CELEX: 62004CJ0415
Sestā PVN direktīva
Atbrīvojumi no nodokļa
Pakalpojumu sniegšana, kas ir saistīta ar sociālo aprūpi un sociālās nodrošināšanas darbu, kā arī bērnu un jauniešu aizsardzību un izglītību

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 13. panta A daļas 1. punkta g)–i) apakšpunkta interpretāciju Padomes 1977. gada
17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja
pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).
2       Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp
Stichting Kinderopvang Enschede
(turpmāk tekstā – “fonds”) un
Staatssecretaris van Financiën
(Finanšu valsts sekretārs) sakarā ar pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”), ko prasītājs bija samaksājis
no 1998. gada 1. janvāra līdz 31. martam, atmaksāšanu.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
3       Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta g)–i) apakšpunkta un 2. punkta redakcija ir šāda:
“
A. Atbrīvojumi dažām darbībām sabiedrības interesēs
1.      Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo turpmāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem,
ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu,
apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:
[..]
g)      tādu pakalpojumu sniegšanu un tādu preču piegādi, kas ir cieši saistīti ar sociālās aprūpes un sociālās nodrošināšanas darbu,
ieskaitot tos, ko veic veco ļaužu pansionāti, publisko tiesību subjekti vai citas organizācijas, ko attiecīgā dalībvalsts
atzinusi par labdarības [sociāla rakstura] organizācijām;
h)      tādu pakalpojumu sniegšanu un tādu preču piegādi, kas ir cieši saistīti ar bērnu un jauniešu aizsardzību, ko veic publisko
tiesību subjekti vai citas organizācijas, ko attiecīgā dalībvalsts atzinusi par labdarības [sociāla rakstura] organizācijām;
i)      bērnu vai jauniešu izglītību, skolas vai universitātes izglītību, arodizglītību vai pārkvalifikāciju, ieskaitot ar to cieši
saistītu pakalpojumu sniegšanu vai preču piegādi, ko veic publisko tiesību subjekti, kuriem tas ir mērķis, vai citas organizācijas,
kurām attiecīgā dalībvalsts noteikusi līdzīgus mērķus;
[..]
2.      a)     [..]
b)      preču piegādei vai pakalpojumu sniegšanai nepiešķir 1. punkta b), g), h), i), l), m) un n) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu,
ja:
–       tas nav būtiski svarīgs [nepieciešams] atbrīvotajiem darījumiem,
–       to pamatmērķis ir gūt organizācijai papildu ienākumus, veicot darījumus, kas tieši konkurē ar komercuzņēmumu darījumiem, kuriem
jāmaksā pievienotās vērtības nodoklis.”

Valsts tiesiskais regulējums
4       1968. gada 28. jūnija Likuma par apgrozījuma nodokli (
Wet op de omzetbelasting 1968
,
Staatsblad

, Nr. 329) 11. panta 1. punkta f) apakšpunkts tādā redakcijā, kas bija piemērojama pamata prāvā aplūkotajā fiskālajā gadā
(turpmāk tekstā – “1968. gada likums”), nosaka:
“11. pants
1. Ievērojot nosacījumus, ko paredz valsts pārvaldes noteikumi, no nodokļa tiek atbrīvota:
[..]
f)      sociāla vai kultūras rakstura preču piegāde un pakalpojumu sniegšana, ko nosaka valsts pārvaldes noteikumi, ja uzņēmējs nerīkojas
peļņas nolūkā un nerodas smagi konkurences apstākļu traucējumi attiecībā uz uzņēmējiem, kuri rīkojas peļņas nolūkā.”
5       1968. gada 12. augusta izpildes noteikumu par apgrozījuma nodokli (
Uitvoeringsbesluit omzetbelasting 1968
,
Staatsblad

, Nr. 423) 7. panta 1. punkts tādā redakcijā, kas bija piemērojama pamata prāvā aplūkotajā fiskālajā gadā (turpmāk tekstā
– “izpildes noteikumi”), paredz:
“Sociāla vai kultūras rakstura preču piegāde un pakalpojumu sniegšana [1968. gada] likuma 11. panta 1. punkta f) apakšpunkta
nozīmē ir tādu preču piegāde un pakalpojumu sniegšana, kas ir uzskaitīta šo noteikumu B pielikumā.”
6       Izpildes noteikumu B pielikuma b) apakšpunkta 6. punkts cita starpā norāda:
“Preču piegāde un pakalpojumu sniegšana noteikumu 7. panta nozīmē, ko tādā veidā veic zemāk norādītās organizācijas, ja tās
nerīkojas peļņas nolūkā:
[..]
6.      Bērnu uzraudzības organizācijas un skolas bērniem, kuri slimo ar grūti ārstējamām slimībām.”

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
7       Fonds ir bezpeļņas organizācija, kas dažādās vietās nodrošina pirmsskolas vecuma bērnu uzraudzību un uzrauga skolas vecuma
bērnus laikā, kad nenotiek mācības. Turklāt tam ir saraksts ar personām, kas pie sevis nodrošina bērnu uzraudzību pēc tam,
kad tās ir pārbaudījusi šī organizācija. Personas, kas uzrauga bērnus, var tikt apmācītas par fonda naudu. Vecāki, kas izvēlās
sava bērna uzraudzību pie attiecīgajām personām, ar fonda palīdzību tiek iepazīstināti ar šādām personām, kas ir minētas fonda
sarakstā un kuras pēc iespējas vairāk atbilst vecāku vēlmēm. Pēc tam fonds darbojas kā starpnieks, slēdzot līgumu starp bērna
vecākiem un personām, kas uzrauga bērnus. Ja pēc kāda laika kāda no pusēm nevēlas pagarināt līgumu vai arī tā noteikumi netiek
ievēroti, bērna vecāki no jauna var izmantot fonda pakalpojumus. Fonds nav atbildīgs par kaitējumu, kas izriet no līguma nepildīšanas.
Tas nenodrošina arī to, ka minētās personas patiešām uzrauga bērnus attiecīgajā laikā.
8       Par pakalpojumiem, kurus tas sniedza kā starpnieks, fonds pamata prāvā aplūkotajā laika posmā pieprasīja bērnu vecākiem samaksu
NLG 3,45 apmērā par bērnu stundā, kad tika izmantoti personas, kas uzrauga bērnus, pakalpojumi. Papildus vecāki maksāja attiecīgajām
personām NLG 5 par bērnu stundā.
9       Sakarā ar sniegtajiem pakalpojumiem fonds, iesniedzot deklarāciju, PVN veidā samaksāja NLG 6424 par laika posmu no 1998. gada
1. janvāra līdz 31. martam. Tomēr fonds iesniedza attiecīgajam inspektoram sūdzību, prasot atmaksāt šo nodokli, balstoties
uz 1968. gada likuma 11. panta 1. punkta f) apakšpunktu, izpildes noteikumu 7. panta 1. punktu, kā arī šo noteikumu B pielikuma
b) apakšpunkta 6. punktu un norādot, ka no šīm normām izriet, ka attiecīgie pakalpojumi ir atbrīvoti no PVN. Minētais inspektors
noraidīja šo sūdzību.
10     Fonds pārsūdzēja lēmumu, ar kuru tika noraidīta sūdzība,
Gerechtshof te Arnhem
[Arnemas Apelācijas tiesā], kas 2001. gada 9. aprīļa spriedumā apmierināja prasību, noraidot attiecīgo lēmumu.
Staatssecretaris van Financiën
kasācijas kārtībā pārsūdzēja spriedumu iesniedzējtiesā.
11     Šādos apstākļos
Hoge Raad der Nederlanden
[Nīderlandes Augstākā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta g), h) un i) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka [iesniedzējtiesas
lēmumā] aprakstītā pakalpojumu sniegšana – starpniecība uzraudzības nodrošināšanā pirmsskolas vecuma bērniem un skolas vecuma
bērniem laikā, kad nenotiek mācības, pie viesvecākiem mājās – ir jāuzskata par tādu pakalpojumu sniegšanu, kas ir minēta vienā
vai vairākās no minētajām normām?”

Par prejudiciālo jautājumu
12     Jautājumā iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai starpniecības starp uzraugāmā bērna vecākiem un personām, kas uzrauga bērnus,
pakalpojumu sniegšana, kā to dara minētais fonds, ir atbrīvota no PVN kā pakalpojumi, kas ir cieši saistīti ar sociālo aprūpi
un sociālās nodrošināšanas darbu, kā arī bērnu un jauniešu aizsardzību un/vai bērnu un jauniešu izglītību.
13     Ievadā ir jāatgādina, ka atbilstoši judikatūrai Sestās direktīvas 13. pantā paredzētie atbrīvojumi ir jāinterpretē šauri,
jo tie ir izņēmumi no vispārējā principa, ka PVN tiek iekasēts par katru pakalpojumu, ko nodokļa maksātājs sniedzis pret atlīdzību
(skat. it īpaši 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑498/03
Kingscrest Associates
un
Montecello
, Krājums, I‑4427. lpp., 29. punkts, un 2005. gada 1. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑394/04 un C‑395/04
Ygeia
, Krājums, I‑10373. lpp., 15. punkts). Minētie atbrīvojumi ir patstāvīgi Kopienu tiesību jēdzieni, kuru mērķis ir novērst
atšķirības PVN režīma piemērošanā dažādās dalībvalstīs (skat. it īpaši 2001. gada 11. janvāra spriedumu lietā C‑76/99 Komisija/Francija,
Recueil
, I‑249. lpp., 21. punkts, un iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Ygeia
, 15. punkts).
14     Turklāt Sestās direktīvas 13. panta A daļā ir paredzēts, ka no PVN ir atbrīvotas dažas darbības vispārējās interesēs. Tomēr
šī norma no PVN piemērošanas neatbrīvo visas darbības vispārējās interesēs, bet gan tikai tās darbības, kas ir tajā uzskaitītās
un ļoti sīki aprakstītas (2003. gada 20. novembra spriedums lietā C‑8/01
Taksatorringen
,
Recueil
, I‑13711. lpp., 60. punkts, un iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Ygeia
, 16. punkts).
15     Lai fonda kā starpnieka sniegtos pakalpojumus varētu atbrīvot no nodokļa saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta
g) līdz i) apakšpunktu, pakalpojumiem ir jābūt cieši saistītiem ar kādu no šajās normās paredzētajām darbībām.
16     Līdz ar to vispirms ir jāpārbauda, vai personu, kas uzrauga bērnus, veiktā uzraudzība, ar kuru ir saistīti fonda sniegtie
starpniecības pakalpojumi, var ietilpt kādā no darbībām, kas ir minētas Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta g)–i) apakšpunktā,
proti – sociālā aprūpe, sociālās nodrošināšanas darbs un bērnu un jauniešu aizsardzība, kā arī bērnu un jauniešu izglītība.
17     Nav apstrīdēts tas, ka personu, kas uzrauga bērnus, veiktā uzraudzība var tikt uzskatīta par pakalpojumiem, kas ietilpst sociālajā
aprūpē, sociālās nodrošināšanas darbā, kā arī bērnu un jauniešu aizsardzībā Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta
g) un h) apakšpunktā.
18     Tomēr Nīderlandes valdība domā, ka bērnu uzraudzība neietilpst bērnu vai jauniešu izglītības jomā, un līdz ar to tā uzskata,
ka 1. punkta i) apakšpunkts nav ņemams vērā, lai atrisinātu tādu lietu kā pamata prāva.
19     Šajā sakarā ir jākonstatē, ka Tiesas rīcībā esošā informācija neļauj tai skaidri noteikt, vai izglītība ir bērnu uzraudzības,
ko veic attiecīgās personas, neatņemama sastāvdaļa. Ievērojot šī sprieduma 17. punktā minētos apsvērumus, nav vajadzības paust
viedokli šajā jautājumā.
20     Tādējādi personu, kas uzrauga bērnus, veiktā uzraudzība var ietilpt vismaz divās atbrīvojumu no nodokļa kategorijās, ko paredz
Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta g) un h) apakšpunkts.
21     Otrkārt, ir jānorāda, ka starp pusēm pamata prāvā nav strīda par to, ka fonds ir organizācija, kuru dalībvalsts ir atzinusi
Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta g) un h) apakšpunkta nozīmē. Nīderlandes valdība un Eiropas Kopienu Komisija
uzskata, ka ir vajadzīgs, lai personas, kas uzrauga bērnus, arī atbilstu šim kritērijam. Šajā sakarā tās uzskata, ka fonda
sniegtie starpniecības pakalpojumi nav atbrīvojami no nodokļa, ja pakalpojums, ar kuru tie ir cieši saistīti, pats neatbilst
visiem nosacījumiem, lai izmantotu atbrīvojumu no nodokļa.
22     Šajā sakarā Nīderlandes valdība pareizi atsaucas uz Sestās direktīvas 13. panta A daļas 2. punkta b) apakšpunkta redakciju,
saskaņā ar kuru “preču piegādei vai pakalpojumu sniegšanai nepiešķir 1. punkta b), g), h), i), l), m) un n) apakšpunktā paredzēto
atbrīvojumu, ja tas nav būtiski svarīgs [nepieciešams] atbrīvotajiem darījumiem”. No šīm normām izriet, ka galvenajam darījumam,
ar kuru ir saistīta attiecīgā preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana, arī ir jābūt atbrīvotam no nodokļa. Tādējādi, lai pamata
prāvā fonda sniegtos starpniecības starp uzraugāmā bērna vecākiem un personām, kas uzrauga bērnus, pakalpojumus atbrīvotu
no nodokļa, ir nepieciešams, lai attiecīgo personu sniegtie uzraudzības pakalpojumi paši būtu atbrīvoti no PVN.
23     Tā kā personas, kas uzrauga bērnus, ir neatkarīgas un nevar tikt uzskatītas par publisko tiesību subjektiem, bērnu uzraudzības
pakalpojumus var atbrīvot no PVN atbilstoši Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta g) un h) apakšpunktam tikai tad,
ja tos sniedz “organizācijas, ko attiecīgā dalībvalsts atzinusi par labdarības [sociāla rakstura] organizācijām”. Šajā sakarā
valstu iestādēm ir piešķirta diskrecionārā vara, kas tām ir jāizmanto saskaņā ar Kopienu tiesībām (šajā sakarā skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
Kingscrest Associates
un
Montecello
, 48.–53. punkts). Tiesa jau ir nospriedusi šajā sakarā, ka izteiciens “citas organizācijas, ko attiecīgā dalībvalsts ir atzinusi
par labdarības [sociāla rakstura] organizācijām”, kas parādās Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta g) apakšpunktā,
neizslēdz atbrīvojuma piemērošanu fiziskām personām, kuras vada uzņēmumu, šajā gadījumā – privātu veidojumu, kas darbojas
peļņas nolūkā (iepriekš minētais spriedums lietā
Kingscrest Associates
un
Montecello
, 36. punkts). Iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai personu, kas uzrauga bērnus, sniegtie uzraudzības pakalpojumi atbilst minētajās
normās minētajiem atbrīvojumu no nodokļiem nosacījumiem, it īpaši “sociāla rakstura” kritērijam, kurš jāatzīst pakalpojumu
sniedzējam.
24     Treškārt, lai piemērotu Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta g)–i) apakšpunktā minēto atbrīvojumu no nodokļa, fonda
sniegtajiem starpniecības pakalpojumiem ir jābūt cieši saistītiem ar bērnu uzraudzības pakalpojumiem. Komisija un Nīderlandes
valdība apstrīd šādas saiknes esamību, balstoties uz 2002. gada 20. jūnija spriedumu lietā Komisija/Vācija (C‑287/00,
Recueil
, I‑5811. lpp.), kurā netika pieļauta iespēja, piemērojot Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta i) apakšpunktu, atbrīvot
no nodokļa izpētes darbu, ko par samaksu veic valsts augstākās izglītības iestādes. Šī sprieduma 49. punktā Tiesa nosprieda,
ka šādu pakalpojumu sniegšana nebija cieši saistīta ar universitātes izglītību, pēc tam, kad tā šī sprieduma 48. punktā bija
konstatējusi, ka “kaut arī šādu projektu realizācija var tikt uzskatīta par ļoti noderīgu universitātes izglītībai, tomēr
tā nav nepieciešama tās mērķu sasniegšanai”.
25     Lai kāda arī būtu izteiciena “cieši saistīti” interpretācija Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta g) un h) apakšpunkta
ietvaros, Direktīvas 13. panta A daļas 2. punkta b) apakšpunkts atbrīvojumam no nodokļa paredz nosacījumu, ka attiecīgajām
preču piegādēm vai sniegtajiem pakalpojumiem ir jābūt nepieciešamiem no nodokļa atbrīvoto darījumu veikšanai (šajā sakarā
skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Ygeia
, 26. punkts). No tā izriet, ka pamata prāvā fonda sniegtie starpniecības pakalpojumi ir atbrīvojami no nodokļa tikai tad,
ja ir pierādīts, ka tie ir nepieciešami bērna uzraudzības pakalpojumiem.
26     Šajā sakarā fonds apgalvo, ka vecākiem, neizmantojot tā sniegtos starpniecības pakalpojumus, nebūtu piekļuves personu, kas
uzrauga bērnus, sniegtajiem pakalpojumiem, bet Nīderlandes valdība un Komisija norāda, ka sazināšanās starp uzraugāmo bērnu
vecākiem un personām, kas uzrauga bērnus, varētu notikt arī citādā veidā, kā piemēram ar sludinājumu vai komerciālu aģentūru
palīdzību.
27     Kā to pareizi norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 55.–57. punktā, visu zināmo personu, kas var uzraudzīt bērnus, saraksta
uzturēšana un šī saraksta nodošana vecāku rīcībā pati par sevi nav uzskatāma par nepieciešamu. Turpretī, ja personu, kas uzrauga
bērnus, priekšvēstures pārbaudīšanas un apmācīšanas darbs, ko veic fonds, ļauj izvēlēties tikai pietiekami kompetentas un
uzticamas personas bērnu uzraudzībai, un tas var nodrošināt, ka bērnu uzraudzības kvalitāte ir augstāka par to, kādu varētu
saņemt vecāki, neizmantojot šīs organizācijas pakalpojumus, tad šāds darbs var tikt uzskatīts par nepieciešamu, lai nodrošinātu
kvalitatīvu bērnu uzraudzību.
28     Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai, ievērojot iztiesājamās lietas faktus, bērnu uzraudzības pakalpojumiem, kas sniegti vecākiem
saistībā ar fonda sniegtajiem starpniecības pakalpojumiem starp vecākiem un personām, kas uzrauga bērnus, ir tāds veids un
kvalitāte, ka nav iespējams saņemt identiskas vērtības pakalpojumus, neizmantojot tādus starpniecības pakalpojumus kā fonda
piedāvātie.
29     Turklāt Nīderlandes valdība pakārtoti norāda, ka minētajiem pakalpojumiem nav jāpiemēro Sestās direktīvas 13. panta A daļas
2. punkta b) apakšpunktā paredzētais atbrīvojums no nodokļa, jo to pamatmērķis ir sniegt fondam papildu ienākumus, veicot
darījumus, kas tieši konkurē ar komercuzņēmumu darījumiem, kuriem jāmaksā PVN. Tomēr šāda argumenta izskatīšanai ir nepieciešams
pamatā analizēt faktus, kas neietilpst Tiesas, kura saņēmusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kompetencē; iesniedzējtiesai
ir jāpārbauda argumenta pamatotība, ievērojot pamata prāvas konkrēto elementu kopumu.
30     Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta g) un h) apakšpunkts kopā ar
šī panta 2. punkta b) apakšpunktu ir jāinterpretē tādējādi, ka starpniecība, kuru nodrošina publisko tiesību subjekti vai
citas organizācijas, ko attiecīgā dalībvalsts atzinusi par sociāla rakstura organizācijām, starp personām, kuras meklē bērnu
uzraudzības pakalpojumus, un personām, kuras tos piedāvā, var tikt atbrīvota no nodokļa atbilstoši minētajām normām tikai
tad, ja:
–       bērnu uzraudzības pakalpojumi paši atbilst atbrīvojumu no nodokļiem nosacījumiem, kurus paredz šīs normas;
–       šiem pakalpojumiem ir tāds veids un kvalitāte, ka vecāki nevarētu saņemt identiskas vērtības pakalpojumus, neizmantojot tādus
starpniecības pakalpojumus kā pamata prāvā esošie;
–       šo starpniecības pakalpojumu pamatmērķis nav gūt to sniedzējam papildu ienākumus, veicot darījumus, kas tieši konkurē ar komercuzņēmumu,
kuriem jāmaksā PVN, darījumiem.

Par tiesāšanās izdevumiem
31     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumus, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) pasludina:
Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze 13. panta A daļas 1. punkta g) un h) apakšpunkts
kopā ar šī panta 2. punkta b) apakšpunktu ir jāinterpretē tādējādi, ka starpniecība, kuru nodrošina publisko tiesību subjekti
vai citas organizācijas, ko attiecīgā dalībvalsts atzinusi par sociāla rakstura organizācijām, starp personām, kuras meklē
bērnu uzraudzības pakalpojumus, un personām, kuras tos piedāvā, var tikt atbrīvota no nodokļa atbilstoši minētajām normām
tikai tad, ja:
–
bērnu uzraudzības pakalpojumi paši atbilst atbrīvojumu no nodokļiem nosacījumiem, kurus paredz šīs normas;
–
šiem pakalpojumiem ir tāds veids un kvalitāte, ka vecāki nevarētu saņemt identiskas vērtības pakalpojumus, neizmantojot tādus
starpniecības pakalpojumus kā pamata prāvā esošie;
–
šo starpniecības pakalpojumu pamatmērķis nav gūt to sniedzējam papildu ienākumus, veicot darījumus, kas tieši konkurē ar komercuzņēmumu,
kuriem jāmaksā pievienotās vērtības nodoklis, darījumiem.
[Paraksti]
*
* Tiesvedības valoda – holandiešu.