CELEX: 62002CJ0453
Hatodik HÉA-irányelv
Szerencsejátékok adómentessége
Az adómentesség feltételeinek és korlátainak meghatározása
Nyilvános játékkaszinókon kívül szervezett játékok adóztatása
Adósemlegesség elvének betartása
13. cikk B. részének f) pontja
Közvetlen hatály

1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös
hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
13. cikke B. része f) pontjának értelmezésére vonatkozik (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet.,
23. o., a továbbiakban: hatodik irányelv).
2       E kérelmeket egyrészt a Finanzamt Gladbeck és E. Linneweber mint 1999‑ben elhunyt házastársának egyetemes jogutódja, másrészt
a Finanzamt Herne‑West és S. Akritidis között a szerencsejáték-tevékenységből származó bevétel hozzáadottérték-adója (a továbbiakban:
HÉA) megfizetésének tárgyában felmerült jogvita keretében terjesztették elő.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
3       A hatodik irányelv 2. cikke, amely az irányelv „Alkalmazási kör” című II. címét alkotja, elrendeli:
„A hozzáadottérték-adó alá tartozik:
1.      az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás;
[…]”
4       A hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja szerint a tagállamok mentesítik a HÉA alól:
„[a] fogadások[at], sorsolásos játékok[at] és egyéb szerencsejátékok[at] a tagállam által megállapított feltételek és korlátozások
mellett”.

A nemzeti szabályozás
5       Az Umsatzsteuergesetz 1993 (a forgalmi adóról szóló 1993. évi törvény, BGBl 1993. I., 565. o., a továbbiakban: UStG) HÉA‑kötelesnek
minősíti a vállalkozó által tevékenységi körében ellenszolgáltatás fejében az ország területén teljesített ügyleteket.
6       Az UStG 4. §‑a (9) bekezdésének b) pontja szerint mentes a HÉA alól a fogadásokról és a lottójátékokról szóló törvény hatálya
alá tartozó forgalom, éppúgy, mint az engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinók azon forgalma, amely e játékkaszinók
üzemeltetéséből származik.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

A C‑453/02. sz. ügy
7       E. Linneweber 1999‑ben elhunyt házastársának egyetemes jogutódja. Ez utóbbi hatósági engedéllyel rendelkezett, hogy a kávéházaiban,
illetve a játéktermeiben ellenszolgáltatás fejében a nyilvánosság rendelkezésére bocsásson pénznyerő-automatákat és szórakoztató
berendezéseket. E. Linneweber és házastársa az említett automaták üzemleltetéséből származó bevételüket az 1997‑es és 1998‑as
adóévek esetében mint nem HÉA‑kötelest vallották be, tekintettel arra, hogy az engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinók
által üzemeltetett játékautomatákból származó bevétel mentes ezen adó alól.
8       A Finanzamt Gladbeck álláspontja szerint azonban a szóban forgó bevételek nem adómentesek az UStG 4. §‑ának (9) bekezdése
alapján, mivel azok nem tartoztak a fogadásokat, a versenyeket és a lottójátékokat terhelő adó hatálya alá, és nem engedéllyel
rendelkező nyilvános játékkaszinó üzemeltetéséből származtak.
9       Az ügyben eljáró Finanzgericht Münster az E. Linneweber által benyújtott keresetnek helyt adott azzal az indokolással, hogy
a Bíróság által a C‑283/95. sz. Fischer‑ügyben 1998. június 11‑én hozott ítéletében (EBHT 1998., I‑3369. o.) foglaltak analógiájára
a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja alapján a pénznyerő-automatákból származó bevétel HÉA‑mentesnek minősül.
Az említett ítélet 28. pontja megállapította, hogy a HÉA‑kivetés vonatkozásában az adósemlegesség elvével ellentétes a jogszerű
és jogszerűtlen ügyletek közötti különbségtétel.
10     A Bundesfinanzhof előtti felülvizsgálati kérelme alátámasztásaként a Finanzamt Gladbeck arra hivatkozott, hogy a tétek összege
és a nyerés esélye jóval magasabb a játékkaszinókban lévő automaták, mint az azokon kívül elhelyezettek esetében. Ennélfogva
a Finanzgericht Münster által elfogadottakkal ellentétben az automaták e két típusa között nem áll fenn verseny.
11     Mivel úgy vélte, hogy az előtte folyamatban lévő per elbírálásához a hatodik irányelv értelmezése szükséges, a Bundesfinanzhof
az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság
elé:
„1)      Úgy kell‑e értelmezni a […] hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontját, hogy a tagállam nem vethet ki hozzáadottérték‑adót
a szerencsejáték szervezésére, amikor adómentes az ilyen játék engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinó általi szervezése?
2)      A […] hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja tiltja‑e a tagállamnak, hogy hozzáadottérték‑adót vessen ki a játékautomata
üzemeltetésére, ha annak engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinóban való üzemeltetése adómentességet élvez, vagy meg
kell‑e ezenkívül állapítani, hogy a játékkaszinókon kívül üzemeltetett játékautomaták alapvető vonásaikban – mint például
a legmagasabb tét és nyeremény összege – összehasonlíthatók azokkal, amelyeket játékkaszinókban üzemeltetnek?
3)      Az ilyen automaták elhelyezője hivatkozhat‑e a […] hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontjában előírt adómentességre?”

A C‑462/02. sz. ügy
12     Ahogyan az a Bírósághoz a kérdést előterjesztő bíróság által eljuttatott iratokból kitűnik, S. Akritidis 1987 és 1991 között
Herne‑Eickelben (Németország) játéktermet üzemeltetett. A játékteremben rulett‑ és kártyajátékot szervezett. A rendelkezésére
álló engedély alapján a játékokat meghatározott szabályok szerint kellett folytatni, a hatáskörrel rendelkező hatóság által
kiállított feddhetetlenségi bizonyítványnak („Unbedenklichkeitsbescheinigung”) megfelelően.
13     1989 és 1991 között a rulett‑ és a kártyajáték tekintetében S. Akriditis nem tartotta be a hatáskörrel rendelkező hatóság
által előírt szabályokat. Többek között nem használta a játéktáblát, nem tartotta be a tétek legmagasabb összegére vonatkozó
szabályt, és nem vezetett forgalmi nyilvántartást a szóban forgó játékok üzemeltetéséről.
14     A Finanzamt Herne‑West az említett időszakra eső forgalom becslését a rulett‑ és kártyajáték szervezéséből származó jogszerűtlen
bevétel figyelembevételével végezte el. S. Akritidis panaszát követően, és a fent hivatkozott Fischer‑ügyben hozott ítéletre
figyelemmel a Finanzamt Herne‑West lemondott a rulettjátékból származó bevétel esetében a HÉA kivetéséről. Úgy határozott
azonban, hogy a jogszerűtlen módon szervezett kártyajáték adóköteles, és átalányjelleggel megállapította a forgalom e játék
szervezésére eső részét.
15     S. Akritidis e határozat ellen keresetet nyújtott be a Finanzgericht Münsterhez. E bíróság úgy határozott, hogy a Bíróság
által a fent hivatkozott Fischer‑ügyben hozott ítéletben kifejtett elveknek megfelelően a szóban forgó kártyajátékot mentesíteni
kell a HÉA alól a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja alapján. Úgy vélte továbbá, hogy S. Akritidis a nemzeti
bíróságok előtt az említett rendelkezésre közvetlenül hivatkozhatott. Semmi sem indokolja, hogy a Bíróság által az említett
ítéletben lefektetett elvek alkalmazását a rulettjátékra korlátozzák.
16     Felülvizsgálati kérelmének alátámasztására a Bundesfinanzhof előtt a Finanzamt Herne‑West előterjesztette, hogy a Finanzgericht
Münster által hivatkozott elvek a jelen ügyben érintett kártyajáték esetében nem alkalmazhatók. A jelen esetben, eltérően
a fent hivatkozott Fischer‑ügyben hozott ítélet tényállásában érintett játéktól, nem állt fenn semmilyen verseny az S. Akritidis
és a játékkaszinók által szervezet kártyajátékok között, ennélfogva e játékok valójában nem összehasonlíthatóak. S. Akritidis
állítása szerint az ő létesítményeiben játszott kártyajáték megfelel az engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinóban játszott
„black jack”‑nek.
17     Mivel úgy vélte, hogy az előtte folyamatban lévő per elbírálásához a hatodik irányelv értelmezése szükséges, a Bundesfinanzhof
az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság
elé:
„1)      A […] hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja tiltja‑e a tagállam számára, hogy hozzáadottérték‑adót vessen ki valamely
kártyajáték szervezésére, amikor az ilyen játék engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinó általi szervezése adómentes,
vagy ezen túlmenően meg kell‑e állapítani, hogy a játékkaszinókon kívül szervezett kártyajátékok lényeges vonásaikban – mint
például a játékszabályok, a legmagasabb tét és nyeremény összege – összehasonlíthatóak azokkal, amelyeket a játékkaszinókban
játszanak?
2)      A szervező hivatkozhat‑e a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontjában előírt adómentességre?”
18     A Bíróság elnöke 2003. február 6‑i végzésével az írásbeli és szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából
egyesítette a C‑453/02. sz. és a C‑462/02. sz. ügyeket.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

A C‑453/02. sz. ügyben előterjesztett első kérdésről
19     Bevezetésként emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy az UStG 4. §‑a (9) bekezdésének b) pontja mentesíti a HÉA alól az engedéllyel
rendelkező nyilvános játékkaszinó szerencsejátékokból vagy játékautomatákból származó forgalmát anélkül, hogy meghatározná
az említett játékok szervezésének vagy játékautomaták üzemeltetésének formáját vagy részletes szabályait.
20     Másrészt, amint azt a Bundesfinanzhof az előzetes döntéshozatalra utaló határozatában pontosította, meg kell állapítani, hogy
az engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinóra semmilyen korlátozás nem vonatkozik azon szerencsejátékok vagy játékautomaták
tekintetében, amelyek szervezésére, illetve üzemeltetésére jogosultak.
21     Tehát az engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinók anélkül szervezhetik, illetve üzemeltethetik az alapeljárásban érintettekhez
hasonló szerencsejátékokat és játékautomatákat, hogy az ebből származó forgalom HÉA‑köteles lenne, függetlenül szervezésük,
illetve üzemeltetésük módjától.
22     E feltételek mellett úgy kell értelmezni a C‑453/02. sz. ügyben előterjesztett első kérdést, mint amely lényegében arra irányul,
hogy a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az megtiltja az olyan nemzeti szabályozást,
amely mentesíti a HÉA alól valamennyi szerencsejáték szervezését és játékautomata üzemeltetését, amennyiben azt engedéllyel
rendelkező nyilvános játékkaszinóban végzik, ugyanakkor a játékkaszinók üzemeltetőitől eltérő gazdasági szereplők nem élvezik
ezt a mentességet.
23     Az ilyen módon átfogalmazott kérdés megválaszolása céljából emlékeztetni kell arra, hogy a hatodik irányelv 13. cikke B. részének
f) pontjából következik, hogy a szerencsejátékok szervezését és a játékautomaták üzemeltetését elvileg mentesíteni kell a
HÉA alól, a tagállamoknak azonban fennmarad a hatásköre, hogy meghatározzák e mentesség feltételeit és korlátait (a fent hivatkozott
Fischer‑ügyben hozott ítélet 25. pontja).
24     E hatáskör gyakorlása során azonban a tagállamok kötelesek tiszteletben tartani a adósemlegesség elvét. Ahogyan a Bíróság
ítélkezési gyakorlatából következik, ez az elv tiltja, hogy az egymással versenyző termékeket vagy a szolgáltatásokat a HÉA
szempontjából eltérően kezeljék, és így az ilyen termékeket és szolgáltatásokat azonos kulccsal kell adóztatni. (lásd különösen
a C‑267/99. sz. Adam‑ügyben 2001. október 11‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑7467. o.] 36. pontját és a C‑109/02. sz., Bizottság
kontra Németország ügyben 2003. október 23‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑12691. o.] 20. pontját).
25     Ebből az ítélkezési gyakorlatból, valamint a C‑216/97. sz. Gregg‑ügyben 1999. szeptember 7‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4947. o.)
20. pontjából és a fent hivatkozott Fischer‑ügyben hozott ítéletből ugyanakkor az következik, hogy a termékek és a szolgáltatások
összehasonlíthatóságának értékelése során elvileg nem bír jelentőséggel a gyártó vagy a szolgáltatást nyújtó személye, valamint
az a jogi forma, amelyben azok tevékenységüket kifejtik.
26     Ugyanis amint azt a főtanácsnok indítványának 37. és 38. pontjában megállapította, a Bíróság kizárólag a szóban forgó tevékenységek
összehasonlíthatóságát vizsgálta abból a célból, hogy meghatározza, volt‑e hasonlóság a fent hivatkozott Fischer‑ügyben hozott
ítélet alapjául szolgáló eljárásban érintett tevékenységek között, és nem vette figyelembe azt az érvet, amely szerint az
adósemlegesség elvére tekintettel a szerencsejátékok mindössze abban különböznek, hogy engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinók
szervezik‑e őket, illetve azok helyiségeiben szervezik‑e őket.
27     A Bíróság tehát a fent hivatkozott Fischer‑ügyben hozott ítélet 31. pontjában úgy határozott, hogy a hatodik irányelv 13. cikke
B. részének f) pontja megtiltja, hogy a tagállam HÉA‑t vessen ki a szerencsejáték engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinón
kívüli jogszerűtlen szervezésére, amíg ugyanezen játéknak az ilyen létesítmény általi szervezése adómentességet élvez.
28     Amennyiben a szerencsejáték szervezőjének személye nem bír jelentőséggel annak megállapítása során, hogy az említett játékok
jogszerűtlen szervezése ugyanezen játék jogszerű szervezésével versenyben állónak tekinthető, ez annál inkább igaz abban az
esetben, amikor azt kell meghatározni, hogy két jogszerűen szervezett szerencsejátékot vagy játékautomata‑üzemeltetést egymással
versenyzőnek kell‑e tekinteni.
29     Ebből következik, hogy a tagállamok számára a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontjában biztosított hatáskörök gyakorlásakor
– azaz azon feltételek és korlátozások meghatározása során, amelyek mellett mentességet élvez a HÉA alól az e rendelkezésben
előírtak szerint a szerencsejátékok szervezése és a játékautomaták üzemeltetése – azok érvényesen nem tehetik függővé az említett
mentességet az ilyen játékok szervezőjének és az ilyen automaták üzemeltetőjének azonosságától.
30     Tekintettel ezekre a megfontolásokra, a C‑453/02. sz. ügyben előterjesztett első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a
hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás,
amely szerint az engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinóban végzett valamennyi szerencsejáték‑szervezés és játékautomata‑üzemeletetés
mentes a HÉA alól, amíg ugyanezen tevékenységnek az ilyen játékkaszinók üzemeltetőitől eltérő gazdasági szereplők általi folytatása
nem élvezi ezt a mentességet.

A C‑453/02. sz. ügyben előterjesztett második és a C‑462/02. sz. ügyben előterjesztett első kérdésről
31     Tekintettel a C‑453/02. sz. ügyben előterjesztett első kérdésére adott válaszra, nem kell válaszolni sem az ugyanezen ügyben
előterjesztett második kérdésre, sem a C‑462/02. sz. ügyben előterjesztett első kérdésére.

A C‑453/02. sz. ügyben előterjesztett harmadik és a C‑462/02. sz. ügyben előterjesztett második kérdésről
32     E kérdésekkel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja
közvetlen hatállyal rendelkezik‑e abban az értelemben, hogy hivatkozhat arra a szerencsejáték szervezője vagy a játékautomata
üzemeltetője a nemzeti bíróságok előtt annak érdekében, hogy megakadályozza a belső jog e rendelkezéssel össze nem egyeztethető
szabályainak alkalmazását.
33     Ebben a tekintetben fel kell idézni, hogy minden olyan esetben, amikor valamely irányelv rendelkezései tartalmuk alapján feltétel
nélküliek és kellően pontosak, azokra az átültetéshez szükséges intézkedések határidőben történő megtétele hiányában hivatkozni
lehet az irányelvvel össze nem egyeztethető valamennyi nemzeti rendelkezéssel szemben, illetve akkor is, ha azok olyan jogokat
határoznak meg, amelyeket a magánszemélyek az állammal szemben érvényesíthetnek (lásd különösen a 8/81. sz. Becker‑ügyben
1982. január 19‑én a hozott ítélet [EBHT 1982., 52. o.] 25. pontját, a C‑141/00. sz. Kügler‑ügyben 2002. szeptember 10‑én
hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6833. o.] 51. pontját és a C‑465/00. sz., C‑138/01. sz. és C‑139/01. sz., Österreichischer Rundfunk
és társai egyesített ügyekben 2003. május 20‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4989. o.] 98. pontját).
34     Közelebbről a hatodik irányelv 13. cikkének B. részét illetően az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy bár ez a rendelkezés
vitathatatlanul mérlegelési jogkört biztosít a tagállamok számára abban a tekintetben, hogy meghatározzák egyes általa előírt
adómentességek alkalmazási feltételeit, nem kevésbé igaz, hogy azzal az adóalannyal szemben, aki bizonyítani tudja, hogy adójogi
helyzete megfelel az irányelv által biztosított mentességek valamely kategóriájának, a tagállam nem hivatkozhat arra, hogy
nem hozta meg az éppen az e mentesség alkalmazásának megkönnyítésére szolgáló rendelkezéseket (a fent hivatkozott Becker‑ügyben
hozott ítélet 33. pontja).
35     Ehhez hozzá kell fűzni, hogy ezt az értelmezést nem kérdőjelezi meg az a körülmény, hogy a hatodik irányelv 13. cikke B. részének
f) pontja megerősíti a tagállamok e mérlegelési jogkörének fennállását annak megállapításával, hogy hatáskörrel rendelkeznek
azon mentesség feltételeinek és korlátozásainak meghatározására, amelyben a szerencsejátékok részesülnek. Ugyanis mivel ezek
a játékok elvileg mentesek a HÉA alól, azok minden üzemeltetője közvetlenül hivatkozhat az említett mentességre, amennyiben
az érintett tagállam lemond a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja által számára kifejezetten biztosított hatáskör
gyakorlásáról, vagy e hatáskör gyakorlását elmulasztja.
36     Emellett fontos azt megállapítani, hogy az, ami érvényes abban az esetben, amelyben a tagállam nem gyakorolta a hatodik irányelv
13. cikkének B. részében biztosított hatásköröket, annál inkább érvényes arra az esetre, amelyben az említett hatáskörök gyakorlása
során a tagállam olyan nemzeti rendelkezéseket fogadott el, amelyek nem egyeztethetők össze ezen irányelvvel.
37     Ebből következik, hogy amint azt a főtanácsnok indítványának 72. pontjában megállapította, amennyiben az alapeljáráshoz hasonlóan
ellentétesek az adósemlegesség elvével azok a feltételek és korlátozások, amelyektől a tagállam függővé teszi a szerencsejátékok
HÉA‑mentességét, az említett tagállam e feltételek és korlátozások alapján nem tagadhatja meg az ilyen játékok szervezőjétől
azon adómentességet, amelyre ez utóbbi a hatodik irányelv alapján jogosan tarthat igényt.
38     Ennélfogva a C‑453/02. sz. ügy harmadik és a C‑462/02. sz. ügy második kérdésére azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv
13. cikke B. részének f) pontja közvetlen hatállyal rendelkezik abban az értelemben, hogy hivatkozhat arra a szerencsejáték
szervezője vagy a játékautomata üzemeltetője a nemzeti bíróság előtt annak érdekében, hogy megakadályozza az e rendelkezéssel
össze nem egyeztethető belső jogszabályok alkalmazását.

A jelen ítélet időbeli hatályáról
39     A német kormány szóbeli észrevételeiben megemlítette a Bíróság azon lehetőségét, hogy korlátozza a jelen ítélet időbeli hatályát,
amennyiben úgy véli, hogy nem egyeztethető össze az alapeljárásban érintetthez hasonló nemzeti rendelkezés a hatodik irányelvvel.
40     Kérelmének alátámasztására az említett kormány egyrészt felhívta a Bíróság figyelmét azon súlyos pénzügyi következményekre,
amelyeket maga után vonna az UStG 4. §‑a (9) bekezdéséhez hasonló rendelkezés hatodik irányelvvel való összeegyeztethetetlenségét
megállapító ítélet. Másrészt előterjesztette, hogy az Európai Közösségek Bizottságának magatartása a C‑38/93. sz. Glawe‑ügyben
1994. május 5‑én hozott ítéletet (EBHT 1994., I‑1679. o.) követően a Németországi Szövetségi Köztársaságot arra az álláspontra
bírta, hogy összeegyeztethető az UStG 4. §‑ának (9) bekezdése a hatodik irányelvvel.
41     Ebben a tekintetben fel kell idézni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azon értelmezés, amelyet a Bíróság valamely
közösségi jogszabály kapcsán fejt ki az EK 234. cikkben rá ruházott hatáskör gyakorlása során, megmagyarázza és pontosítja
e szabály azon jelentését és hatályát, amely szerint azt hatályba lépésének időpontjától értelmezni és alkalmazni kell, illetőleg
értelmezni és alkalmazni kellett volna. Ebből következik, hogy az így értelmezett szabály a bíróságok által alkalmazható és
alkalmazandó az értelmezés iránti kérelemről határozó ítélet előtt keletkezett, illetve létrehozott jogviszonyokra is, ha
egyébként teljesülnek annak feltételei, hogy a hatáskörrel rendelkező bíróságok előtt az említett szabály alkalmazásával kapcsolatos
pert indítsanak (lásd különösen a C‑367/93–C‑377/93. sz., Roders és társai egyesített ügyekben 1995. augusztus 11‑én hozott
ítélet [EBHT 1995., I‑2229. o.] 42. pontját és a C‑347/00. sz. Barreira Pérez‑ügyben 2002. október 3‑án hozott ítélet [EBHT 1995.,
I‑8191. o.] 44. pontját).
42     A Bíróság a közösségi jogrendhez szorosan hozzátartozó jogbiztonság általános elvének alkalmazása útján kizárólag kivételesen
korlátozhatja valamennyi érdekelt lehetőségét, hogy hivatkozzanak a Bíróság által értelmezett rendelkezésre a jóhiszeműen
létrejött jogviszonyok vitatása céljából (lásd különösen a C‑104/98. sz., Buchner és társai ügyben 2000. május 23‑án hozott
ítélet [EBHT 2000., I‑3625. o.] 39. pontját és a fent hivatkozott Barreira Pérez‑ügyben hozott ítélet 45. pontját).
43     Az alapeljárásokat illetően először is meg kell állapítani, hogy a Bizottságnak a fent hivatkozott Glawe‑ügyben hozott ítéletet
követő magatartására nem lehet érvényesen hivatkozni azon feltételezés alátámasztására, hogy az UStG 4. §‑ának (9) bekezdéséről
ésszerűen lehetett feltételezni, hogy az a hatodik irányelvvel összhangban áll. Ugyanis az említett ítélet alapjául szolgáló
eljárás kizárólag a pénznyerő‑automaták üzemeltetéséből keletkező forgalom adóalapjának meghatározására vonatkozott, és nem
érintette a HÉA tárgyában a német szabályozás által általános jelleggel bevezetett bánásmódbeli különbséget az engedéllyel
rendelkező nyilvános játékkaszinók és a szerencsejátékok más szervezői között.
44     Másodszor pedig fontos emlékeztetni arra, hogy önmagukban nem indokolják az előzetes döntéshozatali eljárás során hozott ítélet
időbeli hatályának korlátozását azok a pénzügyi következmények, amelyek ezen ítélet alapján érinthetik a tagállamot (lásd
különösen a fent hivatkozott Roders és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 48. pontját és a fent hivatkozott Buchner
és társai ügyben hozott ítélet 41. pontját).
45     Következésképpen a jelen ítélet időbeli hatályát nem kell korlátozni.

A költségekről
46     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottérték‑adó rendszer: egységes adóalap‑megállapításról
szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 13. cikke B. részének f) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal
ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint az engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinóban végzett valamennyi
szerencsejáték‑szervezés és játékautomata‑üzemeltetés mentes a HÉA alól, amíg ugyanezen tevékenységnek az ilyen játékkaszinók
üzemeltetőitől eltérő gazdasági szereplők általi folytatása nem élvezi ezt a mentességet.
2)
A 77/388 hatodik irányelv 13. cikk B. részének f) pontja közvetlen hatállyal rendelkezik abban az értelemben, hogy hivatkozhat
arra a szerencsejáték szervezője vagy a játékautomata üzemeltetője a nemzeti bíróság előtt annak érdekében, hogy megakadályozza
az e rendelkezéssel össze nem egyeztethető belső jogszabályok alkalmazását.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.