően az EK 87. cikk (3) bekezdésének c) pontja) összeegyeztethetőnek minősítette és engedélyezte
a bejelentett támogatási intézkedéseket. E határozatról a német hatóságokat az 1996. április 23‑i levéllel értesítették. A
Lintra csoportnak nyújtott engedélyezett támogatás teljes összege 824 200 000 német márkát (DEM) tett ki.
14     Habár az eredeti terv szerint a Lintra holding társaság leányvállalatainak (a továbbiakban: a Lintra leányvállalatok vagy
a leányvállalatok) 1998‑ban nyereségessé kellett volna válniuk, az 1997‑es év elején a BvS‑nek be kellett avatkoznia a teljes
csoport csődjének elkerülése érdekében. A befektetőkkel 1997. január 6‑án kötött szerződés értelmében a BvS a privatizációs
szerződéshez kötődő minden felelősség alól felmentette őket. A BvS ennek ellentételezéseként megkapta azt a jogot, hogy jelképes
1 német márkáért bármikor visszavásárolhassa bármelyik Lintra leányvállalatot. Ugyanazon szerződés szerint a Lintra holding
társaság fő célja a Lintra leányvállalatoknak az új befektetők részére történő teljes vagy részleges átruházása lett.
15     Miután a BvS az 1997. január 6‑i szerződéssel visszavette a Lintra csoport feletti irányítást, úgy döntött, hogy eladja a
csoportban lévő egyetlen olyan társaságot, a Saxonia Edelmetallét, amely a támogatás nélkül is nyereséges volt abban az időben.
Az érmegyártási tevékenységet végző Saxonia Edelmetallét, a T‑111/01. sz. ügy felperesét 1997‑ben vásárolta fel a Vereinigte
Deutsche Nickelwerke AG.
16     Ezzel egy időben a BvS úgy döntött, hogy folytatja a szerkezetátalakítást számos más leányvállalatnál, így a ZEMAG társaságnál,
annak érdekében, hogy a lehető legrövidebb idő alatt felkészítse a potenciálisan nyereséges vállalkozásokat a gazdasági partnereknek
való átruházásra. A lignitbányákban használt gépeket gyártó ZEMAG társaságot, a T‑133/01. sz. ügy felperesét az 1997‑es év
végén ruházták át a Jacobi & Lobeck befektetők részére.
17     1999. szeptemberében a BvS, a Lintra holding társaság és a megmaradt befektetők között kötött szerződéssel a BvS visszavásárolta
a Lintra holding társaságot 1 DEM összegért. 2000. január l‑je óta e társaság felszámolás alatt áll.
18     Miután 1998‑ban a Bizottság megkapta a Németországi Szövetségi Köztársaságnak az új szerkezetátalakítási támogatásról szóló
bejelentését, 1998. június 25‑i levelében kérdéseket intézett a német hatóságokhoz.
19     1999. június 22‑i levelével a Bizottság értesítette a Németországi Szövetségi Köztársaságot az EK 88. cikk (2) bekezdésében
előírt eljárást kezdeményező határozatáról. E határozattal (HL C 238., 4. o.) a Bizottság megállapította, hogy a német hatóságok
első bejelentését követően ténylegesen kifizetett támogatás összege alacsonyabb volt, mint az 1996. március 13‑i határozatban
engedélyezett. Mindazonáltal rámutatott, hogy az 1996. március 13‑i határozat nem terjedt ki a kifizetett támogatás bizonyos
részeire, például a 12 000 000 DEM összegű likviditási kölcsönre. A Bizottság kétségeit fejezte ki a következő pontokkal kapcsolatban
is:
–       az 1996. március 13‑i határozat előtt adott tájékoztatás teljes és pontos jellege;
–       az 1996. március 13‑i határozatban jóváhagyott támogatás felhasználása;
–       a Lintra csoportnak nyújtott egyéb támogatások.
20     A német hatóságok az 1999. október 18‑i és 2000. március 10‑i leveleikkel válaszoltak a Bizottság által az EK 88. cikk (2) bekezdésében
előírt eljárást kezdeményező határozatában feltett kérdésekre és leírt megállapításokra. E tájékoztatás többek között a következőket
tartalmazza:
–       a német hatóságok első bejelentését követően a Lintra csoportnak a BvS által nyújtott támogatás teljes összege 658 200 000 DEM
volt;
–       1997. december 31‑én a Lintra holding társaság számláján 34 978 000 DEM volt;
–       a 12 000 000 DEM összegű likviditási kölcsönt 1997‑ben azon Lintra leányvállalatok – és különösen a ZEMAG társaság – részére
nyújtották, amelyek szerkezetátalakításának folytatását tervezték.
21     2000. augusztus 1‑jén a Bizottság − e tájékoztatást elégtelennek tekintve − a 659/1999 rendelet 10. cikkének (3) bekezdése
értelmében felszólította a német hatóságokat, hogy az információnyújtási rendelkezés (a továbbiakban: 2000. augusztus 1‑jei
információnyújtási rendelkezés) kézhezvételétől számított egy hónapon belül terjesszenek elő minden, a Lintra holding társaság
kiadásai az egyes leányvállalatok közötti megosztásának meghatározása, valamint a megmaradt támogatási összeg a Lintra holding
társaság számláján történő megfelelő elosztásának kiszámítása érdekében szükséges információt. A Bizottság úgyszintén felszólította
a Németországi Szövetségi Köztársaságot annak pontosítására, milyen mértékben finanszírozták a támogatásból a leányvállalatok
által a Lintra holding társaságnak kifizetett díjakat, és hangsúlyozta, hogy ha nem kapja meg a kért tájékoztatást, akkor
határozatát a rendelkezésére álló információk alapján fogja meghozni. Végül a Bizottság kérte a német hatóságokat, hogy közvetlenül
küldjék meg a 2000. augusztus 1‑jei információnyújtási rendelkezés másolatát a támogatás összes címzettjének.
22     A német hatóságok 2000. október 2‑i levelükkel válaszoltak ezen információnyújtási rendelkezésre, amelyet 2000. október 31‑i
levelükkel kiegészítettek, és csatolták a támogatásnak a Lintra csoporttól való esetleges visszatéríttetésére vonatkozó könyvvizsgálói
jelentést. E dokumentumokban, a német hatóságok megerősítették, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság által a Lintra
csoportnak nyújtott 34 978 000 DEM összegű támogatás 1997. december 31‑én a Lintra holding társaság számláján volt. Ezen információkból
továbbá az is kiderül, hogy ezen összeg két részből állt: egyrészt a Lintra holding társaság saját tőkéjében szereplő 22 978 000 DEM
fennmaradó összegből, amelynek nagyobbik része (18 638 000 DEM) a leányvállalatok által a holding társaságnak fizetett csoportdíjakból
tevődött össze; másrészt 12 000 000 DEM összegből, amelyet az 1997 után esetlegesen nyereségessé váló Lintra leányvállalatok
szerkezetátalakítása végett a Lintra holding társaságnál felmerülő költségek fedezetére irányoztak elő.
23     2001. március 1‑jén J. Riedemannt kijelölték felszámolónak a felszámolási eljárás alá vont ZEMAG társaságnál.
24     A Németország által az EFBE Verwaltungs GmbH & Co. Management KG (jelenleg Lintra Beteiligungsholding GmbH, a Zeitzer Maschinen,
az Anlagen Geräte GmbH, a LandTechnik Schlüter GmbH, az ILKA MAFA Kältetechnik GmbH, az SKL Motoren- und Systembautechnik GmbH,
az SKL Spezialapparatebau GmbH, a Magdeburger Eisengieβerei GmbH, a Saxonia Edelmetalle GmbH és a Gothaer Fahrzeugwerk GmbH
vállalkozásokkal együtt) részére nyújtott állami támogatásra vonatkozó, 2001. március 28‑i 2001/673/EK határozatban (HL L 236.,
3. o.; a továbbiakban: megtámadott határozat) a Bizottság megállapította, hogy az 1996. március 13‑i határozattal összhangban
623 224 000 DEM összegű támogatást nyújtottak (a megtámadott határozat 1. cikke). A megtámadott határozat 2. cikkében viszont
a Bizottság megállapította, hogy a Lintra leányvállalatok szerkezetátalakítására jóváhagyott 34 978 000 DEM összegű támogatást
visszaélésszerűen használták fel az EK 88. cikk (2) bekezdésének értelmében. A Bizottság ezek után felszólította a Németországi
Szövetségi Köztársaságot, hogy tegyen meg minden szükséges intézkedést a 34 978 000 DEM összegnek a Lintra holding társaságtól
és a Lintra leányvállalatoktól történő visszatéríttetése érdekében, az alábbi feltételek szerint. Egyrészt a likviditási kölcsön
formájában bizonyos Lintra leányvállalatoknak nyújtott 12 000 000 DEM részleges összeget, amelyre nem terjedt ki az 1996.
március 13‑i határozat, ezektől a leányvállalatoktól kell visszatéríttetni, ideértve a ZEMAG társaságtól 4 077 000 DEM értékű
részt. Másrészt a 22 978 000 DEM összegű fennmaradó támogatást a teljes összeg tekintetében egyetemlegesen felelős Lintra
holding társaságtól, valamint a Lintra leányvállalatok mindegyikétől kell visszatéríttetni, meghatározott megosztási kulcs
szerint. E megosztási kulcs alapján a megtámadott határozat 3. cikke kötelezte a Németországi Szövetségi Köztársaságot, hogy
téríttessen vissza 3 195 559 DEM összeget a Saxonia Edelmetalle társaságtól, továbbá 2 419 271 DEM összeget a ZEMAG társaságtól.
A Németországi Szövetségi Köztársaság tehát ezen utóbbi vállalkozástól összesen 6 496 271 DEM összeget volt köteles visszatéríttetni.
A visszatérítendő támogatás összegéhez kamat adódott hozzá, attól az időponttól számítva, hogy a visszaélésszerűen felhasznált
támogatást a kedvezményezettek rendelkezésére bocsátották, ameddig azt ténylegesen vissza nem térítették.

Az eljárás és a felek kereseti kérelmei
25     Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2001. május 23‑án és 2001. június 12‑én benyújtott, T‑111/01. és T‑133/01. sz. alatt nyilvántartásba
vett keresetleveleikkel a felperesek keresetet indítottak.
26     A T‑111/01. sz. ügy felperese az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2001. június 14‑én benyújtott beadványával a megtámadott határozat
végrehajtásának felfüggesztését is kérte.
27     Az Elsőfokú Bíróság elnöke a T‑111/01. R. sz., Saxonia Edelmetalle kontra Bizottság ügyben 2001. augusztus 2‑án hozott végzésében
(EBHT 2001., II‑2335. o.) elutasította az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet.
28     Az írásbeli szakasz a T‑111/01. sz. ügyben 2002. január 10‑én zárult le, a T‑133/01. sz. ügyben pedig 2002. január 11‑én.
29     Az előadó bíró jelentésének meghallgatását követően az Elsőfokú Bíróság (kibővített első tanács) pervezető intézkedések keretében
felszólította a feleket, hogy válaszoljanak bizonyos kérdésekre, és nyújtsanak be bizonyos dokumentumokat.
30     Az Elsőfokú Bíróság kibővített első tanácsának elnöke 2003. december 17‑i végzésével a szóbeli szakasz lefolytatása és az
ítélet meghozatala céljából egyesítette a T‑111/01. és T‑133/01. sz. ügyeket, az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának
50. cikkének megfelelően.
31     Az Elsőfokú Bíróság a szóbeli szakaszt megnyitó határozatát követően a 2004. június 29‑i tárgyaláson meghallgatta a felek
előterjesztéseit és az Elsőfokú Bíróság kérdéseire adott válaszait.
32     A T‑111/01. sz. ügy felperese azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       semmisítse meg a megtámadott határozatot;
–       kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
33     A T‑133/01. sz. ügy felperese azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       elsődlegesen semmisítse meg a megtámadott határozatot, amennyiben az rá vonatkozik;
–       másodlagosan semmisítse meg a megtámadott határozatot annak teljességében;
–       kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
34     A Bizottság azt kéri, hogy a T‑111/01. és T‑133/01. sz. ügyekben az Elsőfokú Bíróság:
–       utasítsa el a keresetet;
–       kötelezze a felpereseket a költségek viselésére.

A jogkérdésről
35     A felperesek a megsemmisítés iránti kereseti kérelmeik alátámasztására öt‑öt jogalapot terjesztenek elő, amelyből négy közös,
és az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a következő sorrendben kell őket megvizsgálni: először is a felperesek jogainak az EK 88. cikk
(2) bekezdésében előírt eljárásban történt megsértésére alapított közös jogalapot; másodszor a megtámadott határozatban elkövetett
ténybeli hibákra alapított jogalapot (a T‑133/01. sz. ügy); harmadszor az 1996. március 13‑i határozattal engedélyezett támogatás
visszaélésszerű felhasználásának megállapításával kapcsolatosan feltételezett hibára alapított jogalapot (a T‑111/01. sz.
ügy); negyedszer a Bizottság által a vitatott támogatások kedvezményezettjeinek megállapításával kapcsolatban elkövetett hibára
alapított közös jogalapot; ötödször annak az önkényes jellegére alapított közös jogalapot, hogy milyen megosztási kulccsal
osztották fel a 22 978 000 DEM részösszeg visszatérítését a leányvállalatok között; végül hatodszor a vitatott támogatások
visszatérítési kötelezettségének betudhatóságával kapcsolatosan feltételezett mérlegelési hibára alapított jogalapot, a Saxonia
Edelmetalle társaság és a ZEMAG társaság részesedéseinek átruházása miatt.

A felperesek jogainak az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt eljárásban történt megsértésére alapított közös jogalapról
A felek érvei
–       A T‑111/01. sz. ügyben
36     A T‑111/01. sz. ügy felperese megjegyzi, hogy az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt eljárást kezdeményező határozat mögötti
megfontolások nem vonatkoznak rá, vagy azok nem irányulnak ellene. A megtámadott határozat (36) preambulumbekezdése emellett
megerősíti, hogy a rá vonatkozó szerkezetátalakítási tervet sikeresen végrehajtották. Az a tény, hogy ezzel összefüggésben
a német hatóságok nem adták át a Bizottság által kért információkat és dokumentumokat, nem szolgálhat a felperes hátrányára.
A felperes egyrészt hangsúlyozza, hogy a 659/1999 rendelet értelmében a Bizottság köteles saját helyszíni vizsgálatokat végezni.
A felperes másrészt emlékeztet arra, hogy a Bizottság korábban jóváhagyott támogatás visszatéríttetését kéri. A támogatás
jogszerűségére vonatkozó jogos feltevése e jóváhagyáson nyugodott. Ezenkívül fenntartja, hogy nem volt tudomása arról, hogy
a vitatott támogatásokat esetleg vissza kell majd téríteni, mivel nem ismerte a jóváhagyó határozat tartalmát, és nem szólították
fel az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt eljárás megindítását megelőző vizsgálatban való részvételre. A felperes továbbá
hangsúlyozza, hogy a Lintra holding társaság egyáltalán nem ismertette vele, milyen összegek voltak támogatásnak tekinthetők.
Márpedig a felperes szerint, ha tudomása lett volna a visszatérítés veszélyéről, saját vizsgálatot folytathatott volna, és
megállapodást köthetett volna a Lintra holding társasággal, hogy kizárja e veszélyt.
37     A Bizottság mindenekelőtt arra emlékeztet, hogy a támogatásokra vonatkozó jogszabályok szerint a közigazgatási eljárás során
kizárólag a tagállamok élvezik a feleknek nyújtott jogok összességét. A támogatások lehetséges vagy tényleges kedvezményezettjei
kapcsán a Bizottság megjegyzi, hogy csak arra köteles, hogy felszólítsa az érdekelteket észrevételeik előterjesztésére. Fenntartja
viszont azt, hogy nem köteles az érdekeltek számára lehetőséget biztosítani arra, hogy ellenőrizzék a tagállamok által szolgáltatott
információkat. A jelen ügyben a Bizottság emlékeztet arra, hogy határozatát a Németországi Szövetségi Köztársaság által szolgáltatott
információk alapján hozta meg, és a felperes szükségtelennek ítélte, hogy részt vegyen a közigazgatási eljárásban, bár az
eljárás megindításakor felhívta az érdekelteket észrevételeik megtételére. Ebből a Bizottság szerint az következik, hogy a
felperes most nem kifogásolhatja, hogy a megtámadott határozatot elégtelen információk alapján fogadta el. Ezzel kapcsolatban
a Bizottság megjegyzi, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatának és a 659/1999 rendelet vonatkozó rendelkezéseinek megfelelően
járt el.
38     A Bizottság ezek után vitatja a felperes azon megállapítását, miszerint ezen utóbbi nem értesült az 1996. március 13‑i határozatról.
A Bizottság szerint, mivel a felperes nem tagadja, hogy jelentős pénzügyi segítséget kapott az államtól, valószínűtlen, hogy
ne vette volna észre, hogy támogatásban részesült. A Bizottság véleménye szerint a minden gazdasági szereplőre vonatkozó gondossági
kötelezettség alapján a felperesnek meg kellett volna bizonyosodnia arról, hogy a vitatott támogatások megkapták‑e a szükséges
bizottsági jóváhagyást. Ilyen feltételek mellett a Bizottság úgy véli, hogy a felperes nem hivatkozhat saját tájékozatlanságára
a támogatás visszatérítésének elkerülése érdekében.
39     Végül a Bizottság szerint a felperes téved, amikor úgy véli, hogy kizárólag akkor köteles a támogatás visszatérítésére, ha
„hibát” követett el. Ugyanis semmi nem zárja ki azt, hogy a támogatás kedvezményezettjének terhére szóljon az a tény, hogy
az érintett állam nem adott át elegendő információt a Bizottságnak.
–       A T‑133/01. sz. ügyben
40     A T‑133/01. sz. ügy felperese fenntartja, hogy a megtámadott határozat elfogadása előtt a Bizottságnak gondosabb vizsgálatot
követően kellett volna megállapítania és értékelnie a tényeket. Ezzel kapcsolatban a felperes úgy véli, hogy a Bizottság köteles
lett volna őt megkérdezni, különösen azután, hogy a Bizottság elismerte, miszerint a német hatóságok nem tudták az összes
érdemleges információt átadni. A felperes véleménye szerint csak a Németországi Szövetségi Köztársaságot értesítették, az
érdekelt harmadik felek kizárásával, ellentétben az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt követelményekkel.
41     A Bizottság azon megállapítására válaszul, miszerint ezen utóbbi a közigazgatási eljárás megindításakor felszólította az érdekelt
feleket észrevételeik benyújtására, a felperes − elismerve, hogy felszámolója nem vett részt ezen eljárásban −, fenntartja,
hogy ezen utóbbi nem tehette meg ezt abban az időben, mivel a ZEMAG társaság felszámolási eljárása akkor még nem kezdődött
meg. Mindenesetre − ellentétben a Bizottság állításával − a felperes úgy véli, hogy kizárólag azon az alapon, hogy nem vett
részt a közigazgatási eljárásban, nem kell lemondania arról, hogy a megtámadott határozatban lévő pontatlanságra rámutasson.
Véleménye szerint az ilyen következtetés az érdekelt felek keresetindításhoz való jogát értelmetlenné tenné.
42     A Bizottság emlékeztet arra, hogy a jelen ügyben nem lehet „elsietett eljárásról” beszélni, mert az EK 88. cikk (2) bekezdésében
előírt eljárás 1999. június 22‑én indult, és a megtámadott határozat 2001. március 28‑i elfogadásával, 21 hónappal később
zárult le. A ZEMAG társaságnak így elegendő ideje volt, hogy részt vegyen ezen eljárásban. A Bizottság megismétli a fenti
37. pontban kifejtett álláspontját is.
43     A felperes azon érvelésére, amely szerint felszámolója nem volt képes észrevételeinek benyújtására, mivel a felszámolási eljárás
még nem indult meg, a Bizottság azt válaszolta, hogy a felperes nem veszi figyelembe azt a tényt, hogy a felszámoló nem a
saját nevében jár el, illetve hogy a felperes előterjeszthette volna észrevételeit a hivatalos vizsgálati eljárás megindításakor.
44     Végül a Bizottság hangsúlyozza, hogy a felperes nem támaszkodhat olyan tényekre vagy körülményekre, amelyekről tudomása volt
a hivatalos vizsgálati eljárás idején, de azokról nem tájékoztatta a Bizottságot, miután az utóbbi felszólította észrevételeinek
megtételére. Ellentétben azzal, amit a felperes állít, a Bizottság úgy véli, hogy az ilyen megközelítés nem veszélyezteti
az érdekelt felek keresetindításhoz való jogát, mivel mindig lehetőségük van olyan jogalapot előterjeszteni, amelyet nem érvényesítettek
a vizsgálati eljárás során, vagy a Bizottság által elkövetett mérlegelési hibára hivatkozni.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
45     E jogalap keretében a felperesek lényegében azt kifogásolják, hogy a Bizottság nem szólította fel őket egyenként észrevételeik
benyújtására a megtámadott határozat elfogadása előtt.
46     E kifogást el kell utasítani.
47     Először is fel kell idézni, hogy az állami támogatások ellenőrzésére vonatkozó eljárás − annak általános rendszerére tekintettel −
olyan eljárás, amelyet a támogatás nyújtásáért felelős tagállam ellen indítottak, annak közösségi kötelezettségeire figyelemmel
(a Bíróság 234/84. sz., Belgium kontra Bizottság, ún. „Meura”-ügyben 1986. július 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1986., 2263. o.]
29. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑109/01. sz., Fleuren Compost kontra Bizottság ügyben 2004. január 14‑én hozott ítéletének
[EBHT 2004., II‑127. o.] 42. pontja), nem pedig a támogatás kedvezményezettjére vagy kedvezményezettjeire figyelemmel (a Bíróság
C‑74/00. P. és C‑75/00. P. sz., Falck és Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság ügyben 2002. szeptember 24‑én hozott ítéletének
[EBHT 2002., I‑7869. o.] 83. pontja és a fent hivatkozott Fleuren Compost kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 44. pontja).
48     Továbbá a következetes ítélkezési gyakorlat szerint az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében az „érdekeltek” fogalma a címzettek
meghatározatlan körére utal. E megállapításból az következik, hogy az EK 88. cikk (2) bekezdése nem írja elő egyes személyek
egyedi felszólítását. Egyedüli célja a Bizottság kötelezése arra, hogy valamennyi esetlegesen érintett személyt értesítse,
és lehetőséget adjon nekik jogi érveik előadására. Ilyen körülmények között a közleménynek az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
történő közzététele megfelelő eszköznek tűnik abból a célból, hogy valamennyi érintett fél értesüljön az eljárás megindításáról
(a Bíróság 323/82. sz., Intermills kontra Bizottság ügyben 1984. november 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1984., 3809. o.] 17. pontja
és az Elsőfokú Bíróság T‑371/94. és T‑394/94. sz., British Airways és társai kontra Bizottság ügyben 1998. június 25‑én hozott
ítéletének [EBHT 1998., II‑2405. o.] 59. pontja). Következésképpen ez az ítélkezési gyakorlat elsősorban az érdekeltek számára
írja elő azt a feladatot, hogy az EK 88. cikk (2) bekezdése alapján indított közigazgatási eljárás keretében a Bizottság részére
történő adatszolgáltatás forrásai legyenek (az Elsőfokú Bíróság T‑266/94. sz., Skibsværftsforeningen és társai kontra Bizottság
ügyben 1996. október 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑1399. o.] 256. pontja, valamint a fent hivatkozott British Airways
és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 59. pontja).
49     A jelen ügyben – bár nem vitatott, hogy a felperesek nem vettek részt a hivatalos vizsgálati eljárásban – az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
1999. augusztus 21‑én közzétett közlemény (HL C 238., 4. o.) felszólította az érdekelt feleket észrevételeik benyújtására,
a Bizottság 1999. június 22‑i levelének közzétételétől számított egy hónapon belül, amelyben a Bizottság értesítette a Németországi
Szövetségi Köztársaságot az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt eljárást kezdeményező határozatáról. Következésképpen e közleménnyel,
amely a fent hivatkozott levél összefoglalóját és annak szövegét tartalmazta, a Bizottság értesítette az érdekelt feleket
nyolc vállalkozás − köztük a Saxonia Edelmetalle és a ZEMAG társaság − szerkezetátalakítása céljából nyújtott támogatásra
vonatkozó hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozatáról.
50     Meg kell jegyezni azonban, hogy a hivatalos eljárás megindításáról való értesítés puszta ténye nem elegendő ahhoz, hogy valamely
fél észrevételeit megfelelően előadhassa. Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése,
amely e rendelet 16. cikke értelmében a visszaélésszerűen felhasznált támogatás esetében is alkalmazandó, előírja, hogy „[a]
hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozat összefoglalja a vonatkozó ténybeli és jogi kérdéseket, tartalmazza a
Bizottság előzetes értékelését az […] intézkedés támogatási jellegére vonatkozóan, és meghatározza a közös piaccal való összeegyeztethetőséggel
kapcsolatban felmerült kétségeket”. Ebből az következik, hogy a hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozatnak – bár
a benne foglalt értékelés szükségszerűen ideiglenes jellegű – megfelelően pontosnak kell lennie, hogy az érdekelt felek hatékonyan
részt tudjanak venni a hivatalos vizsgálati eljárásban, amelynek során lehetőséget kapnak érveik előterjesztésére. E célból
elégséges, ha az érdekelt felek megismerhetik a Bizottság érvelését.
51     Meg kell jegyezni azonban, hogy a felperesek nem állították azt, hogy az eljárást kezdeményező határozat indokolása elégtelen
lett volna, és így az észrevételek előterjesztéséhez való jogukat nem tudták eredményesen gyakorolni.
52     Még ha fel is tesszük, hogy a felperesek ilyen érvre hivatkoztak, az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a fenti 49. pontban
hivatkozott közleményben a Bizottság elég világosan megfogalmazta az 1996. március 13‑i határozatban rögzített feltételek
betartásával kapcsolatos kétségeit, és ez lehetőséget nyújtott a felpereseknek az észrevételek előterjesztéséhez való joguk
eredményes gyakorlására. A Bizottság ugyanis úgy vélte először is, hogy a szerkezetátalakítási tervek központi elemeit, azok
jóváhagyott formájában, nem hajtották végre. Másodszor pedig úgy találta, hogy az 1996. március 13‑i határozat nem terjedt
ki ezek után a szóban forgó támogatásra, és számos konkrét példát hozott fel ezzel kapcsolatban, például a vállalkozások veszteségeinek
fedezésére előirányzott támogatást és a szerkezetátalakítási tervek meghiúsulását követő befektetések finanszírozását. A Bizottság
annak lehetőségét is jelezte, hogy a Lintra csoportban lévő vállalkozások további támogatást kaptak, amelynek teljes összege
több mint 82 000 000 DEM volt. Kétségeit fejezte ki e támogatásnak a közös piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban
is, különösen mivel a támogatás bizonyos részét a Lintra leányvállalatok szerkezetátalakításától eltérő célra használhatták
fel, és a szerkezetátalakítási terveket nem hajtották végre teljes egészében. A Bizottság ezen túlmenően kifejezetten felhívta
a német hatóságok és az esetlegesen érdekelt felek figyelmét arra a tényre, hogy a jogellenes támogatást adott esetben vissza
kell téríttetni a kedvezményezettől.
53     Mivel a Bizottság az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
közzétett közleménnyel felszólította a korábbi határozatban eredetileg engedélyezett támogatás kedvezményezettjeit a kérdéses
határozat megsértésére vonatkozó észrevételeik benyújtására a támogatásnak az e határozattal ellentétes felhasználásával kapcsolatban,
és mivel e kedvezményezettek nem éltek e lehetőséggel, a Bizottság nem sértette meg jogaikat (a fenti 47. pontban hivatkozott
Falck és Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 84. pontja és a fenti 47. pontban hivatkozott Fleuren
Compost kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 47. pontja). Ezen túlmenően a Bizottság nem tehető felelőssé az érintett tagállam
vagy – amint azt a T‑111/01. sz. ügy felperese állítja – a Lintra holding társaság feltételezett mulasztásáért, hogy nem kaptak
tájékoztatást a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról.
54     E következtetést nem kérdőjelezi meg a T‑133/01. sz. ügy felperesének állítása, miszerint a rá vonatkozó felszámolási eljárás
nem kezdődött meg az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt eljárás megindításakor. Amint arra a Bizottság helyesen rámutatott,
az eljárást kezdeményező kérelemből világosan kiderül, hogy a felszámoló csak ilyen minőségében jár el és nem saját nevében.
Márpedig – amint azt a fenti 49. pontban kifejtettük –a hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozat közzétételének
idején az e határozatban kifejezetten említett ZEMAG társaságnak elegendő ideje volt, hogy válaszoljon az észrevételek benyújtására
vonatkozó felszólításra.
55     Az Elsőfokú Bíróság nem fogadhatja el a T‑111/01. sz. ügy felperesének érveit sem, amelyek szerint a hivatalos eljárást kezdeményező
határozat nem vonatkozott rá, és nem tudott a visszatérítés lehetőségéről. Egyrészt ugyanis, mivel e határozat számos kifejezett
utalást tartalmaz a felperesre, és a Bizottság legalábbis kétségeit fejezte ki a teljes támogatás megfelelő felhasználásáról,
amelyet a Lintra leányvállalatok szerkezetátalakítása céljából engedélyezett az 1996. március 13‑i határozatában, e határozat
szükségszerűen érintette a T‑111/01. sz. ügy felperesét. A Bizottságnak nem róható fel az a tény, hogy a felperes nem nyújtotta
be észrevételeit, a fenti 49. pontban említett közleményben foglalt felszólítást követően.
56     Másrészt − amint azt jeleztük a fenti 52. pontban − a hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozat kellőképpen világosan
megállapította, hogy az említett támogatásokat adott esetben vissza kell téríttetni a kedvezményezettekkel, a 659/1999 rendelet
14. cikkének megfelelően. A hivatalos eljárást kezdeményező határozat közzétételét követően a T‑111/01. sz. ügy felperese
nem hagyhatta figyelmen kívül a szóban forgó támogatás visszatérítésének lehetőségét. Következésképpen nem hagyatkozhatott
állítólagos jogos feltevésére, hogy a kérdéses támogatás összeegyeztethető volt a közös piaccal, amely állítás ellentétes
a felperes saját kijelentésével, miszerint nem értesült az 1996. március 13‑i határozatról.
57     Másodszor el kell utasítani a felperesek azon érvét is, amely szerint – miután a Németországi Szövetségi Köztársaság nem válaszolt
bizonyos adatok szolgáltatására vonatkozó, 2000. augusztus 1‑jei információnyújtási rendelkezésre – a Bizottságnak közvetlenül
meg kellett volna hallgatnia a felpereseket a megtámadott határozat elfogadása előtt.
58     Még ha fel is tesszük ezzel kapcsolatban, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság nem tett eleget a fent hivatkozott információnyújtási
rendelkezésnek, a 659/1999 rendelet 13. cikkének (1) bekezdéséből az következik, hogy ilyen körülmények között a Bizottság
jogosult a hivatalos vizsgálati eljárás lezárására, és a támogatásnak a közös piaccal való összeegyeztethetőségét vagy összeegyeztethetetlenségét
megállapító határozatnak a rendelkezésre álló információk alapján történő elfogadására. E határozat a 659/1999 rendelet 14. cikkében
leírt feltételek szerint követelheti a már kifizetett támogatás visszatérítését a kedvezményezettől. A 659/1999 rendelet 16. cikke
szerint a 13. és 14. cikk rendelkezéseit értelemszerűen kell alkalmazni a támogatás visszaélésszerű felhasználása esetén.
E rendelkezésekből így az következik, hogy ellentétben a felperesek állításával, a Bizottság nem köteles az érdekelt felek
meghallgatását kezdeményezni, ha a tagállam nem tesz eleget a Bizottság információnyújtási rendelkezésének.
59     Ezenkívül meg kell jegyezni, hogy a jelen ügyben a felperesek nem állították azt, hogy a 659/1999 rendelet 20. cikkének (3) bekezdése
értelmében kértek volna másolatot a Németországi Szövetségi Köztársaságot információszolgáltatásra felszólító határozatról,
sőt azt sem – bár a Bizottság kérte a Németországi Szövetségi Köztársaságot a 2000. augusztus 1‑jei információnyújtási rendelkezésben,
hogy továbbítsa azt a szóban forgó támogatás minden esetleges címzettjének –, hogy a Bizottsággal közöltek olyan információkat,
amelyeket az nem vett figyelembe, mielőtt elfogadta volna a megtámadott határozatot.
60     Végül a T‑111/01. sz. ügy felperese azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem végzett helyszíni vizsgálatot, amelyre pedig a 659/1999
rendelet rendelkezései kötelezik.
61     E kifogást, amely nem vonatkozik egyik olyan jogra sem, amellyel az érdekelt felek az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt
eljárásban rendelkeznek, hanem az állami támogatások ellenőrzése kapcsán a Bizottság által végzett vizsgálatok terjedelmét
érinti, később a 98–100. pontban vizsgáljuk meg, az 1996. március 13‑i határozattal engedélyezett támogatás visszaélésszerű
felhasználásának megállapításával kapcsolatosan feltételezett hibára alapított jogalap keretében.
62     Ilyen feltételek mellett a felperesek jogainak az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt eljárásban történt megsértésére alapított
közös jogalapot el kell utasítani.

A megtámadott határozatban elkövetett ténybeli hibákra alapított jogalapról (a T‑133/01. sz. ügy)
A felek érvei
63     A T‑133/01. sz. ügy felperese azt kifogásolja, hogy a Bizottság a megtámadott határozatot négy, ténybeli hibát tartalmazó
adat alapján fogadta el. Először is a megtámadott határozat (39) preambulumbekezdésében leírtakkal ellentétben a ZEMAG társaságnak
az 1994 és 1997 közötti beruházásai nem voltak alacsonyabbak a korábban tervezettnél. Másodszor a felperes alacsonyabb összeget
kapott (44 977 000 DEM), mint amelyre a Bizottság hivatkozik a megtámadott határozat (40) preambulumbekezdésében (65 617 000 DEM).
Harmadszor, ami a visszatérítési rendelkezésben említett támogatást illeti, nem likviditási kölcsönben részesült, hanem likviditási
támogatásban. Végül válaszában a felperes vitatja a Bizottság megállapításait, melyek egyrészt arra vonatkoznak, hogy a Lintra
leányvállalatok nem igazították gyártási tervüket a piaci feltételekhez, másrészt pedig arra, hogy milyen a Lintra holding
társaság vezetőinek képesítése és szakmai hozzáértése.
64     A Bizottság úgy véli, hogy a ténybeli hibákra vonatkozó első három állítást el kell utasítani. A Bizottság szerint a megtámadott
határozatban tett megállapításait a német hatóságok által a 2000. augusztus 1‑jei információnyújtási rendelkezésre válaszul
szolgáltatott információkra alapította. A Bizottság véleménye szerint, mivel a felperes nem vett részt a közigazgatási eljárásban,
lemondott azon jogáról, hogy ténybeli pontatlanságokra hivatkozzon. A Bizottság emlékeztet arra, hogy a Bíróság ítélkezési
gyakorlata és a 659/1999 rendelet rendelkezései értelmében a Bizottság jogosult a hivatalos vizsgálati eljárás lezárására,
és határozatát a rendelkezésre álló információk alapján meghozni, ha a tagállam a Bizottság rendelkezése ellenére nem nyújtja
a kért információkat. Még akkor is ha a Bizottság elkövette volna a felperes által feltételezett hibákat, ez szerinte nem
befolyásolta volna a megtámadott határozat pontosságát, amely leírta, hogy a támogatást lényegében a jóváhagyott szerkezetátalakítási
tervvel összhangban használták fel. Ami a vitatott támogatásokat illeti, visszatérítésüket nem azért rendelte el, mert a leányvállalatok
jogellenesen használták fel őket, hanem egyrészt mert a Lintra holding társaság megőrizte őket, másrészt mert a likviditási
kölcsönt az első szerkezetátalakítás nyilvánvaló meghiúsulása után nyújtották.
65     A felperes által előterjesztett negyedik ténybeli hiba kapcsán a Bizottság fenntartja, hogy mivel elsőként a válasz szakaszában
terjesztették elő, és mivel jogi érv nem támasztja alá a megtámadott határozat jogellenességét, e megállapítás elfogadhatatlan.
A Bizottság véleménye szerint mindenesetre az állítás tartalma nem megalapozott, mert kifejezetten ellenőrizte a szóban forgó
információk hitelességét a német hatóságoknál.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
66     A Bizottság lényegében azt állítja, hogy a T‑111/00. sz. ügy felperese nem terjesztheti elő a fenti 63. pontban leírt ténybeli
érveket, ha azokat nem hozta fel a vitatott támogatásokra vonatkozó vizsgálati eljárásban. Továbbá úgy véli, hogy az állítólagos
negyedik ténybeli hiba elfogadhatatlan, mivel későn, azaz a válasz szakaszában terjesztették elő.
67     Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján az EK 230. cikk szerinti megsemmisítési kereset esetében valamely közösségi aktus
jogszerűségét az aktus meghozatalának időpontjában fennálló ténybeli és jogi elemek függvényében kell mérlegelni. Így különösen
a Bizottság által végzett átfogó mérlegelést kell kizárólag az e tevékenysége során rendelkezésére álló információk függvényében
vizsgálni (a fenti 48. pontban hivatkozott British Airways és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 81. pontja; az
Elsőfokú Bíróság T‑110/97. sz., Kneissl Dachstein kontra Bizottság ügyben 1999. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1999.,
II‑2881. o.] 47. pontja és T‑123/97. sz., Salomon kontra Bizottság ügyben 1999. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1999.,
II‑2925. o.] 48. pontja).
68     Ebből az következik, hogy az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt vizsgálati eljárásban részt vevő felperes nem hivatkozhat
olyan ténybeli érvekre, amelyek a Bizottság számára ismeretlenek, és amelyekről nem tájékoztatta a Bizottságot a vizsgálati
eljárás során. Ezzel ellentétben nincs akadálya annak, hogy az érdekelt fél a végső határozat ellen olyan jogalapra hivatkozzon,
amelyet nem terjesztett elő a közigazgatási eljárás során (lásd ilyen értelemben a fenti 67. pontban hivatkozott Kneissl Dachstein
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 102. pontját, és a fenti 67. pontban hivatkozott Salomon kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 55. pontját).
69     Ezen ítélkezési gyakorlat nem feltétlenül terjed ki minden olyan esetre, amelyben a vállalkozás nem vett részt az EK 88. cikk
(2) bekezdésében előírt vizsgálati eljárásban. Bár ezen ítélkezési gyakorlat nem vonatkozik bizonyos kivételes esetekre, mégis
meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben viszont alkalmazandó.
70     Emlékeztetni kell arra ugyanis, hogy a felperes nem élt a vizsgálati eljárásban történő részvételhez való jogával, bár nem
vitatott, hogy a vizsgálati eljárást kezdeményező határozatban számos kifejezett utalás történik rá – különösen a címben,
valamint e határozat 2.1. és 2.4. pontjában –, és hogy e határozat kétségeket fejezett ki a teljes támogatás megfelelő felhasználásáról,
amelyet a Bizottság a Lintra leányvállalatok szerkezetátalakítása céljából engedélyezett az 1996. március 13‑i határozatában.
Az sem vitatott, hogy a megtámadott határozat (39) és (40) preambulumbekezdésében foglalt tények a német hatóságok által a
vizsgálati eljárás során adott tájékoztatáson alapulnak. Ilyen feltételek mellett a felperesnek a befektetés és a kapott támogatás
összegére vonatkozó érvei a megtámadott határozat elfogadása idején a Bizottság számára ismeretlen ténybeli érveknek minősülnek,
amelyekre így nem lehet első ízben az Elsőfokú Bíróság előtt hivatkozni e határozat ellen.
71     Ugyanezt a következtetést kell levonni a Bizottság által a megtámadott határozat (16) preambulumbekezdésében állítólag elkövetett
hibák kapcsán, miszerint egyrészt a Lintra leányvállalatok nem igazították gyártási tervüket a piaci feltételekhez, másrészt
ami a Lintra holding társaság vezetőinek képesítésére és szakmai hozzáértésére vonatkozik, anélkül hogy meg kellene vizsgálni
a Bizottság kifogásait ezen érvek későn, a válaszban előterjesztett voltáról. Mindenesetre meg kell állapítani, hogy – még
ha történtek is ténybeli hibák – ezen általános megállapításoknak nincs jelentőségük a Bizottságnak a megtámadott határozatban
foglalt döntésével kapcsolatban.
72     Végül azon jogi – és nem tisztán ténybeli – kérdés kapcsán, hogy a ZEMAG társaság az első szerkezetátalakítási terv meghiúsulása
után likviditási támogatást, és nem likviditási kölcsönt kapott, amint azt a megtámadott határozat említi, a felperes az Elsőfokú
Bíróság ezzel kapcsolatos kifejezett kérdésére mindössze azt jelezte, hogy e különbségtétel csak a Lintra holding társaságnál
használt eltérő kifejezésből ered, de nem tudta megmagyarázni, e minősítésnek milyen következményei lehetnének a vitatott
támogatások visszatérítésére. Ebből az következik, hogy ezen érvnek nincs jelentősége.
73     Következésképpen el kell utasítani a megtámadott határozatban elkövetett ténybeli hibákra alapított jogalapot.

Az 1996. március 13‑i bizottsági határozattal engedélyezett támogatás visszaélésszerű felhasználásának megállapításával kapcsolatosan
feltételezett hibára alapított jogalapról (a T‑111/01. sz. ügy)
A felek érvei
74     Először is a T‑111/01. sz. ügy felperese fenntartja, hogy az 1996‑ig számára kifizetett támogatást az 1996. március 13‑i határozatnak
megfelelően használta fel, ami kitűnik a német hatóságoknak a BvS által átadott dokumentumokból. Bár a megtámadott határozat
nem részletezi a 3 195 559 DEM összeget, amelynek a visszatérítésére a 22 978 000 DEM részösszeg részeként – a felperes szerint
önmagában jogellenes módon – a felperest kötelezte, a teljesített kifizetések részletezése bizonyítja, hogy azok megfeleltek
a szerkezetátalakítási tervnek, és az 1996. március 13‑i határozattal engedélyezte azokat.
75     A felperes fenntartja, hogy – ellentétben azzal, amit a Bizottság a megtámadott határozatban állít – a 22 978 000 DEM részösszeget
nem a Lintra holding társaság által nyújtott igazgatási szolgáltatások kifizetésére használták fel, hanem kizárólag a szerkezetátalakítási
intézkedések finanszírozására. Ezzel kapcsolatban a felperes emlékeztet arra, hogy a német kormány a Bizottságnak küldött
2000. október 2‑i levelében jelezte, hogy a Lintra holding társaság által a leányvállalatoknak nyújtott szolgáltatások az
utóbbiak szerkezetátalakításának biztosítására irányultak, amelyek nélkül az átalakítás nem lett volna lehetséges. Ezenkívül,
még ha a támogatást a Lintra holding társaság szolgáltatásainak kifizetésére is használták fel, ami szerinte nem így történt,
a felperes úgy véli, hogy ez nem minősül visszaélésszerű felhasználásnak. A felperes ugyanis hangsúlyozza, hogy a Bizottság
ismerte a német hatóságok által választott csoportszerkezetet, különösen azt, hogy a Lintra mindössze holding társaság volt,
amelynek szolgáltatásait a leányvállalatoknak számlázták ki egy belső megosztási kulcs alapján. Mivel a Bizottság kinyilvánította
egyetértését azzal, hogy a támogatást a Lintra holding társaság szolgáltatásaiért való fizetésként használják fel, ezért az
utóbbi támogatásokat úgy kell tekinteni, hogy kiterjed rájuk az 1996. március 13‑i határozat.
76     Másodszor a felperes azt kifogásolja, hogy a megtámadott határozat puszta feltételezéseken alapul, ami a támogatás állítólagosan
visszaélésszerű felhasználását illeti, amely feltételezések a német hatóságok által tett homályos kijelentésekből erednek.
A felperes szerint ugyanis a megtámadott határozat (42) preambulumbekezdésére utalva azt állítja, hogy a Bizottság a Németországi
Szövetségi Köztársaság kijelentésére támaszkodott, amely szerint ez utóbbi nem tudta kizárni annak lehetőségét, hogy a támogatást
a Lintra holding társaság szolgáltatásaiért való fizetésként használták fel. A felperes véleménye szerint márpedig bizonyítani
kellett volna, hogy e támogatásokat ténylegesen e szolgáltatások kifizetésére használták fel.
77     A Bizottság elsősorban emlékeztet arra, hogy az 1996. március 13‑i határozat nem vonatkozott a támogatásnak a Lintra holding
társaság részéről történő felhasználására. Nem is vonatkozhatott rá, mivel e társaság nem minősült nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak.
Ugyanez igaz arra is, hogy a Lintra leányvállalatok használták fel a támogatást a Lintra holding társaság szolgáltatásainak
kifizetésére. A Bizottság hangsúlyozza, hogy egyrészt a 22 978 000 DEM összeg a Lintra holding társaság számláján maradt,
és a német hatóságok nem tudtak pontos információt szolgáltatni annak felhasználásáról, másrészt – mivel a leányvállalatok
voltak felelősek ezen összeg szabályszerű felhasználásáért – a teljes összeget vissza kell követelni a Lintra holding társaságtól
és leányvállalataitól. Az a tény, hogy a Bizottság tudomással bírt a Lintra társaság holding jellegéről, nem jelenti azt,
hogy e társaság által nyújtott szolgáltatásokat olyan állami támogatás felhasználásával lehet kifizetni, amelyeket a leányvállalatok
szerkezetátalakítása céljára engedélyeztek.
78     Másodsorban a Bizottság úgy véli, hogy a Lintra holding társaság által végzett igazgatási szolgáltatások kapcsán a felperes
több szempontból ellentmond önmagának. A felperes azt állította, hogy a Lintra holding társaság által leányvállalatainak nyújtott
szolgáltatásai az utóbbiak szerkezetátalakításához voltak szükségesek, és ezért úgy kell tekinteni azokat, mint amelyekre
kiterjed az 1996. március 13‑i határozat. Bár a felperes állami támogatási forrásokból, tehát térítésmentesen részesült e
szolgáltatásokban, azt állítja, hogy e szolgáltatásokért a kapott támogatások felhasználásával fizetett. A Bizottság szerint
ebből az következik, hogy a felperes nem állíthatja komolyan azt, hogy visszterhesen kapta a támogatásokat, amelyek visszatérítésére
köteles. A Bizottság szerint mindenesetre a támogatásokat vissza kell téríteni, mert nem lehet biztonsággal megállapítani,
hogy az 1996. március 13‑i határozatnak megfelelően használták fel. A visszatérítés oka tehát nem a csoport absztrakt szerkezetében
rejlik, hanem abban a tényben, hogy az 1996. március 13‑i határozat alapján a Lintra leányvállalatok voltak a támogatás kedvezményezettjei.
79     Végül a felperesnek a feltételezésekkel kapcsolatos állításait illetően a Bizottság azt a választ adja, hogy nem támaszkodott
e feltételezésekre. A megtámadott határozat ugyanis csupán megállapította, hogy a német hatóságok nem tudták kizárni, hogy
a leányvállalatok ténylegesen a Lintra holding társaság által nyújtott szolgáltatásokért való fizetésre használták fel a támogatásokat.
A Bizottság hozzáteszi, hogy ha a Lintra holding társaság költötte el a támogatást, akkor azt a leányvállalatoktól kell visszatéríttetni,
amelyek igazgatási szolgáltatásokat kaptak a holding társaságtól. Ha a felperesnek bizonyítéka volt arra, hogy nem részesült
térítésmentesen ilyen szolgáltatásokban, azt a Bizottság elé kellett volna terjesztenie a közigazgatási eljárás során, az
észrevételek benyújtására való felszólításra.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
80     A T‑111/01. sz. ügy felperese lényegében vitatja, hogy a támogatás 22 978 000 DEM részösszegét, amelynek alapján a megtámadott
határozat értelmében az általa visszatérítendő 3 195 559 DEM összeget kiszámították, visszaélésszerűen használták fel. Véleménye
szerint e támogatást az 1996. március 13‑i határozattal összhangban a szerkezetátalakításra használták fel.
81     Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a jelen jogalapot két szakaszban kell megvizsgálni. Mindenekelőtt az 1996. március 13‑i
határozat pontos hatályát kell meghatározni. Ezek után – e vizsgálatra tekintettel – az Elsőfokú Bíróság ellenőrzi, hogy a
Bizottság dönthetett‑e úgy a megtámadott határozatban, hogy az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében azon támogatás összegének
felhasználása visszaélésszerű volt, amelynek alapján a T‑111/01. sz. ügy felperese által visszatérítendő összeget kiszámították.
–       Az 1996. március 13‑i határozat hatályáról
82     Az 1996. március 13‑i határozatban a Bizottság mindenekelőtt megvizsgálta a Lintra holding társaság által kezelt nyolc leányvállalat
– köztük a T‑111/01. sz. ügy felperesének – egyéni helyzetét, gazdasági és szociális szempontból, valamint a német hatóságok
által tervezett szerkezetátalakítás megvalósíthatóságára tekintettel. A Bizottság azt is megállapította, hogy a vállalkozások
szerkezetátalakítására és privatizációjára kiírt pályázati eljárást követően a német hatóságok az Emans & Partners GbR által
az összes vállalkozásra tett vételi ajánlatot fogadta el, mivel ezt az ajánlatot tekintette a legjobbnak, különös tekintettel
a foglalkoztatás fenntartására, a tervezett befektetésekre, a felvásárló személyes elkötelezettségére, a Treuhandanstalttal
szembeni pénzügyi kötelezettségvállalásra és az egyes vállalkozások kilátásaira. A Treuhandanstalt (a későbbiekben BvS) a
Lintra holding társaság irányítása alatt álló vállalkozások 100%‑os részesedését átadta a felvásárlóknak. A Bizottság ezek
után bemutatta a német hatóságok által a Lintra csoporthoz tartozó vállalkozások szerkezetátalakítása és idővel privatizációja
céljából tervezett pénzügyi intézkedéseket, többek között a 970 200 000 DEM összegű támogatást, amely később 824 200 000 DEM
összegre csökkent. A támogatás összeegyeztethetőségének elemzése során a Bizottság végül megállapította, hogy „a pályázati
eljárás ellenére nem lehet[ett] olyan befektetőt találni, amely késznek mutatkozott [volna] a kérdéses vállalkozás szerkezetátalakításával
kapcsolatos gazdasági kockázat vállalására az állami támogatás hiányában”, és hogy „mivel a vállalkozást a legmagasabb ajánlatot
tevőnek adták el, a privatizációs szerződésben előírt állami támogatás a lehető legszükségesebb mértékre korlátozódott, hogy
a vállalkozások visszanyerhessék hosszú távú versenyképességüket”. A Bizottság megállapította, hogy „a vállalkozások mindegyike
bővülő piacokon működött, ahol nem volt szerkezeti kapacitásfelesleg”, és hogy „a pénzügyi támogatás időben korlátozott volt”.
A Bizottság azt a következtetést vonta le, hogy „a támogatás megfelelt a szerkezetátalakítás feltételeinek (versenyképesség,
arányosság, kapacitáscsökkentés)”.
83     Vizsgálata eredményeként a Bizottság egyrészt úgy döntött, hogy „az összes szerkezetátalakítási támogatás teljességét tekintve,
véleménye szerint a támogatás a Szerződés 92. cikk (3) bekezdésének c) pontja értelmében összeegyeztethető a közös piaccal
[...], mivel a lehető legszükségesebbekre korlátozódik, és nem részesíti előnyben a vállalkozásokat versenytársaikkal szemben”.
Másrészt a Bizottság azt is megállapította, hogy „mivel mindegyik vállalkozás székhelye olyan régióban van, amely a Szerződés
92. cikke (3) bekezdésének a) pontjában foglalt kivétel alá tartozik, a támogatott vállalkozások számát és méretét, illetve
termékválasztékuk változatosságát tekintve, illetve mivel szinergiahatásokat nem lehetett elérni, továbbá figyelembe véve
a támogatás viszonylag alacsony összegét, a kérdéses támogatás a közös piaccal a Szerződés 92. cikke (3) bekezdésének a) pontja
értelmében összeegyeztethető”.
84     Az 1996. március 13‑i határozat olvasatából az következik, hogy az engedélyezett támogatás kedvezményezettje a nyolc Lintra
leányvállalat volt, köztük a T‑111/01. sz. ügy felperese, amelyek helyzetét gazdasági, szociális és megvalósíthatósági szempontok
alapján a határozat 1–5. oldalai konkrétan leírták, a Lintra holding társaság kivételével, amelynek célja a csoport kezelése
volt, a leányvállalatok szerkezetátalakításának és privatizációjának lehető legkorábbi megvalósítása érdekében. Bár a német
hatóságok által tervezett pénzügyi intézkedések a társaságok újratőkésítését és a szerkezetátalakítási intézkedések finanszírozását
célozták, különösen a BvS‑nek a veszteségekben való részvételével, befektetési támogatással és a társaságok likviditási igényeinek
fedezésével, az 1996. március 13‑i határozat nem engedélyezte a támogatás Lintra holding társaság általi felhasználását saját
tevékenységének finanszírozására. Továbbá az a tény, hogy a német hatóságok támogatást nyújthattak a Lintra holding társaságnak
a Lintra csoport kezelése keretében, nem akadályozhatja meg azt a megállapítást, hogy az e csoporthoz tartozó leányvállalatok
abból előnyt származtattak (lásd ilyen értelemben a Bíróság 172/83. és 226/83. sz., Hoogovens Groep kontra Bizottság ügyben
1985. szeptember 19‑én hozott ítéletének [EBHT 1985., 2831. o.] 34. pontját), és hogy valójában az 1996. március 13‑i határozattal
engedélyezett támogatás kedvezményezettjei ők voltak. Ebből az következik, hogy az 1996. március 13‑i határozatban a Bizottság
kizárólag a Lintra leányvállalatok, köztük a T‑111/01. sz. ügy felperese szerkezetátalakítására előirányzott támogatást engedélyezte.
–        A T‑111/01. sz. ügy felperese által visszatérítendő támogatás visszaélésszerű felhasználásának megállapításáról
85     Mindenekelőtt hangsúlyozni kell, hogy az EK 88. cikk (2) bekezdése szerint, ha a Bizottság megállapítja valamely támogatás
visszaélésszerű felhasználását, úgy határoz, hogy az érintett állam köteles a Bizottság által kitűzött határidőn belül a támogatást
megszüntetni vagy módosítani.
86     Az EK 88. cikk (2) bekezdésének, valamint a 659/1999 rendelet 1. cikke g) pontjának és 16. cikkének együttes olvasatából következik,
hogy fő szabály szerint a Bizottságnak kell bizonyítania, hogy a kedvezményezett visszaélésszerűen használta fel a korábbi
határozattal engedélyezett támogatást. Ha ugyanis ezt nem bizonyítja, e támogatást úgy kell tekinteni, mint amelyre kiterjed
a korábbi jóváhagyó határozat. A 659/1999 rendelet 16. cikkében a 13. cikkre történő utalás lehetővé teszi ugyanakkor, hogy
amennyiben valamely tagállam elmulasztja az információnyújtási rendelkezés teljesítését, a Bizottság a hivatalos vizsgálati
eljárást lezáró határozatot a rendelkezésre álló információk alapján hozza meg. Ha a tagállam elmulasztja a támogatás felhasználásával
kapcsolatban kellően világos és pontos információk szolgáltatását, amelyről a Bizottság a rendelkezésére álló információk
alapján kétségeit fejezi ki a korábbi jóváhagyó határozat megtartására nézve, a Bizottság jogosult megállapítani a szóban
forgó támogatás visszaélésszerű felhasználását.
87     Ezenkívül fel kell idézni, hogy a jelen ügyben a megtámadott határozat (42) preambulumbekezdésében a Bizottság a következőket
állapította meg:
„Amennyiben a Lintra csoportnak nyújtott támogatást nem a jóváhagyott szerkezetátalakítási tervben leírt célokra használták
fel, az 1996. március 13‑i határozat nem terjed ki rá, amely értelmében minden támogatásnak közvetlenül a Lintra leányvállalatok
szerkezetátalakítását kellett volna szolgálnia. Sem a szerkezetátalakítási terv, sem e határozat nem szólt konkrétan a támogatásnak
a Lintra [holding] társaságban való felhasználásáról [...]. Ez nem is kerülhetett szóba, mivel e társaság nem minősült nehéz
helyzetben lévő vállalkozásnak. Valamint sem a szerkezetátalakítási terv, sem az 1996. március 13‑i határozat nem szólt kifejezetten
arról, hogy a leányvállalatok felhasználhatják a támogatást a Lintra [holding társaság] szolgáltatásainak igénybevételére
[...]. A német hatóságok megerősítették, miszerint nem zárható ki, hogy a leányvállalatok ténylegesen az utóbbi társaság által
nyújtott szolgáltatásokért való fizetésre használták fel a támogatásokat. Az információnyújtási rendelkezésre válaszolva a
német hatóságok csupán összefoglaló jelleggel közöltek a Lintra [holding társaság] [...] teljes költségeire (személyzeti kiadások,
jogi kiadások, irodák bérleti díja stb.) vonatkozó adatokat, és nem igazolták, hogy e társaság térítés fejében pontosan milyen
szolgáltatásokat nyújtott, mely leányvállalatoknak, és mikor. Mivel a német hatóságok nem tudtak elegendő bizonyítékot előterjeszteni
ezzel kapcsolatban, a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a Lintra [holding] társaságnál maradt 34,978 millió DEM összegre nem terjed
ki az 1996. március 13‑i határozat.”
88     Ebből a következő következtetést vonja le a megtámadott határozat (43) preambulumbekezdésében:
„A kifizetett támogatásnak a Lintra [holding] társaságnál maradt 34,978 millió DEM összegét nem a jóváhagyott szerkezetátalakítási
terv előírásaival összhangban használták fel. A kedvezményezett következésképpen az 1996. március 13‑i határozat megsértésével
használta fel a támogatást, ami az EK 88. cikk (2) bekezdésének értelmében – a 659/1999 rendelet 1. cikke g) pontjával együtt
olvasva – visszaélésszerű felhasználást valósít meg. […]”
89     A 22 978 000 DEM részösszeg kapcsán a Bizottság a megtámadott határozat (44) preambulumbekezdésében megállapította, hogy „a
német hatóságok az információnyújtási rendelkezésre adott válaszukban nem tudtak részletes információt szolgáltatni annak
felhasználásáról”. A Bizottság jelezte a megtámadott határozat (45) preambulumbekezdésében, hogy „a német hatóságok nem bizonyították,
hogy ezen összeget átadták a leányvállalatoknak”, valamint hogy „a német hatóságok által szolgáltatott információk alapján,
a Lintra [holding] társaság [...] kétségtelenül hozzájutott a támogatás teljes összegéhez”. A Bizottság emiatt kérte, hogy
a teljes összeget téríttessék vissza a Lintra holding társaságtól és leányvállalataitól, a megtámadott határozat (46) preambulumbekezdésében
leírt módon. E preambulumbekezdés szerint a Németországi Szövetségi Köztársaság köteles követelni a T‑111/01. sz. ügy felperesétől
3 195 559 DEM összeg visszatérítését.
90     A megtámadott határozat fent hivatkozott preambulumbekezdéseire és az aktában lévő bizonyítékokra tekintettel nem vitatott,
hogy a támogatás 22 978 000 DEM részösszege a Lintra holding társaság számláján maradt. Az sem vitatott, hogy a Lintra csoporton
belüli igazgatási tevékenysége keretében a Lintra holding társaság különböző szolgáltatásokat teljesített a Lintra leányvállalatok
részére. A jelen jogalap kapcsán a felek közötti vita tárgya viszont az, hogy a Bizottság jogszerűen állapíthatta‑e meg azt,
hogy a 22 978 000 DEM összeget visszaélésszerűen használták fel, annak ellenére, hogy nem tudta megállapítani ezen összeg
tényleges felhasználását, mivel a német hatóságok nem szolgáltattak részletes bizonyítékot a 2000. augusztus 1‑jei információnyújtási
rendelkezés alapján.
91     Ezzel kapcsolatban fel kell idézni, hogy a Bizottság által elvégzendő vizsgálat gazdaságilag összetett tények és körülmények
figyelembevételét és értékelését igényli. A közösségi bíróság nem helyettesítheti a gazdaságilag összetett tények és körülmények
értékelését a Bizottság értékelésével, következésképpen az Elsőfokú Bíróságnak az eljárási szabályok és az indokolási kötelezettség
megtartására, a tények pontosságára kell vizsgálatát korlátoznia, valamint hogy nem történt‑e nyilvánvaló mérlegelési hiba
vagy hatáskörrel való visszaélés (a Bíróság 138/79. sz., Roquette Frères kontra Tanács ügyben 1980. október 29‑én hozott ítéletének
[EBHT 1980., 3333. o.] 25. pontja; C‑225/91. sz., Matra kontra Bizottság ügyben 1993. június 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1993.,
I‑3203. o.] 25. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑17/93. sz., Matra Hachette kontra Bizottság ügyben 1994. július 15‑én hozott
ítéletének [EBHT 1994., II‑595. o.] 104. pontja; a T‑9/93. sz., Schöller kontra Bizottság ügyben 1995. június 8‑án hozott
ítéletének [EBHT 1995., II‑1611. o.] 140. pontja; a fenti 48. pontban hivatkozott Skibsværftsforeningen és társai kontra Bizottság
ügyben hozott ítéletének 170. pontja és a T‑243/94. sz., British Steel kontra Bizottság ügyben 1997. október 24‑én hozott
ítéletének [EBHT 1997., II‑1887. o.] 113. pontja).
92     A jelen ügyben a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát annak megállapításával, miszerint a 22 978 000 DEM
összeget visszaélésszerűen használták fel.
93     Nem kifogásolható, hogy a Bizottság a megtámadott határozatot annak ellenére fogadta el, hogy nem tudta megállapítani a szóban
forgó összeg tényleges felhasználását. Ugyanis a fenti 86. pontra tekintettel, bár fő szabály szerint a Bizottságnak kell
bizonyítania, hogy a kedvezményezett visszaélésszerűen használta fel a korábban engedélyezett támogatást, a tagállamnak meg
kell adnia a Bizottság által kért összes információt az információnyújtási rendelkezés alapján, amit ha elmulaszt, a Bizottság
jogosult a hivatalos vizsgálati eljárást lezáró határozatot a rendelkezésre álló információk alapján meghozni.
94     Márpedig az aktában lévő bizonyítékokból kitűnik, hogy a német hatóságok – bár a Bizottság felszólította őket arra, hogy nyújtsák
be „az összes adatot annak megállapítása érdekében, hogy a [Lintra holding társaság] kiadásai miként oszlottak meg a leányvállalatok
között”, „a holdingnál megmaradt [22 978 000 DEM] összegnek a leányvállalatoknál való esetleges felhasználására vonatkozó
minden információt, azaz a forgalomra és a szerkezetátalakítás első fázisában (1994‑1996) a leányvállalatoknak nyújtott összes
támogatásra vonatkozó pontos adatokat”, valamint „az összes szükséges adatot annak megállapítása érdekében, hogy milyen mértékben
finanszírozták a leányvállalatok által kifizetett csoport-hozzájárulásokat a támogatásból” – nem adták meg a szükséges tájékoztatást.
A 2000. augusztus 1‑jei információnyújtási rendelkezésre válaszul küldött 2000. október 2‑i levelükben ugyanis a német hatóságok
csupán a Lintra holding társaság számláján megmaradt 22 978 000 DEM összeg ezen utóbbi társaság különböző szolgáltatásaira
való felhasználásával kapcsolatos összefoglaló adatokat nyújtottak be, anélkül hogy leírták volna ezen összegnek a leányvállalatok
közötti pontos megosztását.
95     Ilyen körülmények között azt a tényt, hogy a 22 978 000 DEM összeg a Lintra holding társaság számláján volt, a Bizottság csak
kétféleképpen értelmezhette: vagy a Lintra holding társaság, amelynek a BvS kifizette a leányvállalatoknak szánt szerkezetátalakítási
támogatást, nem adta tovább a 22 978 000 DEM összeget a leányvállalatoknak, amely helyzet ellentétes a szerkezetátalakítási
támogatást a Lintra leányvállalatok javára engedélyező 1996. március 13‑i határozattal; vagy a leányvállalatok fizettek a
Lintra holding társaságnak olyan szolgáltatásokért, amelyek – bár lehetséges, hogy a leányvállalatok szerkezetátalakítása
céljából teljesítették őket – természetéről, céljáról és a kifizetés időpontjáról a német hatóságok nem tudtak pontos bizonyítékot
szolgáltatni, ami alapján a Bizottság – amint azt a megtámadott határozat (45) preambulumbekezdésében megállapította – azt
a következtetést vonta le, hogy a 22 978 000 DEM összeget nem adták tovább a leányvállalatoknak, amely helyzet ellentétes
1996. március 13‑i határozattal.
96     Igaz, hogy a 659/1999 rendelet alapján valamely támogatás csak akkor tekinthető úgy, hogy azt visszaélésszerűen használták
fel, ha a támogatás kedvezményezettje felelős e gyakorlatért.
97     Ezzel kapcsolatban a megtámadott határozat (43) és (44) preambulumbekezdésének együttes olvasatából az következik, hogy a
Bizottság úgy tekintette, hogy a 22 978 000 DEM összeg visszaélésszerű felhasználásáért felelős kedvezményezett, a teljes
Lintra csoport, az 1996. március 13‑i határozattal jóváhagyott támogatás eredeti kedvezményezettjeként. Amint viszont az a
fenti 84. pontban megállapításra került, az 1996. március 13‑i határozattal jóváhagyott támogatás eredeti kedvezményezettjei
kizárólag a Lintra leányvállalatok lehettek, nem pedig a teljes vállalatcsoport. Mindazonáltal, mivel a 22 978 000 DEM összeg
a Lintra holding társaság számláján maradt, a Bizottság a megtámadott határozat meghozatalakor rendelkezésére álló információkra
tekintettel helyesen állapította meg, hogy e támogatást nem az 1996. március 13‑i határozattal összhangban használták fel.
98     Végül, ellentétben azzal, amit a felperes állít, a Bizottság nem volt köteles a megtámadott határozat elfogadását megelőzően
helyszíni vizsgálatot folytatni a 659/1999 rendelet 22. cikkének (1) bekezdése alapján.
99     Emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés értelmében „amennyiben a Bizottságnak komoly kételyei merültek fel azzal kapcsolatban,
hogy betartották‑e az egyedi támogatások tekintetében a kifogást nem tartalmazó határozatokat, a megengedő határozatokat vagy
a feltételt megállapító határozatokat, az érintett tagállam – miután lehetősége nyílt észrevételeinek benyújtására –, lehetővé
teszi a Bizottságnak a helyszíni ellenőrzést. A 659/1999 rendelet 22. cikkének (1) bekezdését e rendelet (20) preambulumbekezdésével
együtt kell értelmezni, amely szerint „a helyszíni ellenőrzés indokolt, és hasznos eszköznek minősül, különösen olyan esetekben,
amikor a támogatással valószínűleg visszaéltek”.
100   Márpedig a jelen ügyben elegendő megállapítani, hogy a német hatóságoknak a 2000. augusztus 1‑jei információnyújtási rendelkezésre
adott 2000. október 2‑i válaszában a Bizottságnak, a fenti 95. pontban vázolt kétféle értelmezésre tekintettel, nem lehettek
további súlyos kétségei az 1996. március 13‑i határozat be nem tartásával kapcsolatban, ami a 22 978 000 DEM összeg felhasználását
illeti. Ilyen feltételek mellett nem volt köteles helyszíni vizsgálatot folytatni az 1996. március 13‑i határozat megtartásának
ellenőrzése végett.
101   Ezen okok miatt el kell utasítani az 1996. március 13‑i bizottsági határozattal engedélyezett támogatás visszaélésszerű felhasználásának
megállapításával kapcsolatos hibára alapított jogalapot.

A Bizottság által a vitatott támogatások kedvezményezettjeinek megállapításával kapcsolatban elkövetett hibára alapított közös
jogalapról
A felek érvei
–       A T‑111/01. sz. ügy felperese
102   A T‑111/01. sz. ügy felperese azt állítja, hogy az 1996. március 13‑i bizottsági határozattal engedélyezett támogatást a Németországi
Szövetségi Köztársaság közvetlenül a Lintra holding társaságnak fizette ki. A felperes, mint a többi Lintra leányvállalat
is, a támogatást közvetve kapta meg. A felperes szerint ezt a Bizottság maga is megerősíti. A német hatóságoknak címzett 2000.
augusztus 1‑jei információnyújtási rendelkezésben ugyanis a rendelkezésre álló információk alapján a Bizottság elismeri, hogy
nem indokolt annak megállapítása, hogy a 34 978 000 DEM összeget a leányvállalatoknak fizették ki. A felperes szerint ebből
következik, hogy kizárólag a Lintra holding társaság kötelezhető a vitatott támogatások visszatérítésére. A felperes kéri,
hogy az Elsőfokú Bíróság vizsgálja meg, miszerint a Lintra 1994 és 1997 közötti kizárólagos részvényese, a BvS és a Németországi
Szövetségi Köztársaság nem kötelezhető‑e a támogatás visszatérítésére.
103   A felperes vitatja a Lintra holding társaság és leányvállalatainak a megtámadott határozatban megállapított egyetemleges felelősségét
is. Az ilyen egyetemleges felelősségnek nincs jogalapja, és „fordított csoportfelelősség” elismeréséhez vezet, amely alapján
a leányvállalat felelős az anyavállalat tartozásaiért. Márpedig a felperes szerint ez nem létezik a német jogban, és tudomása
szerint a közösségi jogban sem. Továbbá a Bizottság csak az egyszerűség kedvéért fogadta el ezen egyetemleges felelősséget,
a Lintra holding társaság felszámolására tekintettel.
104   A Bizottság erre azt a választ adja, hogy az 1996. március 13‑i határozat a Lintra leányvállalatokat jelölte meg, mint a jóváhagyott
támogatás kedvezményezettjeit. A Bizottság szerint ebből az következik, hogy a leányvállalatok egyetemlegesen felelősek a
támogatás helyes felhasználásáért. Emiatt nem önkényes a Bizottság döntése, hogy a visszaélésszerűen felhasznált támogatást
tőlük kell visszatéríteni, ha az nem lehetséges a Lintra holding társaságtól. Ezzel kapcsolatban a Bizottság leírja, hogy
mivel a jelen ügyben a német hatóságok nem tudtak megbízható információkat szolgáltatni a kifizetett támogatás felhasználásáról,
a leányvállalatok egyetemleges felelősségének megállapítása elengedhetetlennek tűnt.
105   A Bizottság így a felperesnek az anyavállalatért való felelősségét nem „fordított csoportfelelősség” alapján állapította meg,
hanem a támogatás kedvezményezettjeként rá eső saját felelőssége miatt. A Bizottság véleménye szerint az egyetlen ok, amiért
a megtámadott határozat egyetemleges felelősséget ír elő, az, hogy –  mivel ismerte a csoport szerkezetét és azon tervet,
hogy a támogatást a Lintra holding társaságon keresztül fogják nyújtani – a Bizottság nem tudta kizárni, hogy a támogatás
részben a Lintra holding társaság számláján fog maradni. Mindenesetre a Bizottság hozzátette, hogy kevéssé lényeges, miszerint
az ellenkérelemben leírt jogi helyzet „idegen a német jogban”, mivel a közösségi jogot nem a nemzeti jogrendszerek mércéivel
kell értékelni. A Bizottság ezenkívül azt állítja, hogy a felperes arra vonatkozó kérelme, hogy az Elsőfokú Bíróság vizsgálja
meg, hogy szükséges‑e a vitatott támogatások visszatéríttetése a Németországi Szövetségi Köztársaság vagy a BvS által értelmetlen,
azt pedig a nemzeti jog rendezi, hogy a Lintra holding társaság kizárólagos részvényesét kell‑e kötelezni a visszatérítésre.
–       A T‑133/01. sz. ügy felperese
106   A T‑133/01. sz. ügy felperese fenntartja, hogy a Bizottság visszaélt mérlegelési jogkörével azáltal, hogy tőle követeli a
támogatás visszatérítését. A felperes szerint ugyanis a Lintra holding társaság kapta a támogatást. Ezen túlmenően az 1996.
március 13‑i határozatban a Bizottság jóváhagyását adta a Lintra holding társaság privatizációjával összefüggésben a szerkezetátalakítási
intézkedésekre szánt támogatáshoz. Ilyen feltételek mellett a felperes vitatja a Lintra holding társaság és leányvállalatainak
a megtámadott határozatban a 22 978 000 DEM részösszeget illetően megállapított egyetemleges felelősségét, valamint részleges
felelősségét (4 077 000 DEM összegben) a likviditási kölcsön formájában nyújtott támogatás visszatérítése kapcsán. Ezzel kapcsolatban
a felperes fenntartja, hogy a megtámadott határozatban megállapított 4 077 000 DEM összeg akár részleges visszatérítéséről
nem lehet szó, amelyről egyébként sem tudja, hogy a Bizottság miként állapította meg.
107   A Bizottság mindenekelőtt megjegyzi, hogy az 1996. március 13‑i határozat szerint a támogatás kedvezményezettje a nyolc Lintra
leányvállalat volt. Ilyen minőségükben felelősek a támogatás szabályszerű felhasználásáért.
108   A Bizottság ezek után emlékeztet arra, hogy a Bizottság feladata visszatéríttetni az állami támogatást, ha megállapítja annak
közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét. Ezzel kapcsolatban a 659/1999 rendelet 14. cikke értelmében a Bizottság nem
rendelkezik mérlegelési lehetőséggel. A korábbi helyzet visszaállítása, amelyet a támogatás megszüntetésére vonatkozó állami
kötelezettség szolgál, akkor biztosítható, ha a támogatást – adott esetben annak késedelmi kamataival együtt – a kedvezményezett
visszafizeti.
109   A 12 000 000 DEM részösszeg kapcsán a Bizottság úgy véli, hogy az 1996. március 13‑i határozat nem vonatkozott ezen összegre,
és így azt vissza kell téríteni. Ezzel kapcsolatban a Bizottság emlékeztet arra, hogy az 1996. március 13‑i határozattal engedélyezett
támogatás célja a leányvállalatokból álló csoport közös szerkezetátalakítása és privatizációja volt. Márpedig a Bizottság
szerint a 12 000 000 DEM összeget 1997 áprilisában és júniusában fizették ki, az első szerkezetátalakítás meghiúsulását követően,
amikor a csoport voltaképpen újraállamosítás alatt állt, mivel a BvS visszavette a felette való irányítást. Ilyen feltételek
mellett a Bizottság nyilvánvalónak véli, hogy az 1996. március 13‑i határozat nem terjedhetett ki a 12 000 000 DEM összegre,
és a visszatérítési rendelkezés teljes mértékben indokolt.
110   Végül az egyetemleges felelősség kérdését illetően a Bizottság megjegyzi, hogy a megtámadott határozat csupán azért utalt
e kérdésre, mivel a Bizottság nem tudta kizárni, hogy a támogatás részben a Lintra holding társaság számláján fog maradni.
Ezzel kapcsolatban a Bizottság pontosítja, hogy ellentétben a felperes állításával, a felperest nem tekinti felelősnek a Lintra
holding társaság tartozásaiért. Épp ellenkezőleg, ezen utóbbi felelős egyetemlegesen a leányvállalatok tartozásaiért.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
111   Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a közösségi joggal összhangban, ha a Bizottság megállapítja valamely támogatás közös
piaccal való összeegyeztethetetlenségét, kötelezheti a tagállamot a támogatásnak a kedvezményezettektől történő visszatéríttetésére
(a Bíróság 70/72. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1973. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1973., 813. o.] 20. pontja;
C‑328/99. és C‑399/00. sz., Olaszország és SIM 2 Multimedia kontra Bizottság ügyben 2003. május 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2003.,
I‑4035. o.] 65. pontja és C‑277/00. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2004. április 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004.,
I‑3925. o.] 73. pontja).
112   A jogellenes támogatásnak a visszatéríttetés útján történő megszüntetése logikus következménye a jogellenesség megállapításának,
és célja a korábbi helyzet visszaállítása (a fenti 111. pontban hivatkozott Németország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
74. pontja).
113   E célkitűzés azáltal biztosítható, hogy a kedvezményezett, vagyis a szóban forgó támogatásban ténylegesen részesülő vállalkozás,
visszatéríti a támogatást, adott esetben késedelmi kamataival együtt. E visszatérítéssel ugyanis a kedvezményezett elveszti
a versenytársaival szemben a piacon élvezett előnyét, és visszaáll a támogatás kifizetése előtti helyzet (lásd ilyen értelemben
a Bíróság C‑350/93. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1995. április 4‑én hozott ítéletének [EBHT 1995., I‑699. o.]
22. pontját; C‑457/00. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 2003. július 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑6931. o.] 55. pontját
és a fenti 111. pontban hivatkozott Németország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 75. pontját).
114   Ebből az következik, hogy a jogellenes állami támogatás visszatérítésének fő célkitűzése a versenytorzítás megszüntetése,
amelyet a jogellenes támogatás által létrehozott versenyelőny okozott (a fenti 111. pontban hivatkozott Németország kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 76. pontja).
115   Fő szabály szerint ez nem lehet másként olyan állami támogatás visszatérítése esetén, amelynek felhasználását az EK 88. cikk
(2) bekezdése és a 659/1999 rendelet 1. cikkének g) pontja értelmében bizottsági határozat visszaélésszerűnek minősítette.
Ezzel kapcsolatban elegendő megállapítani azt, hogy a 659/1999 rendelet 16. cikke többek között előírja, hogy e rendelet 14. cikkét,
amennyiben az megköveteli a jogellenes támogatás visszatérítését a kedvezményezettől, a támogatással való visszaélés esetén
értelemszerűen alkalmazni kell. Következésképpen a visszaélésszerűen felhasznált támogatást fő szabály szerint attól a vállalkozástól
kell visszatéríttetni, amely ténylegesen részesült a támogatásból, az e támogatás által létrehozott versenyelőny által okozott
versenytorzítás megszüntetése érdekében.
116   E megfontolásokra tekintettel kell megvizsgálni a vitatott támogatások visszatérítését előíró, a megtámadott határozat 3. cikkében
foglalt rendelkezés jogszerűségét. Ezzel kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság elsőként a 22 978 000 DEM részleges támogatási összeggel
kapcsolatos visszatérítési rendelkezés jogszerűségét fogja értékelni, amelynek mindkét társaság címzettje volt, a Saxonia
Edelmetalle társaság 3 195 559 DEM összeg, a ZEMAG társaság pedig 2 419 271 DEM összeg tekintetében. Másodszor az Elsőfokú
Bíróság a 12 000 000 DEM összeggel kapcsolatos visszatérítési rendelkezést fogja megvizsgálni, amelynek címzettje a ZEMAG
társaság volt 4 077 000 DEM összeg tekintetében.
–       A 22 978 000 DEM részleges támogatási összeggel kapcsolatos, a megtámadott határozat 3. cikkében foglalt visszatérítési rendelkezés
(a T‑111/01. és T‑133/01. sz. ügy)
117   Mindenekelőtt meg kell jegyezni, amint azt a T‑111/01. sz. ügy felperese által előterjesztett előző jogalap vizsgálatának
keretében már megállapítottuk, hogy a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát annak megállapításával, hogy
a 22 978 000 DEM részleges támogatási összeget visszaélésszerűen használták fel. A T‑133/01. sz. ügy felperese pedig nem vitatta
érdemben a Bizottságnak ezen összeg visszaélésszerű felhasználására vonatkozó értékelésének őt érintő részét.
118   Ezután emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (44) preambulumbekezdésében egyrészt megállapította:
„Mivel a támogatást teljes összegben eredetileg a Lintra csoportnak fizették ki, és mivel e csoport már nem létezik, a Bizottságnak
nem kell megvizsgálnia, milyen mértékben részesültek a csoportban lévő különböző vállalkozások e támogatásból. Emiatt a visszatérítési
kötelezettség a támogatás kifizetése időpontjában a csoporthoz tartozó összes vállalkozást terheli.”
119   A Bizottság másrészt a következőket állapította meg a megtámadott határozat (45) preambulumbekezdésében:
„A német hatóságok által szolgáltatott információk alapján, a Lintra [holding] társaság [...] kétségtelenül hozzájutott a
támogatás teljes összegéhez. Ami a 22,978 millió összeget illeti, a német hatóságok nem bizonyították, hogy ezen összeget
átadták a leányvállalatoknak. Ilyen feltételek mellett a teljes összeget vissza kell téríteni a Lintra [holding társaságtól]
és leányvállalataitól.”
120   A Bizottság ezek után pontosította, milyen módon kell a 22 978 000 DEM összeget a Lintra leányvállalatoktól visszatéríttetni,
azon támogatás intenzitásán alapuló megosztási kulcs szerint, amelyet a vállalkozások megkaptak, és a megtámadott határozat
úgy minősített, mint amelyet az 1996. március 13‑i határozattal összhangban használtak fel.
121   A Bizottság a megtámadott határozatban – a német hatóságok által szolgáltatott információk hiányában – így azt állapította
meg, hogy a Lintra holding társaság számláján maradó 22 978 000 DEM összeget nem adták tovább a leányvállalatoknak. A Bizottság
beadványaiban elismerte – amint az a fenti 64. pontban hangsúlyozáson megjelent –, hogy a 22 978 000 DEM összegnek a felperesektől
történő visszatérítését nem azért rendelte el, mert a leányvállalatok jogellenesen használták fel azt, hanem mert a Lintra
holding társaság megtartotta ezen összeget.
122   Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem kötelezhette a Németországi Szövetségi Köztársaságot a
megtámadott határozat 3. cikkében szereplő második táblázatban jelzett összegeknek a felperesektől való visszatéríttetésére,
mivel a megtámadott határozat és a Bizottság beadványai szerint e vállalkozások nem voltak a 22 978 000 DEM összeg kedvezményezettjei,
amennyiben ténylegesen nem részesültek a visszaélésszerűen felhasznált összegből.
123   Ezen értékelést nem kérdőjelezi meg a megtámadott határozat (44) preambulumbekezdésében lévő megállapítás, amely szerint az
1996. március 13‑i határozat értelmében a támogatást teljes összegben eredetileg a Lintra csoportnak fizették ki, következésképpen
a Bizottságnak nem kell megvizsgálnia, milyen mértékben részesültek a csoportban lévő különböző vállalkozások e támogatásból.
Elegendő ugyanis megállapítani – amint az részletesen kifejtésre került a fenti 84. pontban –, hogy bár a Lintra csoport,
a Lintra holding társaságon keresztül, támogatást kapott a BvS‑től, a teljes támogatás eredeti kedvezményezettje nem lehetett
a leányvállalatokból és a Lintra holding társaságból álló Lintra csoport, hanem csak a leányvállalatok, szerkezetátalakításuk
és privatizációjuk végett. Ezen túlmenően meg kell állapítani, hogy a Bizottság, különösen a megtámadott határozat (42) preambulumbekezdésében
lévő megállapítással, miszerint a Lintra holding társaság nem használhatta a támogatást, mivel nem minősült nehéz helyzetben
lévő vállalkozásnak, elismerte azt, hogy nem a csoport – mint olyan – az 1996. március 13‑i határozattal jóváhagyott támogatás
eredeti kedvezményezettje. Ilyen feltételek mellett téves az az előfeltétel, amelyre a Bizottság támaszkodott annak megállapításakor,
hogy nem kell megvizsgálnia, hogy a csoporthoz tartozó különböző vállalkozások milyen mértékben részesültek a 22 978 000 DEM
összegből.
124   Pontosítani kell azonban, hogy a jelen ügy körülményeit figyelembe véve a Bizottság nem volt köteles a megtámadott határozatban
megállapítani, hogy milyen mértékben részesültek a vállalkozások a 22 978 000 DEM összegből, hanem csak fel kellett szólítania
a német hatóságokat a támogatás visszatérítésére a kedvezményezett(ek) részéről, nevezetesen azon vállalkozás(ok) részéről,
amely(ek) ténylegesen részesült(ek) a támogatásból. Következésképpen a Németországi Szövetségi Köztársaság feladata volt közösségi
kötelezettségei keretében, hogy a kérdéses összeget visszatéríttesse. Ha valamely tagállam a visszatérítési rendelkezés végrehajtásakor
előre nem látott nehézségekbe ütközik, e problémák megvizsgálása érdekében a Bizottsághoz fordulhat. Ebben az esetben a Bizottság
és a tagállam ugyanis – többek között az EK 10. cikkben foglalt jóhiszemű együttműködési kötelezettségnek megfelelően – kötelesek
jóhiszeműen együttműködni annak érdekében, hogy a nehézségekre megoldást találjanak, a Szerződés rendelkezéseinek és különösen
a támogatásokra vonatkozó rendelkezéseknek a teljes mértékű betartásával (lásd különösen a Bíróság C‑303/88. sz., Olaszország
kontra Bizottság ügyben 1991. március 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., I‑1433. o.] 58. pontját és C‑382/99. sz., Hollandia
kontra Bizottság ügyben 2002. június 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑5163. o.] 50. pontját).
125   Pontos információk hiányában és mivel a támogatás összege a Lintra holding társaság számláján volt található, a Bizottság
nem volt jogosult a felpereseket kötelezni a vitatott támogatások visszatérítésére csupán azért, mert az 1996. március 13‑i
határozattal engedélyezett támogatás eredeti kedvezményezettjeinek voltak kijelölve, amint azt beadványaiban állítja. Ez a
megközelítés ugyanis sérti azt a szabályt, miszerint annak a vállalkozásnak kell visszatérítenie a kapott előnyt, amely ténylegesen
részesült a visszaélésszerűen felhasznált támogatásban.
126   Következésképpen a Bizottság tévedett, amikor a Saxonia Edelmetalle társaságtól 3 195 559 DEM összeg, a ZEMAG társaságtól
pedig 2 419 271 DEM összeg visszatérítését követelte.
127   Következésképpen a megtámadott határozat 3. cikkét meg kell semmisíteni, amennyiben kötelezte a Németországi Szövetségi Köztársaságot,
hogy téríttessen vissza a T‑111/01. sz. ügy felperesétől 3 195 559 DEM összeget, a T‑133/01. sz. ügy felperesétől pedig 2 419 271 DEM
összeget.
–       A 12 000 000 DEM részleges támogatási összeggel kapcsolatos, a megtámadott határozat 3. cikkében foglalt visszatérítési rendelkezés
(T‑133/01. sz. ügy)
128   A megtámadott határozat (29) preambulumbekezdése értelmében:
„A Lintra leányvállalatok az első szerkezetátalakítás meghiúsulását követően 12 millió DEM összeget kaptak likviditási kölcsön
formájában, a szerkezetátalakítás folytatására való felkészülés érdekében […]. E pénzösszeget kifizetetlen számlák teljesítésére
fordították, és azon leányvállalatoknak fizették ki 1997 áprilisában és júniusában, amelyek második szerkezetátalakítása megvalósíthatónak
tűnt. Mivel a BvS az első szerkezetátalakítás nyilvánvaló meghiúsulása után, a második szerkezetátalakításra való felkészülés
érdekében nyújtotta e támogatást, nem tekinthető úgy, hogy arra kiterjedne az 1996. március 13‑i határozat.”
129   A megtámadott határozat (45) preambulumbekezdése szerint a 12 000 000 DEM összeg „egyértelműen azon leányvállalatokhoz köthető,
amelyeknek azt megítélték, miután a Lintra csoport első szerkezetátalakításának meghiúsulása ismertté vált”. A német hatóságok
által szolgáltatott információk alapján a 12 000 000 DEM összeg visszatérítését az érintett különböző leányvállalatoktól követelték,
ugyanezen preambulumbekezdésben szereplő táblázat szerint, amely a megtámadott határozat 3. cikkében is megjelenik.
130   Meg kell ezek után jegyezni, hogy a T‑133/00. sz. ügy felperese nem vitatja a vitatott támogatások visszaélésszerű felhasználását,
amint azt a megtámadott határozat megállapítja. Meg kell jegyezni továbbá, hogy a német hatóságoknak a Bizottsághoz intézett
2000. március 10‑i levele szerint az 1996. március 13‑i bizottsági határozat nem vonatkozik a 12 000 000 DEM összegre. A német
hatóságok a 2000. augusztus 1‑jei információnyújtási rendelkezésre adott 2000. október 2‑i válaszukban ennek nem mondtak ellen.
Meg kell jegyezni tehát azt is, hogy a megtámadott határozat elfogadásakor a Bizottság jogosan vélte úgy, hogy az 1996. március
13‑i határozat nem vonatkozott a 12 000 000 DEM összegre, és e támogatás nem volt jogszerű, mivel hivatalosan nem jelentették
be a Bizottságnak.
131   A T‑133/00. sz. ügy felperese mindazonáltal egyrészt vitatja azt a megállapítást, miszerint a 12 000 000 DEM összeg egy részét
– amely visszatérítésére a Bizottság kötelezi – megkapta, másrészt kifogásolja a tőle követelt 4 077 000 DEM összeg megállapításának
módját.
132   Azon kérdés kapcsán, hogy a ZEMAG társaság ténylegesen részesült‑e a 12 000 000 DEM összeg egy részéből, az Elsőfokú Bíróság
úgy véli, hogy a Bizottságnak a megtámadott határozat elfogadásakor rendelkezésére álló információk alapján ez így történt.
133   Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a német hatóságok a fent hivatkozott 2000. március 10‑i levelükben megerősítették,
hogy a leányvállalatoknak 1997 áprilisában és júniusában kifizetett 12 000 000 DEM összeget e vállalkozások tervezett második
privatizációjukra tekintettel kapták. A német hatóságok leírták „e pénzösszegek előzetes megosztását” az érintett leányvállalatok
között, amely e levélhez csatolt mellékletben szerepelt. A 2000. március 10‑i levélhez mellékelt táblázatban a ZEMAG társaság
háromszor tűnik fel, minden esetben egy-egy adott összeg mellett, amelyek 4 077 000 DEM végösszeget tesznek ki.
134   2000. augusztus 1‑jén a Bizottság a 659/1999 rendelet 10. cikkének (3) bekezdése értelmében felszólította a Németországi Szövetségi
Köztársaságot, hogy többek között nyújtson be „minden szükséges információt annak megállapítása érdekében, hogy mi volt a
[Lintra holding társaság] kiadásainak megosztása az egyes leányvállalatok között”. A Bizottság hangsúlyozta, hogy ha nem kapja
meg a kért tájékoztatást, akkor határozatát a rendelkezésére álló információkat alapján fogja meghozni.
135   A német hatóságok 2000. október 2‑i levelükkel válaszoltak a 2000. augusztus 1‑jei információnyújtási rendelkezésre, amelyhez
a könyvvizsgálói jelentést is csatolták. Ezen információk szerint (12 000 000 DEM részösszegéből) 7 910 000 DEM tudható be
a leányvállalatoknak, amelyek ténylegesen felhasználták e támogatást. A ZEMAG társaság kapcsán a német hatóságok által átadott
(a könyvvizsgálói jelentésben is szereplő) összefoglaló táblázat e vállalkozásnak 107 000 DEM összeget tulajdonít. A fennmaradó
4 090 000 DEM kapcsán (12 000 000 – 7 910 000) a német hatóságok azt a magyarázatot adták, hogy ezen összeg kizárólag a Lintra
holding társaságnak tudható be, amennyiben ezen összeget részben (421 000 DEM összegben) más privatizációs intézkedésekre
irányozták elő 1998‑ra, és a maradékot (3 669 000 DEM összeget) a Lintra holding társaság tárgyi és személyzeti kiadásainak
finanszírozására fordították. A német hatóságok hozzátették, hogy a leányvállalatoknak betudható összeget bejelentették a
Bizottságnak az érintett vállalkozások második privatizációja keretében.
136   A német hatóságok által a Bizottságnak megküldött fent leírt információkból az következik, hogy ezen utóbbi a megtámadott
határozat elfogadásakor jogosan döntött úgy, hogy a ZEMAG társaság ténylegesen részesült a visszaélésszerűen felhasznált 12 000 000 DEM
részösszeg egy részéből.
137   Mindemellett az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy ami a felperesnek lényegében arra alapított érvelését illeti, hogy a tőle
követelt 4 077 000 DEM összeg visszatérítésére vonatkozó indokolás nem megfelelő, e kifogás az alábbiakban kifejtett okok
miatt megalapozott.
138   Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikkben előírt követelmények teljesülése érdekében az indokolásnak az adott
jogi aktus jellegéhez kell igazodnia, és annak egyértelműen és ellentmondásmentesen tartalmaznia kell az aktust kibocsátó
intézmény érvelését, valamint lehetővé kell tennie az érintettek és a felülvizsgálatra hatáskörrel rendelkező bíróság számára
az intézkedés indokainak megismerését. Bár az indokolásban nem kell minden releváns jogi és ténybeli részletnek szerepelnie,
azt ugyanakkor nem csupán az indokolás szövege alapján kell megítélni, hanem egyben összefüggéseinek és a szabályozás tárgyára
vonatkozó valamennyi jogszabálynak az alapulvételével is (a Bíróság C‑56/93. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1996. február
29‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑723. o.] 86. pontja, C‑5/01. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 2002. december 12‑én
hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑11 991. o.] 68. pontja; az Elsőfokú Bíróság fenti 48. pontban hivatkozott Skibsværftsforeningen
és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 230. pontja és T‑158/96. sz., Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság ügyben
1999. december 16‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑3927. o.] 167. pontja).
139   A jelen ügyben az egyetlen – a megtámadott határozat (45) preambulumbekezdésében leírt – indok, amely miatt a Bizottság kötelezte
a Németországi Szövetségi Köztársaságot, hogy a 4 077 000 DEM összeget a ZEMAG társaságtól téríttesse vissza, „a német hatóságok
által szolgáltatott információkon” alapul.
140   A megtámadott határozat összefüggéseire tekintettel azonban meg kell állapítani, hogy ezen indokolás nem megfelelő.
141   Fel kell idézni, amint a fenti 133. pontban kifejtésre került, hogy a német hatóságok a fent hivatkozott 2000. március 10‑i
levelükben kifejezetten leírták, hogy a Bizottságnak megküldött információk csupán a 12 000 000 DEM összegnek a leányvállalatok
közötti „előzetes megosztását” jelzik. A német hatóságok a 2000. augusztus 1‑jei információnyújtási rendelkezésre adott 2000.
október 2‑i válaszukban, a Bizottság felszólítására, hogy nyújtsanak be „minden szükséges információt annak megállapítása
érdekében, hogy mi volt a Lintra holding társaság kiadásainak megosztása az egyes leányvállalatok között”, bemutatták a fenti
135. pontban leírt számításokat, amelyek szerint a ZEMAG társaságnak (a 12 000 000 DEM részösszegből) 107 000 DEM összeg tudható
be, és ez a német hatóságok szerint „a támogatás tényleges felhasználását” tükrözi.
142   Az Elsőfokú Bíróság arra vonatkozó kérdéseire válaszul, hogy miért tulajdonított 4 077 000 DEM összeget a ZEMAG társaságnak
a megtámadott határozat 3. cikkében, a Bizottság jelezte, hogy a német hatóságok által a 2000. augusztus 1‑jei információnyújtási
rendelkezésre válaszul átadott információk alapján nem volt megmagyarázható, hogy a 107 000 DEM maradék összeget hogyan számolták
ki, amely a Lintra holding társaság által a leányvállalatok javára történő kifizetéseken alapuló követelésekből és a leányvállalatoknak
a holdinggal szembeni állítólagos követeléseiből állt. A német hatóságok sem magyarázták el részletesebben a kapott összeget.
A Bizottság azonban hozzátette, hogy vitathatatlanul vissza kell követelni a 12 000 000 DEM likviditási kölcsön teljes összegét,
és hogy a német hatóságoknak a fent hivatkozott 2000. március 10‑i levelében jelzett megosztása volt a visszatérítési rendelkezés
alapja, amelyet a Bizottság pontosabb és érthetőbb információk hiányában bocsátott ki.
143   A fent elmondottakból következik, hogy a Bizottság úgy rendelte el a 4 077 000 DEM összeg visszatérítését a ZEMAG társaságtól,
hogy nem bizonyította és nem is indokolta a követelt összeg nagyságát.
144   Igaz viszont az, amint azt a Bizottság is megjegyzi, hogy a 12 000 000 DEM összeg visszatérítésének célját biztosítani kell.
Azonban a támogatás megosztásának módját a kedvezményezettek között nem lehet meghatározni úgy, hogy a Bizottság nem szolgáltat
megfelelő indokolást a megtámadott határozatban, és csupán feltételezésekre hagyatkozik.
145   Ezzel kapcsolatban a Bizottság, ha a 659/1999 rendelet 10. cikkének (3) bekezdése alapján információnyújtási rendelkezést
bocsát ki, e rendelet 13. cikkének (1) bekezdése értelmében „amennyiben egy tagállam nem tartja be az információnyújtási rendelkezést”,
a hivatalos vizsgálati eljárást lezáró határozatot a rendelkezésre álló információk alapján hozhatja meg, ugyanakkor nem mentesül
azon kötelezettség alól, hogy a jogilag megkövetelt módon indokolja, hogy az információnyújtási rendelkezésre válaszul a tagállam
által szolgáltatott információk miért nem fogadhatók el a végső határozatban, amelyet meghozni szándékozik. Az ilyen helyzet
ugyanis nem hasonlítható ahhoz, amikor a tagállam semmilyen információt nem szolgáltat a Bizottságnak a 659/1999 rendelet
10. cikkének (3) bekezdése értelmében elfogadott rendelkezésre, amely esetben az indokolás annak megemlítésére szorítkozhat,
hogy a tagállam elmulasztott válaszolni e rendelkezésre. A jelen ügyben tehát a Bizottságnak meg kellett volna állapítania
a megtámadott határozatban, miért vélte úgy, hogy nem lehet figyelembe venni a német hatóságok által a 2000. augusztus 1‑jei
információnyújtási rendelkezésre válaszul átadott információkat annak megállapítása érdekében, hogy a ZEMAG társaság milyen
összegű támogatást köteles visszatéríteni.
146   Emlékeztetni kell arra is, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság – a fenti  135. pontban hivatkozott 2000. október 2‑i
levélben – felhívta a Bizottság figyelmét az érintett vállalkozásoknak második privatizációjuk keretében nyújtott támogatással
kapcsolatos új bejelentésre, amely észrevétel szerepel a megtámadott határozat (41) preambulumbekezdésében is. A megtámadott
határozat elfogadásakor így a Bizottságnak tudnia kellett arról, hogy 2001. február 1‑jén, azaz körülbelül 2 hónappal a megtámadott
határozat elfogadása előtt hivatalos vizsgálati eljárást indított a ZEMAG társaság javára nyújtott szerkezetátalakítási támogatás
kapcsán, és az eljárást kezdeményező határozat megjelent az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
közzétett, észrevételek megtételére vonatkozó felhívásban (HL C 133., 3. o.), amelyben jelezte, hogy e társaságnak 1997.
január 1‑jét követően nyújtott támogatás összegéből „107 000 DEM támogatást a C‑41/99. sz., Lintra Beteiligungsholding GmbH
ügyben hozott határozat keretében vizsgálta meg”, azaz a megtámadott határozat elfogadásához vezető eljárásban. Ilyen feltételek
mellett a Bizottság feladata volt, hogy legalábbis indokolja a különbséget a ZEMAG társaságnak tulajdonított összeg és a megtámadott
határozatban szereplő összeg között.
147   Ebből következik, hogy a megtámadott határozat alapjául szolgáló indokolás nem megfelelő az EK 253. cikkére tekintettel, amennyiben
az kötelezi a Németországi Szövetségi Köztársaságot a 4 077 000 DEM összegű támogatásnak a ZEMAG társaságtól történő visszatéríttetésére.
148   Figyelembe véve a fent elmondottakat, meg kell semmisíteni a megtámadott határozat 3. cikkét, amennyiben arra kötelezi a Németországi
Szövetségi Köztársaságot, hogy a T‑111/01. sz. ügy felperesével 3 195 559 DEM összeget és kamatait, a T‑133/01. sz. ügy felperesével
pedig 6 496 271 DEM összeget és kamatait téríttessen vissza.
149   Ilyen feltételek mellett nem szükséges határozni annak önkényes jellegére alapított közös jogalapról, hogy milyen megosztási
kulccsal osztották fel a 22 978 000 DEM részösszeg visszatérítését a leányvállalatok között; mivel a fent hivatkozott összeg
alapján számított támogatásokra vonatkozó visszatérítési rendelkezést az Elsőfokú Bíróság megsemmisíti a felperesek vonatkozásában.
Úgyszintén nem szükséges határozni a vitatott támogatások visszatérítésének kötelezettségével kapcsolatosan feltételezett
mérlegelési hibára alapított jogalapról, a T‑111/01. sz. ügy felperese és a T‑133/01. sz. ügy felperese részesedéseinek átruházása
miatt, mivel az Elsőfokú Bíróság mindkét ügyben megsemmisíti a vitatott támogatásokra vonatkozó visszatérítési rendelkezést.

A költségekről
150   Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Bizottság pervesztes lett kérelmei érdemét illetően, ezért a felperesek kérelmének
megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére, beleértve a T‑111/01. sz. ügyben indított, ideiglenes intézkedés iránti
eljárással kapcsolatos költségeket.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (kibővített első tanács)
151   a következőképpen határozott:
1)
Az Elsőfokú Bíróság megsemmisíti a Németország által az EFBE Verwaltungs GmbH & Co. Management KG (jelenleg Lintra Beteiligungsholding GmbH,
a Zeitzer Maschinen, Anlagen Geräte GmbH, a LandTechnik Schlüter GmbH, az ILKA MAFA Kältetechnik GmbH, az SKL Motoren- und
Systembautechnik GmbH, az SKL Spezialapparatebau GmbH, a Magdeburger Eisengieβerei GmbH, a Saxonia Edelmetalle GmbH és a Gothaer
Fahrzeugwerk GmbH vállalkozásokkal együtt) részére nyújtott állami támogatásra vonatkozó, 2001. március 28‑i 2001/673/EK bizottsági
határozat 3. cikkét annyiban, amennyiben az arra kötelezi a Németországi Szövetségi Köztársaságot, hogy a Saxonia Edelmetalle GmbH‑val
3 195 559 DEM összeget és kamatait, a Zeitzer Maschinen, Anlagen Geräte (ZEMAG) GmbH‑val pedig 6 496 271 DEM összeget és kamatait
téríttessen vissza.
2)
Az Elsőfokú Bíróság a keresetet – ezt meghaladó részében – elutasítja.
3)
Az Elsőfokú Bíróság a Bizottságot kötelezi a költségek viselésére, beleértve a T‑111/01. sz. ügyben indított, ideiglenes intézkedés
iránti eljárással kapcsolatos költségeket.
Vesterdorf
Jaeger
Mengozzi
Martins Ribeiro

Dehousse
Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. május 11‑i nyilvános ülésen.
H. Jung

B. Vesterdorf
hivatalvezető

elnök
Tartalomjegyzék
Jogi háttér
A jogvita előzményei
Az eljárás és a felek kereseti kérelmei
A jogkérdésről
A felperesek jogainak az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt eljárásban történt megsértésére alapított közös jogalapról
A felek érvei
– A T‑111/01. sz. ügyben
– A T‑133/01. sz. ügyben
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A megtámadott határozatban elkövetett ténybeli hibákra alapított jogalapról (a T‑133/01. sz. ügy)
A felek érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az 1996. március 13‑i bizottsági határozattal engedélyezett támogatás visszaélésszerű felhasználásának megállapításával kapcsolatosan
feltételezett hibára alapított jogalapról (a T‑111/01. sz. ügy)
A felek érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
– Az 1996. március 13‑i határozat hatályáról
– A T‑111/01. sz. ügy felperese által visszatérítendő támogatás visszaélésszerű felhasználásának megállapításáról
A Bizottság által a vitatott támogatások kedvezményezettjeinek megállapításával kapcsolatban elkövetett hibára alapított közös
jogalapról
A felek érvei
– A T‑111/01. sz. ügy felperese
– A T‑133/01. sz. ügy felperese
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
– A 22 978 000 DEM részleges támogatási összeggel kapcsolatos, a megtámadott határozat 3. cikkében foglalt visszatérítési
rendelkezés (a T‑111/01. és T‑133/01. sz. ügy)
– A 12 000 000 DEM részleges támogatási összeggel kapcsolatos, a megtámadott határozat 3. cikkében foglalt visszatérítési
rendelkezés (T‑133/01. sz. ügy)
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: német.