CELEX: 62005CJ0444
Palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitukset
Yksityisessä sairaalassa saadusta hoidosta aiheutuneiden kulujen korvaaminen
Korvaamatta jättämisen perusteltavuus ja oikeasuhteisuus

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 49 artiklan tulkintaa ja erityisesti sitä, onko tämä säännös esteenä sellaiselle kansalliselle
sääntelylle, jonka mukaan kansallinen sosiaaliturvalaitos ei korvaa kuluja, jotka ovat aiheutuneet yli 14-vuotiaalle vakuutetulle
ulkomailla sijaitsevassa yksityisessä sairaalassa annetusta hoidosta.
Kysymys on esitetty kansallisessa oikeudenkäynnissä, jossa Stamatelakis‑niminen, Kreikassa pysyvästi asuva ja Organismos Asfaliseos
Eleftheron Epangelmationissa (yksityisten ammatinharjoittajien vakuutuslaitos, joka on tullut Tameio Asfalisesos Emoronin
sijaan (kauppiaiden sairaskassa), jäljempänä OAEE) vakuutettu henkilö vaati muutoksenhaussaan niiden kulujen korvaamista,
jotka hänelle oli aiheutunut Yhdistyneessä kuningaskunnassa sijaitsevassa yksityisessä sairaalassa annetusta sairaalahoidosta.

Asiaa koskevat kansalliset oikeussäännöt

Lainsäädäntö
Lain 1316/1983 (kansallisen lääkelaitoksen (EOF), lääketeollisuuden (EF) sekä valtion lääkevaraston (KF) perustamisesta, organisaatiosta
ja toimivallasta annettu laki; FEK A’ 3) 40 §:ssä, sellaisena kuin se on lain 1759/1988 (vakuuttamattomien henkilöryhmien
vakuuttamisesta, sosiaalivakuutuksen tarjoaman suojan parantamisesta ja muista säännöksistä annettu laki; FEK A’ 40) 39 §:llä
muutettuna, säädetään seuraavaa:
”1.      Erittäin vakavien sairauksien osalta voidaan sairaalahoitoa antaa ulkomailla
a)      – –
b)      – –
c)      terveys‑, kansanhuolto‑ ja sosiaaliturvaministeriön alaisuuteen kuuluvien vakuutuslaitosten tai ‑yksikköjen vakuutetuille
2. Sairaalahoito ulkomailla hyväksytään asianomaisen vakuutuslaitoksen päätöksellä, joka tehdään 3 momentissa säädetyn toimivaltaisen
terveydenhoitolautakunnan lausunnon saamisen jälkeen.
3. Edellä 1 momentissa tarkoitetuille henkilöille ulkomailla annettavan sairaalahoidon edellyttämän lausunnon antavat terveydenhoitolautakunnat,
jotka perustetaan terveys‑, kansanhuolto‑ ja sosiaaliturvaministeriön päätöksellä, joka julkaistaan virallisessa lehdessä
– –
4. Tapauksista, joissa sairaalahoito ulkomailla sallitaan, potilaan ja mahdollisen elintenluovuttajan sairaalahoidon ja saattajan
käytön hyväksymistavasta ja ‑menettelystä, suoritusten lajista ja laajuudesta, kustannusten suuruudesta, vakuutetun mahdollisesta
osallistumisesta sairaalahoidon kustannuksiin ja hänen vastattavakseen kuuluvan osuuden suuruudesta sekä kaikista muista yksityiskohdista,
jotka ovat tarpeen tämän pykälän säännösten soveltamiseksi, säädetään terveys‑, kansanhuolto‑ ja sosiaaliturvaministeriön
päätöksellä, joka julkaistaan virallisessa lehdessä.”

Hallinnolliset määräykset
Työ‑ ja sosiaaliministeriön 7.1.1997 tekemän päätöksen F7/oik.15 (sairaalahoidosta ulkomailla sellaisten vakuutettujen osalta,
jotka kuuluvat sosiaalivakuutusjärjestelmän pääsihteeristön alaisuuteen; FEK B’ 22) 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Kaikkien sosiaalivakuutusjärjestelmän pääsihteeristön alaisuuteen kuuluvien sairausvakuutuslaitosten ja ‑kassojen, niiden
nimestä ja oikeudellisesta muodosta riippumatta, vakuuttamien henkilöiden sairaalahoito ulkomailla hyväksytään asianomaisen
vakuutuslaitoksen päätöksellä, joka tehdään sen jälkeen, kun tämän päätöksen 3 §:ssä tarkoitetut erityiset terveydenhoitolautakunnat
ovat antaneet perustellun lausuntonsa. Edellä mainittua sairaalahoitoa annetaan tapauksissa, joissa vakuutettu
a)      kärsii vakavasta sairaudesta, jota ei voida hoitaa Kreikassa joko sen takia, että ei ole olemassa sopivia tieteellisiä keinoja,
tai sen takia, että Kreikassa ei sovelleta sairauden hoidon edellyttämää erityistä lääketieteellistä taudinmääritys‑ tai hoitomenetelmää
b)      kärsii vakavasta sairaudesta, jota ei voida ajoissa hoitaa Kreikassa ja joka hoidon viivästyessä mahdollisesti saattaa hänet
hengenvaaraan
c)      lähtee kiireellisesti ulkomaille ilman, että turvaudutaan säädettyyn menettelyyn, jossa laitos ennalta antaa luvan hoidolle,
koska henkilön tilanne edellyttää välitöntä hoitoa
d)      on mistä tahansa syystä tilapäisesti ulkomailla ja kohtaamansa sellaisen rajun ja äkillisen tapahtuman, jota ei voida välttää,
johdosta sairastuu yllättäen ja joutuu hoidettavaksi hoitolaitokseen.
Edellä c ja d kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa on mahdollista jälkikäteen saada lupa sairaalahoidolle.”
Päätöksen 3 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Erityiset terveydenhoitolautakunnat – – ovat toimivaltaisia elimiä antamaan sosiaalivakuutusjärjestelmän pääsihteeristön
alaisuuteen kuuluvien vakuutuslaitosten vakuuttamille henkilöille ulkomailla annettavaa sairaalahoitoa koskevan lausunnon.”
Päätöksen 4 §:ssä säädetään seuraavaa:
”– –
2. Toimivaltainen lautakunta antaa lausunnon sairauden laadusta, 1 §:ssä tarkoitetuista yksityiskohtaisista syistä, joiden
nojalla siirtyminen ulkomaille on tarpeellista, sairaalahoidon todennäköisestä kestosta, maasta ja/tai asianomaisesta sairaalasta,
jossa vakuutettua on tarkoitus hoitaa – –
3. Terveydenhoitolautakunnan kieltävät lausunnot sitovat vakuutuselimiä.
– –
6. Ulkomailla sijaitsevassa yksityisessä sairaalassa annetun sairaalahoidon kustannuksia ei korvata, lukuun ottamatta tapauksia,
joissa on kyse lapsista.
7. Menettelyä, maksutapaa ja yleisesti kaikkia seikkoja, jotka koskevat laskujen selvittämistä ja korvaamista, koskevat kunkin
laitoksen sääntömääräiset määräykset – –.”
Itsenäisten ammatinharjoittajien vakuutuskassojen terveysjaoston säännöistä tehdyn työ‑ ja sosiaaliministeriön päätöksen 35/1385/1999
(päätös, jolla hyväksyttiin vapaiden ammatinharjoittajien vakuutuslaitoksen terveysjaoston säännöt) (FEK B’ 1814) 13 §:ssä
säädetään seuraavaa:
”1. Sairaalahoito käsittää potilaan hoidon julkisissa sairaaloissa ja muissa hoitolaitoksissa sekä sellaisissa yksityisissä
sairaaloissa, joiden kanssa OAEE tekee sopimuksen – –”
Tämän päätöksen 15 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1. OAEE:n vakuutetuilla on oikeus sairaalahoitoon ulkomailla sen jälkeen, kun johtaja on tehnyt asiasta päätöksen ja erityinen
terveydenhoitolautakunta on antanut hoidolle luvan, edellyttäen, että vakuutetut täyttävät edellytykset, joista määrätään
kulloisissakin ministeriön päätöksissä, jotka koskevat sairaalahoitoa ulkomailla.
2.       Ulkomailla annetusta sairaalahoidosta kertyvät korvattavat kulut ovat seuraavat:
a)       kaikki ulkomailla sijaitsevien julkisten hoitolaitosten antaman sairaalahoidon kustannukset – –;
Sairaalahoidon käsite kattaa seuraavat toimenpiteet: sairaalassa oleskelun, lääkärinpalkkiot, kaikki tarpeelliset hoitotoimenpiteet,
lääkkeet, laboratoriotutkimukset, kuntoutuksen ja toimet, jotka ovat tarpeen kirurgisia toimenpiteitä varten, sekä kustannukset,
joita syntyy sairaalan ulkopuolella tapahtuneesta taudinkuvan määrittelystä tai täydentävästä hoidosta, kun niitä pidetään
tarpeellisina hoitolaitoksen suosituksen perusteella. Kustannuksia ulkomailla sijaitsevassa yksityisessä hoitolaitoksessa
annetusta sairaalahoidosta ei korvata, paitsi jos kyse on alle 14‑vuotiaista lapsista.
b)       Potilaan ja mahdollisesti tarvittavan saattajan ja elintenluovuttajan siirtymisestä ulkomaille ja palaamisesta aiheutuvat
kustannukset
c)       Potilaan ja mahdollisesti tarvittavan saattajan tai elintenluovuttajan ruokailu‑ ja oleskelukulut, potilaan tai elintenluovuttajan
osalta ei kuitenkaan siltä ajalta, jona he eivät ole sairaalassa, kun taas saattajan osalta koko siltä ajalta, kun hänen oleskelunsa
ulkomailla on tarpeen – –.”

Oikeudenkäynti pääasiassa ja ennakkoratkaisukysymykset
Herra Stamatelakis oli ollut 18.5.–12.6.1998 ja 16.6.–18.6.1998 hoidettavana London Bridge Hospital ‑nimisessä yksityisessä
sairaalassa Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Hän oli maksanut 13 600 Englannin puntaa (GBP) saamastaan sairaalahoidosta.
Stamatelakis on Polymeles Protodikeio Athinonissa (Ateenan alioikeus) nostamallaan kanteella vaatinut OAEE:tä korvaamaan tämän
summan. Vaatimus hylättiin 26.4.2000 annetulla tuomiolla siitä syystä, että riita‑asia kuului hallintotuomioistuinten toimivaltaan.
Stamatelakis vaati 8.9.2000 OAEE:ltä tätä korvausta uudelleen. Vaatimus hylättiin sillä perusteella, että Stamatelakisin vaatimus
oli esitetty liian myöhään, vasta sen vuoden mittaisen vanhentumisajan päätyttyä, josta määrätään tämän laitoksen terveysjaoston
sääntöjen 21 §:ssä, ja koska ulkomailla sijaitsevassa yksityisessä sairaalassa saadun hoidon kustannuksia ei korvata, ellei
kyse ole alle 14‑vuotiaista lapsista.
Puolisonsa kuoleman jälkeen rouva Stamatelaki, Stamatelakisin ainoa perillinen, valitti tästä hylkäävästä päätöksestä. Hänen
valituksensa hylättiin samoilla perusteilla 18.9.2001 tehdyllä päätöksellä.
Dioikitiko Protodikeio Athinon, jossa asia on vireillä, päätti lykätä asian ratkaisua esittääkseen yhteisöjen tuomioistuimelle
seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Rajoitetaanko kansallisella lainsäädännöllä, jolla estetään kotimaista sosiaaliturvalaitosta korvaamasta kuluja, jotka ovat
aiheutuneet vakuutetun henkilön ulkomailla sijaitsevassa yksityisessä sairaalassa saamasta hoidosta, lukuun ottamatta tapauksia,
joissa on kyse alle 14-vuotiaista lapsista, EY 49 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa taattua periaatetta palvelujen
tarjoamisen vapaudesta yhteisössä, kun kyseisessä lainsäädännössä säädetään mahdollisuudesta luvan saamisen jälkeen korvata
kyseiset kustannukset, jos asianomainen sairaalahoito on annettu ulkomailla sijaitsevassa julkisessa sairaalassa, ja kun tämä
lupa myönnetään, jos vakuutetulle ei voida ajoissa antaa sopivaa hoitoa vakuutetun sosiaaliturvalaitoksen hyväksymässä, sopimusjärjestelmään
kuuluvassa hoitolaitoksessa?
2)      Siinä tapauksessa, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, voidaanko tämän rajoituksen katsoa johtuvan pakottavista
yleisen edun mukaisista syistä, kuten tarpeesta välttää sosiaaliturvajärjestelmän taloudellisen tasapainon vakava järkkyminen
tai turvata riittävän tasokkaat, monipuoliset ja kaikkien saatavilla olevat sairaala- ja sairaanhoitopalvelut?
3)      Siinä tapauksessa, että toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, voidaanko tätä rajoitusta pitää sallittuna sillä perusteella,
että se ei ole ristiriidassa suhteellisuusperiaatteen kanssa eli että se ei ylitä sitä, mikä on objektiivisesti katsoen tarpeen
tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi, ja että tätä päämäärää ei voida saavuttaa vähemmän rajoittavilla säännöillä?”

Ennakkoratkaisukysymykset
Heti aluksi on syytä torjua Belgian hallituksen väitteet, joiden mukaan ennakkoratkaisukysymykset olisi pitänyt tutkia sosiaaliturvajärjestelmien
soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä
14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla
neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1408/71), 22 artiklan kannalta.
Ennakkoratkaisupyynnössä ei millään tavoin viitata asetukseen N:o 1408/71, eikä oikeudenkäynnin asiakirja-aineistosta käy
ilmi, että Stamatelakis olisi missään vaiheessa hakenut asetuksen 22 artiklassa tarkoitettua ennakkolupaa.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykset koskevat ainoastaan sitä, ettei Kreikan sosiaaliturvalaitos ole suostunut
korvaamaan ulkomailla sijaitsevassa yksityisessä sairaalassa annettua hoitoa.
Tästä syystä kysymykset on tutkittava yksinomaan EY 49 artiklan kannalta.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin on kolmella kysymyksellään, jotka on käsiteltävä yhdessä, halunnut selvittää
aineellisesti sen, onko EY 49 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, josta
on kyse pääasiassa ja jolla korvattavuuden ulkopuolelle suljetaan hoito, joka on annettu toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevassa
yksityisessä sairaalassa, paitsi kun kyseessä on alle 14-vuotiaalle lapselle annettu hoito.
Todettakoon, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vastiketta vastaan suoritettavat sairaanhoitopalvelut kuuluvat palvelujen
tarjoamisen vapautta koskevien määräysten soveltamisalaan eikä tässä yhteydessä ole syytä tehdä eroa sen mukaan, onko kysymyksessä
sairaalassa vai sen ulkopuolella annettava hoito (asia C‑372/04, Watts, tuomio 16.5.2006, Kok. 2006, s. I‑4325, 86 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännössä on myös katsottu, että palvelujen tarjoamisen vapaus sisältää palvelujen vastaanottajien, muun muassa sairaanhoitoa
tarvitsevien henkilöiden, vapauden mennä toiseen jäsenvaltioon hankkiakseen siellä nämä palvelut (ks. em. asia Watts, tuomion
87 kohta).
Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että hoitopalvelu ei menetä luonnettaan EY 49 artiklassa tarkoitettuna palvelusuorituksena
sen vuoksi, että maksettuaan saamansa hoidon ulkomaiselle palvelujen tarjoajalle potilas vaatii tämän jälkeen kansalliselta
terveydenhuoltojärjestelmältä sen korvaamista (ks. vastaavasti asia C‑385/99, Müller‑Fauré ja van Riet, tuomio 13.5.2003,
Kok. 2003, s. I‑4509, 103 kohta).
Tästä seuraa, että EY 49 artiklaa voidaan soveltaa tilanteeseen, jossa Stamatelakisin asemassa oleva potilas saa maksullista
sairaalahoitoa muussa jäsenvaltiossa kuin asuinvaltiossaan ilman että merkitystä olisi sillä, onko kyseessä julkinen vai yksityinen
sairaala.
Vaikka on kiistatonta, että yhteisön oikeus ei vaikuta jäsenvaltioiden toimivaltaan säätää sosiaaliturvajärjestelmistään ja
että kun alaa ei ole yhteisön säännöksillä yhdenmukaistettu, kunkin jäsenvaltion lainsäädännössä voidaan vahvistaa sosiaaliturvaetuuksien
myöntämisedellytykset, jäsenvaltioiden on kuitenkin tätä toimivaltaa käyttäessään noudatettava yhteisön oikeutta, muun muassa
palvelujen tarjoamisen vapautta koskevia määräyksiä. Kyseisissä määräyksissä kielletään jäsenvaltioita ottamasta käyttöön
tai pitämästä voimassa tämän vapauden harjoittamiseen kohdistuvia perusteettomia rajoituksia terveydenhuollon alalla (ks.
mm. asia C‑157/99, Smits ja Peerbooms, tuomio 12.7.2001, Kok. 2001, s. I‑5473, 44–46 kohta ja em. asia Watts, tuomion 92 kohta).
Asiassa on siis selvitettävä, onko Helleenien tasavalta noudattanut tätä kieltoa ottaessaan käyttöön kyseessä olevan sääntelyn.
Tässä yhteydessä on huomattava, että yhteisöjen tuomioistuimen hyvin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 49 artikla estää
kaikkien sellaisten kansallisten säännösten soveltamisen, joiden vuoksi palvelujen tarjoaminen jäsenvaltioiden välillä on
vaikeampaa kuin niiden tarjoaminen pelkästään jäsenvaltion sisällä (ks. asia C‑381/93, komissio v. Ranska, tuomio 5.10.1994,
Kok. 1994, s. I‑5145, Kok. Ep. XVI, s. I‑225, 17 kohta ja em. asia Smits ja Peerbooms, tuomion 61 kohta).
Esillä olevassa tapauksessa kyseessä olevan Kreikan lainsäädännön mukaan Kreikassa sosiaaliturvalaitoksen vakuuttama potilas,
joka saa hoitoa tässä jäsenvaltiossa sijaitsevassa julkisessa tai yksityisessä sairaalassa, joka kuuluu sosiaalivakuutusjärjestelmään,
ei maksa hoidostaan mitään. Tilanne on toinen, kun potilas on sairaalahoidossa jossakin muussa jäsenvaltiossa sijaitsevassa
yksityisessä sairaalassa, koska asianomaisen on maksettava sairaalakulut ilman oikeutta korvaukseen. Ainoa poikkeus koskee
alle 14-vuotiaita lapsia.
Vaikka hätätilanne voi olla perusteena sille, että sairaalahoito Kreikassa sijaitsevassa, sopimusjärjestelmän ulkopuolisessa
yksityisessä sairaalassa poikkeuksellisesti korvataan, näin ei ole koskaan silloin, kun kyse on sairaalahoidosta, joka on
saatu jossakin muussa jäsenvaltiossa sijaitsevassa yksityisessä sairaalassa.
Sääntely vaikeuttaa siis vakuutettujen mahdollisuuksia käyttää muissa kuin vakuuttavissa jäsenvaltioissa sijaitsevien sairaaloiden
palveluja tai jopa estää sen ja rajoittaa näin ollen näiden vakuutettujen ja palvelujen tarjoajien osalta palvelujen tarjoamisen
vapautta.
Ennen sen ratkaisemista, onko EY 49 artikla esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle sääntelylle, on selvitettävä, voidaanko
tällaista sääntelyä pitää objektiivisesti perusteltuna.
Yhteisöjen tuomioistuin on vakiintuneesti katsonut, että sosiaaliturvajärjestelmän taloudellisen tasapainon vakavan järkkymisen
vaara saattaa olla sellainen yleisen edun mukainen pakottava syy, jonka vuoksi palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteen
rajoittamista voidaan pitää perusteltuna (ks. asia C‑158/96, Kohll, tuomio 28.4.1998, Kok. 1998, s. I‑1931, 41 kohta; em.
asia Smits ja Peerbooms, tuomion 72 kohta ja em. asia Müller-Fauré ja van Riet, tuomion 73 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on myös todennut, että monipuolisten ja kaikkien saatavilla olevien sairaanhoito‑ ja sairaalapalvelujen
turvaamistavoite voi myös johtaa EY 46 artiklassa tarkoitetun kansanterveyttä koskevan poikkeuksen soveltamiseen, koska tämä
tavoite vaikuttaa osaltaan korkeatasoisen terveydensuojelun toteuttamiseen (em. asia Kohll, tuomion 50 kohta; em. asia Smits
ja Peerbooms, tuomion 73 kohta ja em. asia Müller-Fauré ja van Riet, tuomion 67 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi täsmentänyt, että tässä EY:n perustamissopimuksen määräyksessä jäsenvaltioille annetaan
mahdollisuus rajoittaa sairaanhoito‑ ja sairaalapalvelujen tarjoamisen vapautta silloin, kun tietyn hoitokapasiteetin tai
lääketieteellisen pätevyyden ylläpitäminen tietyssä jäsenvaltiossa on välttämätöntä kansanterveydellisistä syistä tai paikallisen
väestön eloonjäämisen kannalta (em. asia Kohll, tuomion 51 kohta; em. asia Smits ja Peerbooms, tuomion 74 kohta ja em. asia
Müller-Fauré ja van Riet, tuomion 67 kohta).
Kreikan hallitus katsoo, että kansallisen sosiaaliturvajärjestelmän tasapaino saattaa järkkyä, jos vakuutetuilla olisi mahdollisuus
käyttää sellaisten muissa jäsenvaltioissa sijaitsevien yksityisten sairaaloiden palveluja, jotka eivät kuulu sopimusjärjestelmään,
koska tämän tyyppinen sairaalahoito on erittäin kallista tai ainakin huomattavasti kalliimpaa kuin sairaalahoito Kreikassa
sijaitsevassa julkisessa sairaalassa.
Vaikka edellä 28 kohdassa tarkoitettu rajoitus saattaakin olla perusteltavissa yleisen edun mukaisilla pakottavilla syillä,
joihin on viitattu edellä 30–32 kohdassa, on rajoituksen lisäksi oltava oikeasuhteinen sillä tavoiteltuun päämäärään nähden.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 70 kohdassa todennut, Kreikan lainsäädännössä vahvistettu kielto on muotoiltu
niin ehdottomaksi, alle 14-vuotiaita lapsia koskevaa poikkeusta lukuun ottamatta, ettei sitä voida pitää sopivana tavoitellun
päämäärän kannalta, koska päämäärä olisi voitu saavuttaa toteuttamalla vähemmän rajoittavia ja paremmin palvelujen tarjoamisen
vapautta noudattavia toimenpiteitä, kuten yhteisön oikeudessa asetettuja vaatimuksia noudattava ennakkolupajärjestelmä (ks.
em. asia Müller-Fauré ja van Riet, tuomion 81 ja 85 kohta), tai vahvistamalla hoitoja koskeva korvausasteikko.
Lisäksi on hylättävä se Kreikan hallituksen väite, joka perustuu siihen, ettei Kreikan sosiaaliturvaviranomaisilla ole mahdollisuutta
arvioida jossakin muussa jäsenvaltiossa sijaitsevassa yksityisessä sairaalassa annetun hoidon tasoa, ja siihen, etteivät ne
kykene arvioimaan, olisiko sopimusjärjestelmään kuuluvissa sairaaloissa kyetty antamaan asianmukainen, samanlainen tai vastaava
hoito.
Tähän todettakoon, että muissa jäsenvaltioissa sijaitsevat yksityiset sairaalat ovat näissä jäsenvaltioissa laadunvalvonnan
alaisia ja näissä valtioissa toimivien, hoitotoimenpiteitä kyseisissä sairaaloissa suorittavien lääkäreiden ammattitaidosta
on samat takeet kuin Kreikassa toimivien lääkäreiden ammattitaidosta erityisesti sen jälkeen, kun lääkäreiden vapaan liikkuvuuden
sekä heidän tutkintotodistustensa, todistustensa ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojensa vastavuoroisen
tunnustamisen helpottamisesta annettiin 5.4.1993 neuvoston direktiivi 93/16/ETY (EYVL L 165, s. 1).
Edellä esitetyn perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että EY 49 artikla on esteenä sellaiselle kansalliselle
sääntelylle, josta pääasiassa on kyse ja jonka mukaan kansallinen sosiaaliturvalaitos ei korvaa sairaalahoidosta aiheutuneita
kuluja, kun hoito on annettu ulkomailla sijaitsevassa yksityisessä sairaalassa, ellei kyse ole alle 14-vuotiaalle lapselle
annetusta hoidosta aiheutuneista kuluista.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
EY 49 artikla on esteenä sellaiselle kansalliselle sääntelylle, josta pääasiassa on kyse ja jonka mukaan kansallinen sosiaaliturvalaitos
ei korvaa sairaalahoidosta aiheutuneita kuluja, kun hoito on annettu ulkomailla sijaitsevassa yksityisessä sairaalassa, ellei
kyse ole alle 14-vuotiaalle lapselle annetusta hoidosta aiheutuneista kuluista.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: kreikka.