CELEX: 62004TJ0359
Valsts atbalsts
Dabas resursu nodoklis par minerālajiem materiāliem Apvienotajā Karalistē
Attiecībā uz Ziemeļīriju pastāvošais atbrīvojums no nodokļa
Komisijas lēmums necelt iebildumus
Nopietnas grūtības
Kopienu pamatnostādnes valsts atbalstam vides aizsardzībā

Tiesvedības rašanās fakti
Pirmā no prasītājām,
British Aggregates Association
(turpmāk tekstā – “
BAA
”), ir apvienība, kas apvieno mazos neatkarīgos uzņēmumus, kuri Apvienotajā Karalistē darbojas karjeru apsaimniekošanas nozarē.
Tā ietver 55 dalībniekus, kas apsaimnieko vairāk nekā 100 karjerus. Lielākā daļa no tās sastāvā ietilpstošajiem dalībniekiem
apsaimnieko karjerus Lielbritānijā (izslēdzot līdz ar to Ziemeļīriju). Šajā lietā
BAA
darbojas to savu dalībnieku labā, kuri apsaimnieko karjerus Lielbritānijā.
Otrā prasītāja,
Healy Bros. Ltd
, un trešā prasītāja,
David K. Trotter & Sons Ltd
(turpmāk tekstā – “
DK Trotter
”), ir Īrijā reģistrētas minerālo materiālu ražotājas.
Šī lieta attiecas uz Ziemeļīrijai piešķirto atbrīvojumu no dabas resursu nodokļa, kuru Eiropas Kopienu Komisija 2004. gada
7. maija Lēmumā C(2004) 1614, galīgā redakcija, kas adresēts Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei (Valsts
atbalsts N 2/04 – Nodoklis par minerālajiem materiāliem – Ziemeļīrija) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), iepriekšējās
izskatīšanas stadijas noslēgumā atzina par saderīgu ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu. 2005. gada
2. aprīlī
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
tika publicēts saīsināts paziņojums par šo lēmumu (C 81, 4. lpp.). Komisija uzskatīja, ka ir tikuši izpildīti Kopienu pamatnostādnēs
valsts atbalstam vides aizsardzībā (OV 2001, C 37, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) paredzētie nosacījumi.

Vispārējais AGL režīms
Šī dabas resursu nodokļa vispārējais režīms, kura nosaukums ir “nodokļa par minerālajiem materiāliem pakāpeniska ieviešana
Ziemeļīrijā” (
Aggregates Levy
, turpmāk tekstā – “
AGL
”), Apvienotajā Karalistē tika ieviests ar
Finance Act 2001
(Finanšu likums 2001. gadam) otrās daļas 16.–49. pantu un tā 4.–10. pielikumu.
Tiesību noteikumi, kuros bija paredzēta
AGL
ieviešana, saskaņā ar
Finance Act 2001
ieviešanas noteikumiem stājās spēkā 2002. gada 1. aprīlī.
Ar
Finance Act 2002
(Finanšu likums 2002. gadam) 129.–133. pantu un 38. pielikumu
Finance Act 2001
tika grozīts. Grozītajos noteikumos citu starpā bija paredzēts pārejas periods nodokļa ieviešanai Ziemeļīrijā.

AGL
tiek piemērots 1,60 sterliņu mārciņu (GBP) apmērā par tonnu minerālo materiālu, kas tiek izmantoti komerciāliem mērķiem (
Finance Act 2001
16. panta 4. punkts).
Grozītā
Finance Act 2001
16. panta 2. punktā ir noteikts, ka
AGL
ir maksājams, tiklīdz, sākot no likuma spēkā stāšanās brīža, noteikts daudzums ar nodokli apliekamo minerālo materiālu tiek
komerciāli izmantots Apvienotajā Karalistē. Līdz ar to tas attiecas gan uz ievestajiem, gan uz Apvienotajā Karalistē iegūtajiem
minerālajiem materiāliem.
Ar 2002. gada 24. aprīļa Lēmumu C(2002) 1478, galīgā redakcija (Valsts atbalsts N 863/01 – Nodoklis par minerālajiem materiāliem)
(turpmāk tekstā – “2002. gada lēmums”), Komisija apstiprināja
AGL
. 2002. gada 5. jūnijā
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
tika publicēts saīsināts paziņojums par šo lēmumu (C 133, 11. lpp.).
Šajā 2002. gada lēmumā Komisija nolēma necelt iebildumus par
AGL
, jo uzskatīja, ka šī nodokļa piemērojamība ir pamatojama ar attiecīgā nodokļa režīma loģiku un raksturu un ka
AGL
līdz ar to nav kvalificējams kā valsts atbalsts EKL 87. panta izpratnē.

AGL
ir vides nodoklis, ar kuru tiek aplikti minerālie materiāli, lai samazinātu un veicinātu racionālāku minerālu, kas parasti
tiek izmantoti kā minerālie materiāli, iegūšanu, veicinot to aizstāšanu ar otrreiz pārstrādātiem minerālajiem materiāliem
vai citiem neapstrādātiem minerālajiem materiāliem, kas ir atbrīvoti no nodokļa, tādējādi veicot ieguldījumu vides aizsardzībā.

AGL
attiecas uz iežu, smilts un grants, kas tiek lietoti kā minerālie materiāli, komerciālo izmantošanu, bet tas neattiecas uz
šiem materiāliem, ja tie tiek izmantoti citiem mērķiem.
AGL
tiek iekasēts tikai par neapstrādātiem minerālajiem materiāliem. Tas netiek piemērots minerālajiem materiāliem, kas iegūti
kā citu procesu blakusprodukti vai atkritumi, nedz arī otrreiz pārstrādātajiem minerālajiem materiāliem.
Attiecībā uz Ziemeļīriju
Finance Act 2001
bija paredzēts degresīvs atbrīvojuma no
AGL
režīms, kas sadalīts 5 gados. Pirmajā gadā attiecībā uz
AGL
bija paredzēta nodokļa likme 0 % apmērā. Maksājamā nodokļa likme katru gadu pieaug par 20 %, pēc 5 gadiem sasniedzot 100 %.
Šī pasākuma izmaksas, proti, nodokļu ieņēmumu zaudējumi Apvienotajā Karalistē šiem 5 gadiem bija aprēķināti GBP 45 miljonu
apmērā.
Apvienotā Karaliste šo īpašo Ziemeļīrijai piemēroto režīmu pamatoja ar vēlmi novērst Ziemeļīrijas neapstrādāto minerālo materiālu
ieguves un apstrādes uzņēmumu starptautiskās konkurētspējas īslaicīga zuduma risku, kas izriet no šīs valsts specifiskās situācijas
Apvienotās Karalistes ietvaros, tiktāl, ciktāl tai ir sauszemes robeža ar citu dalībvalsti. Minerālo materiālu un pārstrādāto
produktu ievešana un izvešana no un uz Ziemeļīriju līdz ar to ir vieglāk īstenojama, nekā tas ir saistībā ar citiem Apvienotās
Karalistes reģioniem.
Līdz ar to Komisija savā 2002. gada lēmumā attiecībā uz Ziemeļīriju pastāvošo degresīvo atbrīvojuma no nodokļa režīmu atzina
par saderīgu ar kopējo tirgu un neuzsāka EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālās izmeklēšanas procedūru.
Saistībā ar 2002. gada lēmumu
BAA
vēlāk cēla prasību Pirmās instances tiesā par daļēju tiesību akta atcelšanu (Pirmās instances tiesas 2006. gada 13. septembra
spriedums lietā T‑210/02
British Aggregates
/Komisija, Krājums, II‑2789. lpp.). Šajā lietā
BAA
apstrīdēja nevis Komisijas secinājumu par to, ka
AGL
pakāpeniskā ieviešana Ziemeļīrijā ir ar kopējo tirgu saderīgs atbalsts, bet gan Komisijas vērtējumu par to, ka
AGL
nav uzskatāms par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
Ar iepriekš 16. punktā minēto 2006. gada 13. septembra spriedumu lietā
British Aggregates
/Komisija Pirmās instances tiesa noraidīja
BAA
prasību. Savā spriedumā tā norādīja, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, izvērtēdama nodokļa par minerālajiem
materiāliem piemērošanas jomu, un ka līdz ar to
AGL
nav uzskatāms par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
BAA
2006. gada 27. novembrī iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu.
Ar 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑487/06 P
British Aggregates
/Komisija, Krājums, I‑10505. lpp.) Tiesa atcēla iepriekš 16. punktā minēto 2006. gada 13. septembra spriedumu lietā
British Aggregates
/Komisija un nodeva lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai.

“
AGL
” grozījumi attiecībā uz Ziemeļīrijai piešķirto atbrīvojumu
Konstatēdama, ka, ieviešot progresīvo
AGL
Ziemeļīrijā, mērķi, kurus bija paredzēts sasniegt, nav īstenojušies, kā plānots, Apvienotā Karaliste nolēma aizstāt degresīvo
minerālo materiālu atbrīvojumu no nodokļa Ziemeļīrijā ar jaunu atbrīvojuma no nodokļa režīmu.
Pat pēc progresīvā
AGL
ieviešanas tika konstatēts nedeklarēto minerālo materiālu, par kuriem
AGL
nebija samaksāts, ievešanas Ziemeļīrijā no Īrijas pieaugums, kā rezultātā radās būtisks minerālo materiālu nozares Ziemeļīrijā
konkurētspējas zuduma risks. Tāpat arī gaidītās priekšrocības vides aizsardzības jomā Ziemeļīrijā neīstenojās, kā paredzēts.
Tas bija saistīts ar otrreiz pārstrādāto un alternatīvo materiālu, kam nodoklis netiek piemērots, ierobežoto pieejamību Ziemeļīrijā
un ar tikpat kā nepastāvošo infrastruktūru šo materiālu iegūšanai un apstrādei. Līdz ar to, kā apgalvo Apvienotās Karalistes
iestādes, progresīvā
AGL
ieviešana nav devusi Ziemeļīrijas pārstrādāto produktu nozarei pietiekami daudz laika, lai varētu pielāgoties šai attīstībai,
pārejot uz otrreiz pārstrādātiem vai alternatīviem materiāliem.
Tieši šo iemeslu dēļ Apvienotā Karaliste aizstāja Ziemeļīrijā pastāvošo degresīvo atbrīvojuma no nodokļa režīmu ar jaunu atbrīvojuma
no nodokļa režīmu. Saskaņā ar šo jauno režīmu, lai efektīvi varētu sasniegt vides aizsardzības jomā izvirzītos mērķus, Ziemeļīrijā
reģistrētajiem saimnieciskās darbības subjektiem, kas ir noslēguši līgumu vides aizsardzības jomā ar Apvienotās Karalistes
iestādēm, laika posmā no 2004. gada 1. aprīļa līdz 2011. gada 31. martam ir jāmaksā tikai 20 % no
AGL
un līdz ar to tie saņem atbrīvojumu no
AGL
80 % apmērā. Tomēr šis atbrīvojums no nodokļa ir pakļauts nosacījumam, ka uzņēmumi, kas vēlas to izmantot, uzņemas oficiālas
saistības un ievēro ar Apvienotās Karalistes valdību noslēgtos līgumus, kuros tiem noteikts pienākums piedalīties vides uzlabošanas
programmā visā attiecīgā atbrīvojuma darbības laikā.

Procedūra Komisijā
2004. gada 5. janvārī Apvienotā Karaliste paziņoja Komisijai par jauno atbrīvojuma no nodokļa režīmu.
Ar 2004. gada 9. februāra vēstuli
BAA
iesniedza Komisijā sūdzību par šo jauno atbrīvojuma no nodokļa režīmu, lūdzot tai uzsākt oficiālās izmeklēšanas procedūru.
2004. gada 12. februārī Komisija nosūtīja personai, kas iestājusies lietā, papildu informācijas pieprasījumu.
Apvienotā Karaliste atbildēja uz šo lūgumu ar 2004. gada 11. marta un 2. aprīļa vēstulēm.

Apstrīdētais lēmums
2004. gada 7. maijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā jaunais atbrīvojuma no nodokļa režīms bija atzīts par valsts
atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, kas tomēr ir saderīgs ar kopējo tirgu atbilstoši EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktam.
Līdz ar to Komisija noraidīja
BAA
sūdzību, neuzsākot oficiālās izmeklēšanas procedūru.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija vispirms norādīja, ka attiecībā uz Ziemeļīrijai piemēroto nodokļu režīmu tā savā 2002. gada lēmumā
ir konstatējusi, ka
AGL
pakāpeniskā ieviešana Ziemeļīrijā ir saderīga ar pamatnostādņu E.3.2. punkta noteikumiem. Šajā ziņā tika atzīts, ka
AGL
piemērošanas gadījumā Ziemeļīrijas ražotājiem pastāvētu risks zaudēt to starptautisko konkurētspēju, it īpaši attiecībā pret
Īrijas minerālo materiālu ražotājiem.
Saistībā ar jauno atbrīvojuma no nodokļa režīmu Komisija arī norādīja, ka Apvienotās Karalistes iestādes ir atzinušas, ka
kopš
AGL
pakāpeniskās ieviešanas 2002. gadā tas ir nostādījis Ziemeļīrijas minerālo materiālu ražotājus vēl sarežģītākā konkurences
stāvoklī, nekā sākumā bija paredzēts. Kā minēts šī sprieduma 20. punktā, pēc šī nodokļa ieviešanas Ziemeļīrijā tika konstatēts
nelikumīgas minerālo materiālu ieguves un nedeklarētas to ievešanas no Īrijas pieaugums un
AGL
abos šajos gadījumos netika iekasēts. Līdz ar to minerālo materiālu ieguves jomā darbojošies uzņēmumi, kas parasti nomaksā
AGL
, cieta no dempinga šo nelikumīgo no nodokļa atbrīvoto piegāžu dēļ un zaudēja savus pārdošanas ienākumus par labu šiem nelikumīgās
darbības veicošajiem uzņēmumiem.
Komisija apstrīdētajā lēmumā ir arī piebildusi, ka, lai arī
AGL
atbilstoši Apvienotās Karalistes norādītajam ir bijusi jūtama pozitīva ietekme uz Lielbritānijas vides aizsardzību,
AGL
nebija paredzētās ietekmes Ziemeļīrijā, kur no nodokļa atbrīvoto otrreiz pārstrādāto vai alternatīvo materiālu pieejamība
ir ļoti ierobežota un ar lokālu raksturu un kur praktiski nepastāv nekāda infrastruktūra šo materiālu iegūšanai un apstrādei.
Apvienotās Karalistes iestādes uzskata, ka tas nozīmē, ka atbrīvojuma no nodokļa režīms, kas izriet no
Finance Act 2001
, nav devis Ziemeļīrijas pārstrādāto produktu ražotājiem pietiekami daudz laika, lai varētu pielāgoties
AGL
ieviešanai, pārorientējoties uz otrreiz pārstrādātiem vai alternatīviem materiāliem.
Komisija norāda, ka, lai varētu efektīvi sasniegt izvirzītos mērķus vides aizsardzības jomā, Apvienotās Karalistes valdība,
kā minēts šī sprieduma 21. punktā, līdz ar to paredzēja pakārtot atbrīvojuma no nodokļa piešķiršanu nosacījumam par to, ka
uzņēmumiem, kas vēlas to izmantot, ir jāuzņemas oficiālas saistības un jāievēro ar Apvienotās Karalistes valdību noslēgtie
līgumi, kuros tiem noteikts pienākums piedalīties vides uzlabošanas programmā visā attiecīgā atbrīvojuma darbības laikā.
Lai sniegtu otrreiz pārstrādāto produktu nozarei (proti, uzņēmumiem, kas darbojas minerālo materiālu tirdzniecības jomā) vairāk
laika pielāgoties un sasniegt izvirzītos mērķus vides aizsardzības jomā, bija paredzēts esošo atbrīvojuma no nodokļa režīmu
aizstāt ar jaunu pagaidu atbrīvojuma no
AGL
režīmu, kas būtu piemērojams visiem minerālo materiālu veidiem un saskaņā ar kuru būtu jāmaksā tikai 20 % no parasti maksājamā
AGL
. Šis jaunais režīms stājās spēkā 2004. gada 1. aprīlī, un tā darbības laiks ir līdz 2011. gada 31. martam (t.i., deviņi gadi,
sākot no nodokļa iekasēšanas uzsākšanas 2002. gada 1. aprīlī).
Vispirms konstatējot, ka atbrīvojums no
AGL
Ziemeļīrijā izvietotajiem uzņēmumiem tika piešķirts no valsts līdzekļiem atbrīvojuma no nodokļa veidā un tas piešķir priekšrocības
šiem iepriekš minētajiem uzņēmumiem, samazinot izmaksas, kas tiem parasti būtu bijušas, Komisija secināja, ka pastāv dalībvalsts
piešķirts atbalsts, un vēlāk to izvērtēja, ņemot vērā pamatnostādnes.
Šajā ziņā Komisija, pirmkārt, uzsver, ka, tā kā
AGL
no 2002. gada aprīļa jau bija ieviests visā Apvienotās Karalistes teritorijā (t.sk. Ziemeļīrijā), tas ir atzīstams par jau
pastāvošu nodokli.
Otrkārt, Komisija norāda, ka šis nodoklis tiek iekasēts vides aizsardzības apsvērumu dēļ un ka šo mērķi ir paredzēts sasniegt,
veicinot neapstrādāto minerālo materiālu ieguves samazināšanu un alternatīvu materiālu izmantošanu. Šajā ziņā Komisija piebilst,
kā norādīts šī sprieduma 29. punktā, ka saskaņā ar Apvienotās Karalistes iestāžu sniegto empīrisko informāciju, kaut arī
AGL
nav radījis plānoto rezultātu Ziemeļīrijā, tam vienalga ir bijusi jūtama pozitīva ietekme uz Lielbritānijas vides aizsardzību.
Šajā ziņā Apvienotās Karalistes iestādes ir atzinušas, ka Lielbritānijā iegūto neapstrādāto minerālo materiālu skaits 2002. gadā
ir būtiski samazinājies (proti, – 5,7 % salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu vidējo rādītāju), ka ar nodokli apliekamo minerālo
materiālu izmaksas ir ievērojami augstākas nekā ar nodokli neapliekamo minerālo materiālu izmaksas, kas liecina par to, ka
ar minerālo materiālu piegādi saistītās izmaksas vides jomā tiek attiecinātas uz patērētājiem (internalizējot minerālo materiālu
ieguves radīto negatīvo ietekmi uz vidi to ražošanas izmaksās), un ka otrreiz pārstrādāto un alternatīvo materiālu (kā, piemēram,
slānekļa un kaolīna atkritumi) izmantošana ir palielinājusies un ir atvērtas jaunas otrreizējās pārstrādes rūpnīcas.
Treškārt, Komisija norāda, ka principiālais lēmums atbrīvot no
AGL
atsevišķus Ziemeļīrijas uzņēmumus ir ticis pieņemts jau ieviešot šo nodokli 2002. gada 1. aprīlī.
Komisija līdz ar to ir secinājusi, ka pamatnostādņu 51.2. punktā paredzētie nosacījumi ir izpildīti.
Attiecībā uz pamatnostādņu 51.1. punkta b) apakšpunkta otrajā daļā paredzētajiem nosacījumiem Komisija ir norādījusi, ka attiecīgā
režīma ilgums ir septiņi gadi un ka samazinājums ir saistīts ar tādu valsts nodokli, kas ir ieviests, nepastāvot attiecīgam
Kopienu nodoklim. Līdz ar to Komisija secināja, ka 20 % likme, kas uzņēmumiem, kuriem ir piemērojams atbrīvojums no nodokļa,
tik un tā ir jāmaksā, ir uzskatāma par būtisku valsts nodokļa daļu.
Tādējādi Komisija uzskatīja, ka pamatnostādnēs paredzētie nosacījumi ir pilnībā izpildīti. Tādēļ tā ir secinājusi, ka atbrīvojuma
no nodokļa režīms ir saderīgs ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
Līdz ar to Komisija ir secinājusi, ka grozītais atbrīvojuma no
AGL
režīms attiecībā uz Ziemeļīriju ir saderīgs ar EK līguma noteikumiem un nolēma necelt iebildumus.

Tiesvedība
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2004. gada 30. augustā,
prasītājas cēla šo prasību.
Ar 2005. gada 5. janvārī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegto dokumentu Apvienotā Karaliste lūdza atļauju iestāties
lietā, lai atbalstītu Komisijas prasījumus. Ar 2005. gada 4. marta rīkojumu Pirmās instances tiesas otrās palātas priekšsēdētājs
atļāva šai dalībvalstij iestāties lietā. Persona, kas iestājusies lietā, iesniedza savu procesuālo rakstu, un pārējie lietas
dalībnieki noteiktajā termiņā iesniedza par to savus apsvērumus.
Tā kā Pirmās instances tiesas palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas piektajā palātā, kurai attiecīgi
tika nodota šī lieta.
Kopā ar prasības pieteikumu prasītājas iesniedza arī pieteikumu par procesa organizatoriskajiem pasākumiem saskaņā ar Pirmās
instances tiesas Reglamenta 64. panta 4. punktu un 68. un 70. pantu ar mērķi noteikt Komisijai pienākumu iesniegt vēstuli,
kurā ietverta Apvienotās Karalistes pārbaudes procedūras laikā sniegtā “empīriskā informācija”, uz kuru ir norādīts Komisijas
Ģenerāldirekcijas (
DG
) “Konkurence” ģenerāldirektora 2004. gada 20. jūlija vēstulē, kas adresēta
BAA
juridiskajam pārstāvim.
Ar Pirmās instances tiesas piektās palātas priekšēdētāja 2008. gada 24. septembra rīkojumu pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas
tiesvedība šajā lietā atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 77. panta a) punktam un Tiesas Statūtu 54. panta 3. punktam
tika apturēta līdz Tiesas nolēmuma lietā C‑487/06 P pieņemšanai.
2008. gada 22. decembrī Tiesa pasludināja iepriekš 18. punktā minēto spriedumu lietā
British Aggregates
/Komisija. Līdz ar to tika atsākta arī tiesvedība šajā lietā.
Sekojot Pirmās instances tiesas aicinājumam, lietas dalībnieki iesniedza savus apsvērumus par iepriekš 18. punktā minētā sprieduma
lietā
British Aggregates
/Komisija ietekmi uz šobrīd izskatāmo lietu.
Savos šajā jautājumā paustajos apsvērumos Komisija ir norādījusi, ka tā vairs neapstrīd šīs prasības pieņemamību.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (piektā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu. Lietas
dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausīti 2009. gada
3. jūnija tiesas sēdē.
Tiesas sēdē prasītājas paziņoja, ka tās atsauc savu pieteikumu par procesa organizatoriskajiem pasākumiem saskaņā ar Reglamenta
64. panta 4. punktu un 68. un 70. pantu (skat. šī sprieduma 43. punktu).
Tiesas sēdē arī persona, kas iestājusies lietā, paziņoja, ka, ņemot vērā iepriekš 18. punktā minētā 2008. gada 22. decembra
sprieduma lietā
British Aggregates
/Komisija pasludināšanu, tā vairs neapstrīd šīs prasības pieņemamību.

Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas, ko atbalsta persona, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību kā nepamatotu;
–        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

Ievada apsvērumi
Savas prasības pamatojumam prasītājas ir izvirzījušas trīs prasības pamatus tiesību akta atcelšanai. Pirmais prasības pamats
ir saistīts ar EKL 23. un 25. panta vai EKL 90. panta noteikumu pārkāpumu, otrais prasības pamats – ar pamatnostādņu pārkāpumu
un trešais – ar Komisijas procesuālo pienākumu pārkāpumu, it īpaši EKL 88. panta 2. punkta noteikumu pārkāpumu. Trešā prasības
pamata ietvaros prasītājas arī pārmet Komisijai, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīts pamatojums un tādējādi ir pieļauts EKL
253. panta noteikumu, kā arī pienākumu, kas tai pastāv iepriekšējās izskatīšanas stadijas ietvaros, pārkāpums.
Ar EKL 88. panta 2. punkta noteikumu pārkāpumu saistītā prasības pamata ietvaros prasītājas būtībā apgalvo, ka, atļaujot attiecīgo
valsts atbalsta shēmu, veicot tikai iepriekšējo izskatīšanu, Komisija ir pārkāpusi EKL 88. panta 2. punkta un Padomes 1999. gada
22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.),
4. panta 4. punkta, kurā Komisijai paredzēts pienākums uzsākt oficiālās izmeklēšanas procedūru, ja ir būtiskas neskaidrības
par to, vai paziņotais pasākums ir saderīgs ar kopējo tirgu, noteikumus.
BAA
savas sūdzības pamatojumam norādītie argumenti un pierādījumi esot liecinājuši par būtiskām šaubām par to, pirmkārt, ka jaunais
atbrīvojuma no nodokļa režīms nav saderīgs ar kopējo tirgu, it īpaši ar EKL 23. un 25. pantu vai EKL 90. pantu (pirmais prasības
pamats), un, otrkārt, ka nav izpildīti pamatnostādnēs paredzētie nosacījumi (otrais prasības pamats).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 88. panta 2. punktā paredzētā oficiālās izmeklēšanas procedūra ir nepieciešama, ja Komisijai
ir nopietnas grūtības izvērtēt, vai atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu. Tādējādi Komisija, lai pieņemtu atbalstam labvēlīgu
lēmumu, var īstenot EKL 88. panta 3. punktā noteikto iepriekšējās izskatīšanas stadiju tikai tad, ja tā, veicot pirmo novērtēšanu,
ir spējusi pārliecināties, ka šis atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu. Turpretī, ja, veicot šo pirmo novērtēšanu, Komisija
nonāk pie pretēja slēdziena vai pat nav varējusi pārvarēt visas grūtības, kas radušās, izvērtējot šā atbalsta saderību ar
kopējo tirgu, Komisijai ir pienākums uzklausīt visus vajadzīgos viedokļus un saistībā ar to uzsākt EKL 88. panta 2. punktā
paredzēto procedūru (Tiesas 1984. gada 20. marta spriedums lietā 84/82 Vācija/Komisija,
Recueil
, 1451. lpp., 13. punkts; 1993. gada 19. maija spriedums lietā C‑198/91
Cook
/Komisija,
Recueil
, I‑2487. lpp., 29. punkts; 1993. gada 15. jūnija spriedums lietā C‑225/91
Matra
/Komisija,
Recueil
, I‑3203. lpp., 33. punkts, un 2009. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑431/07 P
Bouygues
un
Bouygues Télécom
/Komisija, Krājums, I‑2665. lpp., 61. punkts; skat. arī Pirmās instances tiesas 1995. gada 18. septembra spriedumu lietā T‑49/93
SIDE
/Komisija,
Recueil
, II‑2501. lpp., 58. punkts).
Nopietnu grūtību jēdziens ir objektīvs. Šādu grūtību konstatēšana prasa izmeklēt gan apstākļus, kādos apstrīdētais pasākums
ticis īstenots, gan pasākuma saturu, objektīvi salīdzinot lēmuma pamatojumu ar Komisijas rīcībā esošo informāciju brīdī, kad
tā pieņēma lēmumu par apstrīdētā atbalsta saderību ar kopējo tirgu (iepriekš 55. punktā minētie spriedumi lietā
Bouygues
un
Bouygues Télécom
/Komisija, 63. punkts, un lietā
SIDE
/Komisija, 60. punkts). No tā izriet, ka Vispārējās tiesas pārbaude, izvērtējot, vai ir pastāvējušas nopietnas grūtības, pēc
definīcijas pārsniedz pārbaudi par to, vai ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā (šajā ziņā skat. iepriekš 55. punktā minētos
spriedumus lietā
Cook
/Komisija, 31.–38. punkts, un lietā
Matra
/Komisija, 34.–39. punkts; Pirmās instances tiesas 2001. gada 15. marta spriedumu lietā T‑73/98
Prayon-Rupel
/Komisija,
Recueil
, II‑867. lpp., 47. punkts).
No judikatūras arī izriet, ka iepriekšējās izskatīšanas procedūras laikā Komisijas veiktās izmeklēšanas nepietiekamais vai
nepilnīgais raksturs ir norāde par nopietnu grūtību pastāvēšanu (šajā ziņā skat. iepriekš 55. punktā minēto spriedumu lietā
Cook
/Komisija, 37. punkts; 2001. gada 3. maija spriedumu lietā C‑204/97 Portugāle/Komisija,
Recueil
, I‑3175. lpp., 46.–49. punkts, un iepriekš 56. punktā minēto spriedumu lietā
Prayon-Rupel
/Komisija, 108. punkts).
Tā kā apstrīdētais lēmums tika pieņemts, neuzsākot oficiālās izmeklēšanas procedūru, Komisija to likumīgi varēja pieņemt tikai
tad, ja iepriekšējās izskatīšanas stadijā nebija radušās nopietnas grūtības. Ja šādas grūtības būtu bijušas, šo lēmumu varētu
atcelt šī iemesla dēļ vien, tāpēc ka nav veikta EK līgumā paredzētā uz sacīkstes principu balstītā un padziļinātā pārbaude,
pat ja netiktu pierādīts, ka Komisijas pēc būtības veiktais vērtējums ir juridiski vai faktiski kļūdains.
No tā izriet, ka visi prasības pamati, ko prasītājas izvirzījušas attiecībā uz apstrīdēto lēmumu, ir jāizvērtē kopā, lai varētu
novērtēt, vai tie ļauj identificēt nopietnas grūtības, sastopoties ar kurām Komisijai bija jāuzsāk EKL 88. panta 2. punktā
paredzētā oficiālās izmeklēšanas procedūra (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 13. janvāra spriedumu lietā
T‑158/99
Thermenhotel Stoiser Franz
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1. lpp., 91. punkts, un 2007. gada 20. septembra spriedumu lietā T‑375/03
Fachvereinigung Mineralfaserindustrie
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 67. un 77. punkts). Šajā ziņā vispirms ir jāizskata pirmais prasības pamats, kas attiecas
uz EKL 23. un 25. panta vai EKL 90. panta noteikumu pārkāpumu.

Par pirmo prasības pamatu, kas attiecas uz EKL 23. un 25. panta vai EKL 90. panta noteikumu pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas apgalvo, ka jaunā atbrīvojuma no
AGL
režīma sekas ir tādas, ka no Īrijas ievestie minerālie materiāli tiek aplikti ar
AGL
pilnā apmērā (GBP 1,60 par tonnu), bet identiski Ziemeļīrijā izgatavoti produkti tiek aplikti ar šo nodokli tikai GBP 0,32
par tonnu apmērā, t.i., tikai 20 % apmērā no pilnās
AGL
likmes. Īrijā reģistrētajiem ražotājiem pretēji Ziemeļīrijā reģistrētajiem ražotājiem turklāt neesot iespējas uzņemties saistības
vides aizsardzības jomā, lai varētu izmantot atbrīvojuma no nodokļa režīmu. No tā izrietot diskriminācija nodokļu jomā, kas
ir pretēja EKL 23. un 25. panta vai EKL 90. panta noteikumiem, kuriem ir viens un tas pats mērķis, proti, nodrošināt neizkropļotu
konkurenci kopējā tirgū.
Prasītājas uzskata, ka tas, ka Komisija ir apstiprinājusi jauno atbrīvojuma no nodokļa režīmu, ir vēl pārsteidzošāks fakts,
ņemot vērā, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā –, neraugoties uz Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru Komisija nevar par saderīgu
ar kopējo tirgu atzīt tādu atbalstu, ar kura īstenošanu tiek pārkāpti kādi EK līguma noteikumi, it īpaši, ja ar šiem noteikumiem,
kā šajā lietā ar EKL 23. un 25. pantu vai EKL 90. pantu, ir paredzēts nodrošināt neizkropļotu konkurenci tirgū, – ir tieši
secinājusi, ka šī režīma mērķis ir Ziemeļīrijas ražošanas nozares konkurētspējas aizsardzība attiecībā pret Īrijas ražotājiem.
Līdz ar to pastāvot nopietnas šaubas par šī jaunā atbrīvojuma no nodokļa saderīgumu ar kopējo tirgu.
Savā replikā prasītājas ir precizējušas, ka EK līguma noteikumi, kas aizliedz muitas nodokļus, kā arī visus maksājumus ar
muitas nodokļiem līdzvērtīgu iedarbību (EKL 23. un 25. pants) un diskriminējošus iekšējos nodokļus tirdzniecībā (EKL 90. pants),
nav piemērojami vienlaicīgi. Tomēr šie noteikumi esot papildinoša rakstura tiktāl, ciktāl EKL 90. panta mērķis esot izvairīties
no tā, ka muitas nodokļu un maksājumu ar līdzvērtīgu iedarbību aizliegums tiek apiets ar iekšējo nodokļu palīdzību. Līdz ar
to, pirmkārt, EKL 23. un 25. panta un, otrkārt, EKL 90. panta piemērošanas jomu precīza nodalījuma definīcija ne vienmēr ir
pavisam skaidra. Katrā ziņā saskaņā ar Tiesas judikatūrā izstrādātajiem kritērijiem
AGL
diskriminējošais raksturs ierindo to viena no šiem noteikumiem piemērošanas jomā. Prasītājas tiesas sēdē precizēja, ka saskaņā
ar šo judikatūru tās sava pirmā prasības pamata ietvaros vispirms ir atsaukušās uz EKL 23. un 25. panta noteikumu pārkāpumu,
bet vēlāk pakārtoti – uz EKL 90. panta noteikumu pārkāpumu.
Attiecībā uz EKL 23. un 25. panta noteikumu pārkāpumu prasītājas apgalvo, ka šie panti aizliedz visa veida maksājumu piemērošanu
ievestajiem ražojumiem, ja vien šie maksājumi neietilpst vispārējā iekšējo nodokļu sistēmā, kas ir piemērojama gan valsts,
gan ievestajiem ražojumiem saskaņā ar vieniem un tiem pašiem kritērijiem, vai nav uzskatāmi par atlīdzību par importētājam
faktiski sniegtu pakalpojumu. Tiesa ir nospriedusi, ka, lai varētu konstatēt, ka ievestajam ražojumam piemērotais maksājums
ir vispārējās iekšējo nodokļu sistēmas sastāvdaļa, tam tajā pašā tirdzniecības stadijā ir vienādi jāskar pašmāju izcelsmes
un ievestās preces un arī nodokli ģenerējošajam apstāklim ir jābūt vienādam attiecībā uz abiem preču veidiem.
Ziemeļīrijā
AGL
tiekot piemērots ne tikai ar dažādām likmēm (GBP 0,32 un GBP 1,60), bet arī dažādās tirdzniecības stadijās, un līdz ar to
tas nav vispārējās iekšējo nodokļu sistēmas sastāvdaļa. Tādējādi tiekot radīta diskriminācija, jo ievestie minerālie materiāli
pēc definīcijas vienmēr tiek aplikti ar nodokli atbilstoši ģenerējošajam apstāklim, kas atšķiras no pašmāju izcelsmes minerālajiem
materiāliem piemērotā. Prasītājas apgalvo, ka no judikatūras izriet, ka EKL 23. un 25. panta noteikumi tiek pārkāpti, ja pašmāju
izcelsmes ražojumiem un ievestajiem ražojumiem tiek piemēroti atšķirīgi ģenerējošie apstākļi, neraugoties uz to, ka ievestajiem
ražojumiem piemērotais nodoklis patiesībā ir zemāks nekā pašmāju izcelsmes ražojumiem piemērotais. Līdz ar to
AGL
kā nodoklis, kas ir īpaši piemērojams ievestajiem ražojumiem, esot nodoklis ar muitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību.

AGL
esot nodoklis ar muitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību arī tādēļ, ka tas ir īpaši izveidots tā, lai attiektos uz ievestajiem
ražojumiem, nevis pašmāju izcelsmes ražojumiem.
AGL
Apvienotajā Karalistē esot piemērojams atsevišķiem minerālo materiālu ražotājiem, kuriem nav pienākuma
AGL
tālāk attiecināt uz patērētājiem, bet kuri var to pilnībā vai daļēji iekļaut darbības izmaksās. Tā kā Apvienotajai Karalistei
nav iespējas aplikt ar nodokli ārpus tās teritorijas reģistrētus ražotājus, tā tādējādi apliek ar nodokli ievestos ražojumus.
Gadījumā, ja Vispārējā tiesa uzskatītu, ka
AGL
piemērošana Ziemeļīrijā ievestajiem ražojumiem ir “vispārējās iekšējo nodokļu sistēmas sastāvdaļa” un līdz ar to tā nav kvalificējama
kā nodoklis ar muitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību, prasītājas apgalvo, ka ar to tiek pārkāpti EKL 90. panta noteikumi.
Šajā ziņā prasītājas norāda, ka ārpus Ziemeļīrijas reģistrētajiem ražotājiem neesot iespējams noslēgt attiecīgus līgumus vides
aizsardzības jomā, lai varētu piemērot
AGL
ar likmi 20 % apmērā. Tiktāl, ciktāl attiecīgie ražojumi ir identiski, šī atšķirīgā attieksme – aizsargājot Ziemeļīrijas
ražotājus no konkurences – esot pretrunā EKL 90. panta pirmajai daļai.
Tas neatbilstot pastāvīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru dalībvalstis ir tiesīgas izveidot atšķirīgu nodokļu piemērošanas
sistēmu attiecībā uz atsevišķiem ražojumiem tikai tad, ja šī atšķirīgā attieksme ir saderīga ar Kopienu tiesībām. Attiecīgā
atbalsta shēma neatbilstot šai judikatūrai, jo mazākā nodokļa piemērošanai izmantotais kritērijs pēc definīcijas ir piemērojams
tikai pašmāju izcelsmes ražojumiem.
Komisija vispirms norāda, ka prasītājas nav skaidri definējušas savas prasības apmēru. Esot grūti noteikt, vai prasības pamatā
ir EKL 23. un 25. panta noteikumu pārkāpums vai EKL 90. panta noteikumu pārkāpums, vai arī visu šo noteikumu pārkāpums. Nepietiekot
vien ar apgalvojumu, ka šie noteikumi ir piemērojami šajā lietā, nepamatojot, kā tieši katrs no tiem ir piemērojams šajā lietā.
Šajā ziņā Komisija apgalvo, ka šajos iepriekš minētajos pantos ir reglamentēti dažādi jautājumi: EKL 23. un 25. pantā paredzēts
ievedmuitas un izvedmuitas nodokļa un maksājumu ar līdzvērtīgu iedarbību aizliegums starp dalībvalstīm, bet EKL 90. pants
attiecas uz citas dalībvalsts ražojumu diskrimināciju nodokļu jomā. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru noteikumi par maksājumiem
ar līdzvērtīgu iedarbību un noteikumi par diskriminējošiem iekšējiem nodokļiem nav piemērojami vienlaicīgi, tapēc viens un
tas pats maksājums nevar vienlaicīgi ietilpt abās no šīm kategorijām. Tā kā prasītājām ir pienākums precīzi norādīt noteikumus,
kurus tās uzskata par pārkāptiem, Komisija uzskata, ka šāda veida prasības pamats, kurš ir nenoteikts un pretrunīgs, nevar
tikt precizēts replikas stadijā, it īpaši ar tik detalizētiem argumentiem kā prasītāju izvirzītie. Šī iemesla dēļ vien šis
prasības pamats saskaņā ar Reglamenta 44. pantu esot noraidāms kā nepieņemams.
Atbildē uz repliku Komisija arī norāda, ka prasītāju izvirzītais arguments par to, ka
AGL
esot maksājums ar muitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību EKL 25. panta izpratnē, ir ticis izvirzīts pirmoreiz un tādējādi
tas ir izvirzīts, pārkāpjot Reglamenta 48. panta 2. punkta noteikumus.
Gadījumā, ja Vispārējā tiesa nolemtu nenoraidīt šo prasības pamatu kā nepieņemamu, Komisija vispirms norāda, ka EKL 23. un
25. pants šajā lietā nešķiet piemērojami, jo apstrīdētais lēmums neattiecas uz ievedmuitas nodokļa piemērošanu Īrijas izcelsmes
minerālajiem materiāliem. Komisija uzskata, ka
AGL
nav ievestiem ražojumiem piemērots maksājums, bet gan kā minerālajiem materiāliem piemērots nodoklis tas ir vienai nozarei
piemērots nodokļa maksājums. Ņemot vērā, ka šajā lietā Ziemeļīrijas ražotāji maksā vismaz 20 % no
AGL
, nesaņemot nekādu pretatlīdzību, šie faktiskie apstākļi neatbilst nedz EKL 23. vai 25. pantā noteiktajam, nedz prasītāju
izvirzītajai judikatūrai.
Attiecībā uz EKL 90. pantu Komisija uzskata, ka prasītāju izvirzītais apgalvojums par diskrimināciju nav pamatots. Komisija
apgalvo, ka diskriminācija pastāv tikai tad, ja salīdzināmām situācijām tiek piemēroti dažādi noteikumi. Tomēr šajā gadījumā
neesot konstatējama nedz tieša, nedz netieša diskriminācija.
Nodokļu kontekstā tas nozīmējot, ka tādu nodokļu priekšrocību, kuru nevar saņemt nerezidents, var klasificēt kā atšķirīgu
attieksmi starp divām nodokļa maksātāju kategorijām un līdz ar to kā diskrimināciju EK līguma izpratnē, ja vien nav konstatējama
objektīvi atšķirīga situācija, kas var pamatot atšķirīgu attieksmi šajā jautājumā starp abām nodokļa maksātāju kategorijām.
Šajā lietā tomēr pastāv objektīvi apstākļi, kas ir saistīti ar attiecīgo produktu raksturu, attiecīgās ražošanas nozares lokālo
raksturu un īpašo Ziemeļīrijā pastāvošo situāciju.
Pakārtoti Komisija atgādina, ka uzņēmumu diferenciācija nodokļu jomā var būt pamatota ar attiecīgās sistēmas raksturu un vispārējo
uzbūvi. Ņemot vērā, ka atbrīvojuma no nodokļa režīms ir īpaši izveidots ar mērķi novērst Ziemeļīrijas minerālo materiālu ražošanas
nozarē pastāvošās grūtības, atbrīvojuma no nodokļa režīmu raksturo tas, ka vienīgi Ziemeļīrijā izvietotie uzņēmumi var uzņemties
saistības vides aizsardzības jomā ar Apvienotās Karalistes iestādēm.
Līdz ar to Komisija uzskata, ka tai nebija radušās nopietnas grūtības, bet tā tieši pretēji iepriekšējās izskatīšanas stadijas
noslēgumā varēja secināt, ka paziņotais atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu.
Persona, kas iestājusies lietā, piekrīt Komisijas apsvērumiem, norādot, ka pirmais prasības pamats nav pietiekami precīzs
un nav pamatots. Šajā lietā jautājums neesot nedz par muitas nodokli vai maksājumu ar līdzvērtīgu iedarbību, nedz arī par
diskriminējošu iekšējo nodokli.
Persona, kas iestājusies lietā, tāpat norāda, ka visi Ziemeļīrijā reģistrētie uzņēmumi nesaņem daļēju atbrīvojumu no nodokļa
80 % apmērā. Tas esot piemērojams tikai uzņēmumiem, kas oficiāli ir noslēguši un pilda līgumus par ar vides aizsardzību saistītu
mērķu īstenošanu. Vides aizsardzības jomā noslēgto līgumu ievērošana esot saistīta ar paaugstinātām šo līgumu īstenošanas
izmaksām, kuras tiek kompensētas ar atbrīvojumu no nodokļa, turpretī ārpus Ziemeļīrijas reģistrētajiem uzņēmumiem šādas izmaksas
nepastāvot.
Tāpat arī Apvienotajā Karalistē šajā jomā ieviestā vispārējā iekšējo nodokļu sistēma esot vienādi piemērojama gan pašmāju
izcelsmes, gan ievestajiem ražojumiem. Īrijā reģistrētajiem uzņēmumiem līdz ar to netiekot piemērots atšķirīgs režīms salīdzinājumā
ar Apvienotajā Karalistē reģistrētajiem uzņēmumiem, kuriem nepastāv ar uzlabojumiem vides jomā saistīti izdevumi un kuri nesaņem
kompensāciju daļēja atbrīvojuma no
AGL
veidā.
Vispārējās tiesas vērtējums
–       Par pirmā prasības pamata pieņemamību
Komisija, kā arī persona, kas iestājusies lietā, pirmkārt, norāda, ka pirmais prasības pamats, kas ir pārāk nenoteikts un
pretrunīgs, ir noraidāms kā nepieņemams atbilstoši Reglamenta 44. pantam. Neesot skaidrs, ar kādu tiesību normu ir pamatota
prasītāju celtā prasība.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas Statūtu 21. pantu un Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu ikvienā prasības
pieteikumā jābūt norādei par strīda priekšmetu un ir jābūt iekļautam kopsavilkumam par izvirzītajiem pamatiem. Šai norādei
ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Vispārējā tiesa varētu lemt
par prasību, ja iespējams, bez papildu informācijas iesniegšanas. Lai nodrošinātu tiesisko drošību un labu pārvaldību tiesā
un lai prasības pieteikums būtu pieņemams, pamata faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, ar kuriem prasība pamatota, vismaz
kopsavilkuma veidā, kas ir sagatavots saskaņotā un saprotamā veidā, ir jāizriet no paša prasības pieteikuma teksta (Pirmās
instances tiesas 2000. gada 25. jūlija rīkojums lietā T‑110/98
RJB Mining
/Komisija,
Recueil
, II‑2971. lpp., 23. punkts, un 2005. gada 3. februāra spriedums lietā T‑19/01
Chiquita Brands
u.c./Komisija, Krājums, II‑315. lpp., 64. punkts).
Jākonstatē, ka prasības pieteikumā izmantotais termins “vai” acīmredzami nozīmē, ka prasītājas pakārtoti ir norādījušas, pirmkārt,
uz EKL 23. un 25. panta noteikumu pārkāpumu un, otrkārt, uz EKL 90. panta noteikumu pārkāpumu.
Šīs prasības pieteikumā ietvertās norādes ir pietiekami skaidras un precīzas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta
izpratnē, lai ļautu Komisijai sagatavoties savai aizstāvībai.
Tiesas sēdē prasītājas precizēja, ka ar savu pirmo prasības pamatu tās vispirms ir vēlējušās norādīt uz EKL 23. un 25. panta
noteikumu pārkāpumu un pakārtoti – uz EKL 90. panta noteikumu pārkāpumu.
Šādos apstākļos ir jāsecina, ka pirmais prasības pamats ir pietiekami skaidrs un precīzs Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta
izpratnē.
Otrkārt, Komisija ir norādījusi, ka prasītāju arguments par to, ka
AGL
ir maksājums ar muitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību EKL 25. panta izpratnē, pirmoreiz ir izvirzīts tikai replikas stadijā.
Līdz ar to tas esot uzskatāms par jaunu prasības pamatu un tādējādi par tādu, kas izvirzīts pretēji Reglamenta 48. panta 2. punkta
noteikumiem.
Saskaņā ar judikatūru tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem
tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā, kā tas paredzēts Reglamenta 48. panta 2. punkta
pirmajā daļā (iepriekš 81. punktā minētais rīkojums lietā
RJB Mining
/Komisija, 24. punkts). Savukārt tāds prasības pamats, kas ir tikai iepriekš pieteikumā par lietas ierosināšanu tieši vai
netieši izvirzīta prasības pamata papildinājums un kas ir cieši saistīts ar šo iepriekš izvirzīto pamatu, ir pieņemams (skat.
Pirmās instances tiesas 1999. gada 9. marta spriedumu lietā T‑212/97
Hubert
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑41. un II‑185. lpp., 87. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 81. punktā minēto rīkojumu lietā
RJB Mining
/Komisija, 24. punkts).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka prasības pieteikumā EKL 25. pants nebija tieši minēts. Tomēr prasītājas savā prasības pieteikumā
ir norādījušas uz EKL 23. panta noteikumu pārkāpumu tiktāl, ciktāl no jaunā atbrīvojuma no nodokļa režīma izriet diskriminācija
nodokļu jomā. Ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 23. panta 1. punktu Kopienas pamats ir muitas savienība, kas aptver visu preču
tirdzniecību. Šī savienība paredz, pirmkārt, dalībvalstīm aizliegt savstarpējas ievedmuitas un izvedmuitas nodokļus, kā arī
visus maksājumus ar šiem nodokļiem līdzvērtīgu iedarbību un, otrkārt, ieviest kopējus muitas tarifus dalībvalstu un trešo
valstu tirdzniecībā (Tiesas 2007. gada 21. jūnija spriedums lietā C‑173/05 Komisija/Itālija, Krājums, I‑4917. lpp., 27. punkts).
Līdz ar to EKL 23. pants, kurā ir aizliegta muitas nodokļa piemērošana, un EKL 25. pants, kurā ir aizliegta maksājumu ar muitas
nodoklim līdzvērtīgu iedarbību piemērošana, abi kopā ir uzskatāmi par nepieciešamu papildinātāju, kas rada vispārīgu aizliegumu
(šajā ziņā skat. Tiesas 1962. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās 2/62 un 3/62 Komisija/Luksemburga un Beļģija,
Recueil
, 813. lpp.; iepriekš 88. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 28. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2007. gada
8. novembra spriedumu lietā C‑221/06
Stadtgemeinde Frohnleiten
un
Gemeindebetriebe Frohnleiten
, Krājums, I‑9643. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra). Šis arguments tādējādi ir uzskatāms par iepriekš izvirzīta
prasības pamata papildinājumu un ir atzīstams par pieņemamu atbilstoši Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmajai daļai.
–       Par pirmā prasības pamata pamatotību
Atbilstoši šī sprieduma 57. punktā minētajai judikatūrai iepriekšējās izskatīšanas procedūras laikā Komisijas veiktās izmeklēšanas
nepietiekamais vai nepilnīgais raksturs ir norāde par nopietnu grūtību pastāvēšanu.
Tāpat no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, kaut arī EKL 87. un 88. pantā paredzētās procedūras ietvaros Komisijai ir plaša
rīcības brīvība, lai sniegtu savu atzinumu par valsts atbalsta shēmas saderīgumu ar kopējā tirgus prasībām, no EK līguma vispārējās
struktūras izriet, ka šīs procedūras ietvaros nekādā ziņā nedrīkst rasties tāds rezultāts, kas būtu pretējs speciālajiem EK līguma
noteikumiem (šajā ziņā skat. Tiesas 1980. gada 21. maija spriedumu lietā 73/79 Komisija/Itālija,
Recueil
, 1533. lpp., 11. punkts; 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑156/98 Vācija/Komisija,
Recueil
, I‑6857. lpp., 78. punkts, un Pirmās instances tiesas 2001. gada 31. janvāra spriedumu apvienotajās lietās T‑197/97 un T‑198/97
Weyl Beef Products
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑303. lpp., 75. punkts). Šis Komisijas pienākums nodrošināt saskanību starp EKL 87. un 88. pantu un pārējiem EK līguma
noteikumiem ir īpaši piemērojams tādā gadījumā, kad arī citos noteikumos ir paredzēts mērķis nodrošināt neizkropļotu konkurenci
kopējā tirgū, kā šajā gadījumā, pirmkārt, EKL 23. un 25. pantā un, otrkārt, EKL 90. pantā, ar kuriem ir paredzēts nodrošināt
preču brīvu apriti un konkurences pastāvēšanu starp pašmāju izcelsmes un ievestajiem ražojumiem. Pieņemot lēmumu par atbalsta
saderīgumu ar kopējo tirgu, Komisija nevar neņemt vērā konkurences kopējā tirgū apdraudējuma risku, ko rada atsevišķi saimnieciskās
darbības subjekti (iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā
Matra
/Komisija, 42. un 43. punkts).
Līdz ar to tādu valsts atbalstu, ar kuru atbilstoši dažiem tā noteikumiem tiek pārkāpti citi EK līguma noteikumi, Komisija
nevar atzīt par saderīgu ar kopējo tirgu (iepriekš 91. punktā minētais spriedums lietā Vācija/Komisija, 78. punkts, un iepriekš
57. punktā minētais spriedums lietā Portugāle/Komisija, 41. punkts). Turklāt, izvērtējot, vai atbalsts ir saderīgs ar kopējo
tirgu, Komisijai ir jāņem vērā attiecīgajā tirgū pastāvošie apstākļi, tai skaitā nodokļu jomā (šajā ziņā skat. iepriekš 91. punktā
minēto 1980. gada 21. maija spriedumu lietā Komisija/Itālija, 11. punkts, un iepriekš 57. punktā minēto spriedumu lietā Portugāle/Komisija,
42. punkts). No tā izriet, ka atbilstoši EK līguma sistēmai dalībvalsts nedrīkst īstenot vai atļaut atbalstu citu dalībvalstu
izcelsmes ražojumu diskriminācijas nodokļu jomā veidā (šajā ziņā skat. Tiesas 1981. gada 27. maija spriedumu apvienotajās
lietās 142/80 un 143/80
Essevi
un
Salengo
,
Recueil
, 1413. lpp., 28. punkts).
Saskaņā ar Tiesas judikatūru noteiktu atbrīvojuma no nodokļa vai nodokļu atvieglojumu tiesiskums, – it īpaši tad, ja to mērķis
ir nodrošināt tādu ražošanu vai tādu uzņēmumu darbību, kas, nepastāvot šīm īpašajām nodokļu priekšrocībām, vairs nebūtu rentablas
paaugstināto ražošanas izmaksu dēļ, – ir pakļauts nosacījumam, ka dalībvalstis, kuras izmanto šīs iespējas, nediskriminējoši
un neprotekcioniski un ar vieniem un tiem pašiem nosacījumiem attiecina šīs priekšrocības arī uz ievestajiem ražojumiem (šajā
ziņā skat. Tiesas 1980. gada 27. februāra spriedumu lietā 168/78 Komisija/Francija,
Recueil
, 347. lpp., 16. punkts; 1980. gada 30. oktobra spriedumu lietā 26/80
Schneider-Import
,
Recueil
, 3469. lpp., 9. punkts, un 1991. gada 18. aprīļa spriedumu lietā 230/89 Komisija/Grieķija,
Recueil
, I‑1909. lpp., 12. punkts).
Prasītājas būtībā apgalvo, ka jaunais atbrīvojuma no
AGL
Ziemeļīrijā režīms, ko apstrīdētajā lēmumā apstiprinājusi Komisija, rada diskrimināciju nodokļu jomā, kas ir pretrunā EKL
23. un 25. pantam vai EKL 90. pantam, un tas esot uzskatāms par nopietnu grūtību pastāvēšanu.
Līdz ar to Vispārējai tiesai, pārbaudot, vai Komisijai, veicot attiecīgās atbalsta shēmas saderīguma izvērtējumu, bija jāuzsāk
EKL 88. panta 2. punktā paredzētā procedūra, lai varētu izvērtēt, vai EKL 87. un 88. pants, skatot tos kopā ar EKL 23. un
25. pantu vai arī ar EKL 90. pantu, ir tikuši konsekventi piemēroti, ir jāizvērtē, vai iespējamā diskriminācija nodokļu jomā
ir uzskatāma par norādi, kas liecina par nopietnu grūtību pastāvēšanu.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda – ko nav apstrīdējuši arī lietas dalībnieki –, ka jaunais atbrīvojuma no
AGL
režīms, kas ir apstiprināts ar apstrīdēto lēmumu, kā atbrīvojums no nodokļa ir atzīstams par valsts atbalstu EKL 87. panta
izpratnē.
Turklāt ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija, pamatojoties uz iepriekš minēto, ir izvērtējusi atbrīvojumu no
AGL
attiecībā pret pamatnostādnēm. Šajā ziņā Komisija ir atzinusi, ka
AGL
ir uzskatāms par pastāvošu nodokli un ka ir tikuši izpildīti pamatnostādņu 51.2. punktā minētie nosacījumi pamatnostādņu
51.1. punktā paredzēto noteikumu piemērošanai šāda veida nodoklim. Tāpat Komisija ir atzinusi, ka ir izpildīti pamatnostādnēs
paredzētie nosacījumi, to skaitā nosacījums attiecībā uz to, ka atbrīvojuma no nodokļa saņēmējam ir jānomaksā ievērojama nodokļa
daļa. Līdz ar to Komisija ir secinājusi, ka atbrīvojums no
AGL
ir saderīgs ar kopējo tirgu atbilstoši EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktam.
Visbeidzot ir jānorāda, – kas tāpat nav ticis apstrīdēts –, ka jautājums par iespējamo diskrimināciju nodokļu jomā, kas izriet
no iespējamā EKL 23. un 25. panta noteikumu vai EKL 90. panta noteikumu pārkāpuma, apstrīdētajā lēmumā nav ticis izskatīts,
jo tajā nav ietverta neviena atsauce uz kādu no šīm tiesību normām.
Tomēr nav apstrīdams, ka jaunā Ziemeļīrijā ieviestā un apstrīdētajā lēmumā apstiprinātā atbrīvojuma no nodokļa režīma rezultātā
neapstrādātie minerālie materiāli, ko Ziemeļīrijā ieguvuši ražotāji, kas ir noslēguši līgumus vides aizsardzības jomā, tiek
aplikti ar
AGL
20 % apmērā (GBP 0,32 par tonnu), turpretī identiski no Īrijas ievesti ražojumi tiek aplikti ar
AGL
pilnā apmērā (GBP 1,60 par tonnu). Tādējādi no
AGL
vispārējā režīma kopumā, kā arī no attiecībā uz Ziemeļīriju ieviestā atbrīvojuma no nodokļa režīma, kas apstiprināts ar apstrīdēto
lēmumu, izriet, ka vieni un tie paši ražojumi tiek aplikti ar nodokli atšķirīgi.
Tāpat ir jāteic, kā tiesas sēdē norādījusi Komisija un Apvienotā Karaliste, ka Īrijā reģistrētie minerālo materiālu ražotāji
saskaņā ar Apvienotajā Karalistē pastāvošo tiesisko regulējumu nevar noslēgt līgumu vides aizsardzības jomā. Īrijā reģistrētajiem
minerālo materiālu ražotājiem nav arī nekādu citu iespēju izmantot atbrīvojuma no
AGL
režīmu, piemēram, pierādot, ka to darbība atbilst vides aizsardzības jomā noslēgtajiem līgumiem, kurus var noslēgt Ziemeļīrijā
reģistrētie minerālo materiālu ražotāji.
Turklāt ir jāuzsver, ka
BAA
savā sūdzībā ir apgalvojusi, ka attiecīgās atbalsta shēmas mērķis ir tikai Ziemeļīrijas minerālo materiālu ražotāju konkurētspējas
saglabāšana.
BAA
ir arī norādījusi, ka jaunais atbrīvojuma no nodokļa režīms var būtiski izkropļot un iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm
un ka tas nekādi nevar būt saderīgs ar kopējo tirgu atbilstoši EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktam.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jānorāda, ka, apstrīdētajā lēmumā neizvērtējot jautājumu par iespējamo diskrimināciju nodokļu
jomā starp attiecīgajiem pašmāju izcelsmes ražojumiem un no Īrijas ievestajiem ražojumiem, Komisija nebija tiesīga pamatojoties
uz Regulas Nr. 659/1999 4. panta 3. punktu pieņemt lēmumu necelt iebildumus par atbrīvojumu no
AGL
, par kuru bija paziņojušas Apvienotās Karalistes iestādes.
Šādos apstākļos apstrīdētais lēmums ir atceļams, neizskatot pārējos prasītāju izvirzītos prasības pamatus.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītāju prasījumiem.
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus
pašas. Tātad Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
nospriež:
1)
atcelt Komisijas 2004. gada 7. maija Lēmumu C(2004) 1614, galīgā redakcija, ar kuru nolemts necelt iebildumus par attiecībā
uz Ziemeļīriju pastāvošajā atbrīvojuma no nodokļa par minerālajiem materiāliem Apvienotajā Karalistē režīmā izdarītajiem grozījumiem;
2)
Komisija sedz pati savus, kā atlīdzina
British Aggregates Association
,
Healy Bros. Ltd
un
David K. Trotter & Sons Ltd
tiesāšanās izdevumus;
3)
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Vilaras
Prek
Ciucă
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 9. septembrī.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.