CELEX: 62003TJ0275
Yhteisön tavaramerkki
Väitemenettely
Hakemus sanamerkin Hi-FOCuS rekisteröimiseksi yhteisön tavaramerkiksi
Aikaisempi kansallinen sanamerkki FOCUS
Valituslautakunnan suorittaman tutkinnan laajuus
Valituslautakunnalle esitettyjen seikkojen arviointi

Asian tausta
1       ECI Telecom Ltd (jäljempänä hakija) teki 1.10.1999 sisämarkkinoiden harmonisointivirastolle (tavaramerkit ja mallit) (SMHV)
yhteisön tavaramerkkiä koskevan hakemuksen yhteisön tavaramerkistä 20 päivänä joulukuuta 1993 annetun neuvoston asetuksen
(EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna, perusteella.
2       Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on sanamerkki Hi‑FOCuS.
3       Tavarat ja palvelut, joita varten tavaramerkin rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta
tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan 15 päivänä kesäkuuta 1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on
tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkiin 9 ja 38 ja vastaavat seuraavaa kuvausta:
–       luokka 9: ”Tietoliikenne‑ ja kytkentäjärjestelmät, jotka sisältävät säädettävän laajakaistaisen yhteysjärjestelmän erilaisten
puhelinpalvelujen välittämiseen; kupariteknologiaa hyödyntävät tietoliikennejärjestelmät; valokuituja hyödyntävät tietoliikennejärjestelmät;
asynkronista siirtotilaa hyödyntävät tietoliikenne‑ ja kytkentäjärjestelmät; tietoliikennejärjestelmät, joihin kuuluu keskus‑
ja tilaajayksikkö erilaisten puhelinpalvelujen välittämiseen lähiverkon ja tilaajan välillä”
–       luokka 38: ”Erilaisten puhelinpalvelujen välittäminen säädettävän leveäkaistaisen tiedonsaantijärjestelmän avulla; tietoliikenteen
välittäminen kupariteknologiaa hyödyntävissä järjestelmissä; tietoliikenteen välittäminen valokuituja hyödyntävissä järjestelmissä;
tietoliikennepalvelujen välittäminen ja keskusjärjestelmien tarjoaminen asynkronista siirtotilaa hyödyntävien järjestelmien
avulla; puhelinpalvelujen välittäminen lähiverkon ja tilaajan välillä järjestelmässä, johon kuuluu keskus‑ ja tilaajayksikkö”.
4       Hakemus tehtiin englannin kielellä. Ranska ilmoitettiin toiseksi kieleksi asetuksen N:o 40/94 115 artiklan 3 kohdan nojalla.
5       Tämä hakemus julkaistiin Yhteisön tavaramerkkilehden 22.5.2000 ilmestyneessä numerossa 41/00.
6       Focus Magazin Verlag GmbH teki 18.7.2000 asetuksen N:o 40/94 42 artiklan nojalla väitteen haetun tavaramerkin rekisteröintiä
vastaan. Väite perustui kansalliseen sanamerkkiin FOCUS, joka oli rekisteröity Saksassa 23.5.1996 numerolla 394 07 564 luokkiin
3, 5, 6, 7, 8, 9, 14, 15, 18, 20, 21, 24, 25, 26, 28, 29, 30, 33, 34, 36, 38, 39, 41 ja 42 kuuluvia tavaroita ja palveluja
varten.
7       Väite esitettiin kaikkia yhteisön tavaramerkkiä koskevassa hakemuksessa tarkoitettuja tavaroita ja palveluja vastaan, ja se
perustui kaikkiin aikaisemmalla tavaramerkillä tarkoitettuihin tavaroihin ja palveluihin. Kantaja vetosi väiteilmoituksessa
asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuihin suhteellisiin hylkäysperusteisiin.
8       Väiteilmoitus sisälsi todisteena aikaisemman tavaramerkin rekisteröinnistä saksankielisen rekisteröintitodistuksen, joka koski
sitä saksalaista tavaramerkkiä, johon väite perustui, sekä ranskankielisen rekisteröintitodistuksen, joka koski numerolla
663 349 rekisteröityä kansainvälistä tavaramerkkiä FOCUS, jonka haltija kantaja myös oli. Kantaja ilmoitti menettelyssä käytettäväksi
kieleksi ranskan.
9       Väiteosasto asetti 19.9.2000 kantajalle 19.11.2000 päättyvän määräajan tavaroita ja palveluita koskevan luettelon toimittamiseksi
edellä mainitulla kielellä uhalla, että väiteilmoitus jätetään tutkimatta. Asiakirjassa, jossa kyseinen määräaika asetettiin,
oli seuraava maininta: ”Ilmoitus väitteentekijälle väiteilmoituksessa havaituista puutteista [asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta
13 päivänä joulukuuta 1995 annetun komission] asetuksen [(EY) N:o 2868/95 (EYVL L 303, s. 1)] 15 sääntö ja 18 säännön 2 [kohta].”
10     Kantaja ilmoitti 27.9.2000 päivätyllä faksilla SMHV:lle, että se oli jo esittänyt vaaditun käännöksen samalla kuin se oli
esittänyt väiteilmoituksen. Se toimitti kansainvälistä tavaramerkkiä nro 663 349 koskevan rekisteröintitodistuksen uudelleen
täsmentäen, että kyse oli sen saksalaisen tavaramerkin, johon väite perustui, kansainvälistä rekisteröintiä koskevasta virallisesta
käännöksestä, sellaisena kuin sen oli laatinut Maailman henkisen omaisuuden järjestö (WIPO).
11     Väiteosasto lähetti 15.1.2001 kantajalle uuden asiakirjan, jonka otsikkona oli ”Ilmoitus väitteentekijälle väitemenettelyn
kontradiktorisen vaiheen aloittamispäivästä ja väitteen tueksi esitettävien seikkojen, todisteiden ja perusteluiden toimittamista
koskevasta määräajasta (asetuksen [N:o 2868/95] 19 säännön 1 [kohta], 16 säännön 3 [kohta], 17 säännön 2 [kohta] ja 20 säännön
2 [kohta])”. Tämän asiakirjan ohessa oli muistio, joka koski väitteen tueksi toimitettavia todisteita.
12     Hakija ilmoitti 21.3.2001 päivätyllä kirjeellä kantajalle toiveestaan saada riita ratkaistuksi sovinnollisesti.
13     Kantaja toimitti 15.5.2001 lisäasiakirjoja, jotka sisälsivät sen väitettä tukevia seikkoja, todisteita ja perusteluja.
14     SMHV ilmoitti kantajalle 12.7.2001, että se oli toimittanut kyseiset asiakirjat edelleen hakijalle, mutta se huomautti lisäksi,
että koska kantaja ei ollut toimittanut menettelyssä käytettävälle kielelle tehtyä täydellistä käännöstä sen ainoan tavaramerkin,
johon väite perustuu, eli saksalaisen tavaramerkin nro 394 07 564 rekisteröintitodistuksesta, SMHV tekee päätöksen väitteen
johdosta.
15     Kantaja toimitti 16.7.2001 uudelleen SMHV:lle 27.9.2000 päivätyn kirjeensä, jonka mukaan aikaisempaa saksalaista tavaramerkkiä
koskeva tavaroiden ja palvelujen luettelo vastaa kansainvälistä tavaramerkkiä koskevaa vastaavaa luetteloa. Se korosti, että
kansainvälisessä rekisteröintitodistuksessa nimenomaisesti mainitaan aikaisempi saksalainen tavaramerkki perustana olevana
tavaramerkkinä, minkä lisäksi siinä mainitaan etuoikeuspäivä, että aikaisempaa tavaramerkkiä koskeva rekisteröintitodistus
sisältää kaikki tiedot standardoituine koodeineen ja että hakijalla oli siten kaikki tarvittavat tiedot.
16     Väiteosasto hylkäsi väitteen 27.8.2001 tekemällään päätöksellä sillä perusteella, että koska kantaja ei ollut toimittanut
täydellistä käännöstä saksalaisen tavaramerkkinsä rekisteröintitodistuksesta, se ei ollut esittänyt näyttöä aikaisemmasta
tavaramerkistään. Se katsoi, että viittausta kansainvälisen tavaramerkin kattamien tavaroiden ja palvelujen luetteloon ei
voida pitää täydellisenä ranskankielisenä käännöksenä saksalaisesta rekisteröintitodistuksesta.
17     Kantaja valitti väiteosaston päätöksestä 15.10.2001 SMHV:lle asetuksen N:o 40/94 57–62 artiklan nojalla. Valituskirjelmän
liitteenä oli ranskankielinen käännös aikaisempaa tavaramerkkiä koskevasta saksalaisesta rekisteröintitodistuksesta.
18     Neljäs valituslautakunta hylkäsi valituksen 30.4.2003 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös). Se katsoi,
että kantaja oli velvollinen esittämään todisteet aikaisemmasta tavaramerkistään esittämällä käännöksen rekisteröintitodistuksestaan
ja että tässä tapauksessa esitetyt todisteet olivat riittämättömiä. Lisäksi valituslautakunta katsoi, että SMHV ei ollut velvollinen
ilmoittamaan väitteentekijälle, että asiakirja tai sen käännös ei riitä todistamaan aikaisempaa oikeutta. Valituslautakunta
myös kieltäytyi ottamasta huomioon saksalaista rekisteröintitodistusta koskevaa käännöstä, joka esitettiin ensimmäisen kerran
vasta valituslautakunnassa.

Asianosaisten vaatimukset
19     Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       kumoaa väiteosaston päätöksen
–       kumoaa riidanalaisen päätöksen
–       velvoittaa SMHV:n ratkaisemaan pääasian ottamalla huomioon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemän päätöksen
–       velvoittaa SMHV:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
20     SMHV vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       hylkää kanteen
–       velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Kantajan kolmannen vaatimuksen ottaminen tutkittavaksi
21     Kantaja vaatii kolmannella vaatimuksellaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin velvoittaa SMHV:n ratkaisemaan pääasian
ottamalla huomioon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemän päätöksen.
22     Tältä osin on muistutettava, että asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 6 kohdan mukaan SMHV:n on toteutettava yhteisöjen tuomioistuimen
tuomion täytäntöönpanosta johtuvat toimenpiteet. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä ei siis ole antaa tältä
osin SMHV:lle määräystä. SMHV:n on itse tehtävä päätelmät ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomioiden tuomiolauselman
ja perustelujen perusteella (asia T‑331/99, Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld v. SMHV (Giroform), tuomio 31.1.2001, Kok. 2001,
s. II‑433, 33 kohta; asia T‑34/00, Eurocool Logistik v. SMHV (EUROCOOL), tuomio 27.2.2002, Kok. 2002, s. II‑683, 12 kohta
ja asia T‑129/01, Alejandro v. SMHV – Anheuser-Busch (BUDMEN), tuomio 3.7.2003, Kok. 2003, s. II‑2251, 22 kohta).
23     Kantajan kolmatta vaatimusta ei siis voida ottaa tutkittavaksi.

Pääasia
24     Kantaja esittää kanteensa tueksi kolme kanneperustetta, jotka perustuvat ensiksikin siihen, ettei väiteosasto ole ottanut
huomioon esitettyjä todisteita, toiseksi siihen, että valituslautakunta ei ole noudattanut velvollisuuttaan tutkia kantajan
esittämiä seikkoja ja kolmanneksi siihen, että sääntöjä, jotka koskevat aikaisempaa tavaramerkkiä koskevia todisteita, ei
ole noudatettu.
25     Ensiksi on syytä tutkia toinen kanneperuste.

Asianosaisten lausumat
26     Kantaja väittää, että aikaisempaa oikeutta koskevat todisteet voidaan esittää vielä siinä vaiheessa, kun asiasta valitetaan
valituslautakuntaan.
27     Asetuksen N:o 2868/95 16–20 säännöt, joissa rajataan se ajanjakso, jonka aikana todisteet voidaan esittää, soveltuvat nimittäin
ainoastaan väitemenettelyyn. Lisäksi tehokkaan oikeussuojan periaatetta loukataan, jos valitusmenettelyssä ei olisi mahdollista
toimittaa muita todisteita aikaisemmasta tavaramerkistä.
28     Kantaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T‑308/01, Henkel vastaan SMHV – LHS (UK) (KLEENCARE),
23.9.2003 antamasta tuomiosta (Kok. 2003, s. II‑3253) ilmenee, että todisteet aikaisemmasta tavaramerkistä voidaan esittää
vielä valitusvaiheessa. Se, otetaanko uudet todisteet huomioon vai ei, riippuu kuitenkin tapauskohtaisesta arvioinnista, jonka
olisi nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa pitänyt johtaa siihen, että esitetty käännös otetaan huomioon.
29     Kantaja toteaa, että sen sijaan, että uusien todisteiden ja tosiseikkojen huomioimatta jättäminen pienentäisi SMHV:n työmäärää,
se päinvastoin lisää sitä, mikä on oikeusvarmuuden periaatteen vastaista. Jos väitteet olisi nimittäin hylättävä pelkkien
muotovirheiden takia, aikaisemman tavaramerkin haltija voisi asetuksen N:o 40/94 52 ja 55 artiklan nojalla jättää välittömästi
mitättömyysvaatimuksen, mikä johtaisi kaikkien tosiseikkojen tutkimiseen uudelleen.
30     Koska hakija ei lisäksi silloin, kun asiaa käsiteltiin ensimmäisessä instanssissa, kiistänyt aikaisempaa tavaramerkkiä, sen
olisi hyväksyttävä myös muiden todisteiden esittäminen. Asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 2 kohdassa säädetty intressivertailu
edellyttää siten sitä, että saksalaisen rekisteröintitodistuksen käännös otetaan huomioon. Koska kantaja on toimittanut todisteita
väitemenettelyn aikana – joskin kielellä, joka ei ole menettelyssä käytettävä kieli – olisi oikeudenmukaista antaa sen esittää
vastaava käännös valitusvaiheessa. Lisäksi hakija voisi nostaa kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, joten sen
puolustautumisoikeuksia ei loukattaisi.
31     SMHV katsoo, että edellä mainitussa asiassa KLEENCARE annettua tuomiota ei voida soveltaa nyt käsiteltävänä olevaan tapaukseen.
Valituslautakunnan päätöksen tekopäivänä vallinneen tosiasiallisen ja oikeudellisen tilanteen ottaminen huomioon ei nimittäin
voisi johtaa menettelyllisten puutteiden korjaamiseen tai asiakirjan täydentämiseen asetetun määräajan jälkeen. SMHV:lla on
inter partes ‑menettelyissä harkintavaltaa uusien tosiseikkojen tai todisteiden tutkittavaksi ottamisen osalta vain silloin,
kun se ei ole ennalta asettanut määräaikaa niiden esittämiselle, ja asia ei ole näin nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa.
Tätä tulkintaa tukee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T‑388/00, Institut für Lernsysteme vastaan SMHV – Educational
Services (ELS), 23.10.2002 antama tuomio (Kok. 2002, s. II‑4301, 29 kohta), joka koskee todisteiden esittämistä aikaisemman
tavaramerkin käytöstä (asia T‑232/00, Chef Revival USA v. SMHV – Massagué Marín (Chef), tuomio 13.6.2002, Kok. 2002, s. II‑2749).
32     SMHV väittää, että jos asianosaiset voisivat esittämällä tosiseikat tai todisteet ensimmäisen kerran valituslautakunnassa
vapaasti korjata sen, että määräaikoja ei ollut noudatettu SMHV:n ensimmäisessä instanssissa, yhteisön tavaramerkkien rekisteröimismenettely
pidentyisi huomattavasti, mikä olisi haitallista oikeusvarmuuden periaatteen kannalta.
33     Lisäksi SMHV huomauttaa, että esitettyjen väitteiden johdosta tehtävillä päätöksillä ei ole pakottavaa vaikutusta, kun taas
lopulliseksi tullut mitättömyysvaatimusta koskeva hylkäyspäätös on lainvoiman saavuttanut päätös. Kyse on yhteisön asetukseen
perustuvasta kahdesta erillisestä menettelystä, ja kantajan väite johtaa tämän erottelun kyseenalaistamiseen.
34     On mahdotonta hyväksyä, että hakijan puolustautumisoikeuksia rajoitettaisiin SMHV:ssa sisäisen muutoksenhaun instanssissa
(asia T‑235/02, Strongline v. SMHV – Scala (SCALA), määräys 17.11.2003, Kok. 2003, s. II‑4903). SMHV:n eri instanssien välillä
vallitseva toiminnallisen jatkuvuuden periaate edellyttää, että oikeudelliset seuraukset määräajan noudattamatta jättämisestä
ovat edelleen voimassa valituslautakunnassa. Jonkin instanssin sivuuttamista sen johdosta, että muutoksenhakuinstanssissa
voidaan tutkia uusia perusteita, ei voida korjata mahdollisuudella saattaa asia ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ja
myöhemmin mahdollisesti yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi, sillä menettely yhteisöjen tuomioistuimissa on selvästi
monitahoisempaa ja kalliimpaa kuin hallinnollinen menettely SMHV:ssa.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
35     Käsiteltävänä olevassa tapauksessa on selvää, että kantaja on väiteilmoituksen yhteydessä esittänyt aikaisempaa tavaramerkkiä
koskevan saksalaisen rekisteröintitodistuksen sekä aikaisempaan tavaramerkkiin perustuvaa kansainvälistä tavaramerkkiään nro 663 349
koskevan rekisteröintitodistuksen, joka on laadittu ranskan kielellä. On myös selvää, että kantaja on väiteosaston päätöksestä
tekemänsä valituksen liitteenä toimittanut ranskankielisen käännöksen aikaisempaa tavaramerkkiä koskevasta saksalaisesta rekisteröintitodistuksesta.
36     Kantaja esitti viimeksi mainitun asiakirjan, koska väiteosasto oli katsonut, että aikaisempaan kansalliseen tavaramerkkiin
perustuvaa kansainvälistä tavaramerkkiä koskevaa rekisteröintitodistusta ei voitu pitää menettelyssä käytettävälle kielelle
tehtynä täydellisenä käännöksenä saksalaisesta rekisteröintitodistuksesta siitä huolimatta, että kantaja oli ilmoittanut väiteosastolle,
että kyseessä on virallinen käännös, sellaisena kuin WIPO on sen laatinut, sen saksalaisen tavaramerkin kansainvälisestä rekisteröinnistä,
johon väite perustuu.
37     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa, että SMHV:n eri instanssien välillä vallitsevan toiminnallisen jatkuvuuden
periaatteesta ilmenee, että asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 1 kohdan toisen osan soveltamisalalla valituslautakunnalla on
velvollisuus perustaa päätöksensä kaikkiin asianosaisen joko asian ensimmäisenä asteena ratkaisseelle yksikölle tai valitusmenettelyssä
esittämiin tosiseikkoihin ja oikeudellisiin seikkoihin, tämän kuitenkaan rajoittamatta kyseisen artiklan 2 kohdan soveltamista
(em. asia KLEENCARE, tuomion 32 kohta). SMHV:n eri instanssien välillä vallitsevasta toiminnallisesta jatkuvuudesta ei siis
seuraa – toisin kuin SMHV väittää inter partes ‑menettelyn osalta – että asianosainen, joka ei ole esittänyt tiettyjä tosiseikkoja
tai oikeudellisia seikkoja asian ensimmäisenä asteena ratkaisseelle yksikölle kyseisen yksikön asettamissa määräajoissa, ei
voisi asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 2 kohdan nojalla vedota mainittuihin seikkoihin valituslautakunnassa. Toiminnallisesta
jatkuvuudesta seuraa päinvastoin, että mainitut seikat, jotka tällainen asianosainen on esittänyt, voidaan ottaa tutkittavaksi
valituslautakunnassa, ellei asetuksen 74 artiklan 2 kohdan noudattamisesta kyseisessä instanssissa muuta johdu (asia T‑164/02,
Kaul v. SMHV – Bayer (ARCOL), tuomio 10.11.2004, 29 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
38     Koska kyseessä olevaa asiakirjaa ei nyt esillä olevassa asiassa ole esitetty asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla
tavalla liian myöhään, vaan se on esitetty kantajan valituslautakunnalle 15.10.2001 jättämän kirjelmän liitteenä, toisin sanoen
asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa asetetussa neljän kuukauden määräajassa, valituslautakunta ei näin ollen voinut kieltäytyä
ottamasta kyseistä asiakirjaa huomioon.
39     Näin ollen merkitystä ei ole SMHV:n viittauksella edellä mainitussa asiassa Chef annettuun tuomioon, jossa ei ollut kyse valituslautakunnalle
esitetyistä todisteista, vaan siitä, oliko väiteosastolla velvollisuus huomauttaa väitteentekijälle puutteesta, joka johtui
tämän laiminlyönnistä toimittaa käännös aikaisemman kansallisen tavaramerkin rekisteröintitodistuksesta tätä tarkoitusta varten
asetetussa määräajassa. Koska lisäksi edellä mainitussa tapauksessa väitteentekijä ei ollut toimittanut käännöstä määräajan
päättymisen jälkeenkään, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ollut katsonut tarpeelliseksi lausua siitä, voiko SMHV asetuksen
N:o 40/94 74 artiklan 2 kohdan nojalla ottaa huomioon tosiseikkoja tai todisteita, jotka on toimitettu SMHV:n asettaman määräajan
päättymisen jälkeen, ja missä määrin niitä myönteisessä tapauksessa voidaan ottaa huomioon (em. asia Chef, tuomion 63–65 kohta).
40     Tältä osin ei voi liioin menestyä SMHV:n viittaus edellä mainitussa asiassa ELS annettuun tuomioon, joka koskee aikaisemman
tavaramerkin käyttöä koskevien todisteiden esittämistä SMHV:n väiteosastossa asettaman määräajan päättymisen jälkeen, sillä
jos todisteet esitetään valituslautakunnassa määräajassa, valituslautakunnan on otettava ne huomioon valitusta tutkiessaan
(em. asia KLEENCARE, tuomion 32 kohta ja em. asia ARCOL, tuomion 29 kohta). Joka tapauksessa on syytä huomauttaa, että kantaja
oli nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa esittänyt jo väiteosastolle määräajassa todisteita aikaisemmasta oikeudestaan ja
tämän jälkeen vielä valituslautakunnalle ylimääräisen käännöksen, koska väiteosasto ei ollut pitänyt kansainvälistä rekisteröintitodistusta
täydellisenä käännöksenä aikaisemmasta tavaramerkistä.
41     SMHV:n viittauksella edellä mainitussa asiassa SCALA annettuun määräykseen ei liioin ole merkitystä. Kantaja oli kyseisessä
tapauksessa nimittäin esittänyt tarvittavat asiakirjat ja käännökset ensimmäisen kerran ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa,
kun taas nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa kyseessä olevan käännöksen esittäminen ja huomioon ottaminen valituslautakunnassa
on tehnyt hakijalle mahdolliseksi käyttää puolustautumisoikeuksiaan inter partes ‑menettelyssä ja valituslautakunnalle puolestaan
mahdolliseksi varmistua esitettyjen oikeuksien todenmukaisuudesta (em. asia SCALA, määräyksen 45 kohta). Lisäksi menettelyssä
käytettävällä kielellä laaditun kansainvälisen rekisteröintitodistuksen luonne huomioon ottaen ei voida sulkea pois sitä,
että kyseinen rekisteröintitodistus yhdessä saksan kielellä laaditun saksalaisen rekisteröintitodistuksen kanssa olisi jo
väiteosastossa käydyssä menettelyssä tehnyt hakijalle mahdolliseksi käyttää puolustautumisoikeuksiaan inter partes ‑menettelyssä
ja valituslautakunnalle puolestaan mahdolliseksi varmistua esitettyjen oikeuksien todenmukaisuudesta.
42     Lisäksi SMHV:n väite, jonka mukaan yhteisön tavaramerkkien rekisteröimismenettely pidentyisi huomattavasti, jos asianosaiset
voisivat esittää tosiseikat tai todisteet ensimmäisen kerran vasta valituslautakunnassa, ei voi menestyä nyt käsiteltävänä
olevassa tapauksessa. Koska jo väiteosastossa käydyssä menettelyssä on esitetty useita aikaisempaa oikeutta tukevia yhtäpitäviä
seikkoja, kieltäytyminen valituslautakunnassa esitetyn ylimääräisen käännöksen vastaanottamisesta on päinvastoin johtanut
tämän menettelyn pidentymiseen.
43     Tästä seuraa, että jättäessään ottamatta huomioon asiakirjan, jonka kantaja esitti valituslautakunnalle asetuksen N:o 40/94
59 artiklassa asetetussa määräajassa, valituslautakunta on rikkonut kyseisen asetuksen 74 artiklaa. Riidanalainen päätös on
näin ollen kumottava, ilman että on tarpeen lausua muista kanneperusteista ja ilman että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
on lausuttava väiteosaston päätöksen kumoamista koskevan vaatimuksen tutkittavaksi ottamisesta.

Oikeudenkäyntikulut
44     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
45     Koska SMHV on hävinnyt asian, se velvoitetaan kantajan vaatimuksesta korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) neljännen valituslautakunnan 30.4.2003 tekemä päätös (asia
R 913/2001‑4) kumotaan.
2)
Vastaaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Jaeger
Tiili
Czúcz
Julistettiin Luxemburgissa 9 päivänä marraskuuta 2005.
E. Coulon

M. Jaeger
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.