CELEX: 62007CJ0251
Mediu
Directiva 2000/76/CE
Incinerarea deșeurilor
Calificarea unei centrale de cogenerare
Noțiunile «instalație de incinerare» și «instalație de coincinerare»

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Directivei 2000/76/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 decembrie 2000 privind incinerarea deșeurilor (
JO L 332, p. 91
, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 271).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Gävle Kraftvärme AB (denumită în continuare „Gävle Kraftvärme”), pe de o parte, și Länsstyrelsen i Gävleborgs län (Prefectura din Gävleborg, denumită în continuare „prefectura”), pe de altă parte, având ca obiect o cerere de autorizare privind exploatarea unei centrale de cogenerare.
Cadrul juridic
Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 75/442/CEE a Consiliului din 15 iulie 1975 privind deșeurile (
JO L 194, p. 39
), astfel cum a fost modificată prin Decizia 96/350/CE a Comisiei din 24 mai 1996 (
JO L 135, p. 32
, denumită în continuare „Directiva 75/442”), prevede:
„Statele membre iau măsuri adecvate pentru a încuraja:
(a)
în primul rând, prevenirea sau reducerea producerii de deșeuri și a caracterului lor nociv […]
[…]
(b)
în al doilea rând:
—
recuperarea deșeurilor prin reciclare, reutilizare sau regenerare sau orice alt proces, în vederea extracției materiilor prime auxiliare sau
—
utilizarea deșeurilor ca sursă de energie.” [traducere neoficială]
Directiva 75/442 a fost abrogată și codificată cu începere de la 17 mai 2006 prin Directiva 2006/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 aprilie 2006 privind deșeurile (
JO L 114, p. 9
, Ediție specială, 15/vol. 16, p. 45). Textul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 75/442 a fost reluat în termeni în esență identici la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2006/12.
Considerentele (7), (13) și (24) ale Directivei 2000/76 prevăd:
„(7)
[…] un nivel ridicat de protecție a mediului înconjurător și a sănătății oamenilor necesită stabilirea și menținerea unor condiții de exploatare, a unor cerințe tehnice și a unor valori limită pentru emisii stricte în instalațiile de incinerare sau coincinerare a deșeurilor în cadrul Comunității. Aceste valori limită ar trebui să prevină sau să limiteze pe cât se poate impactul negativ asupra mediului și riscurile care rezultă pentru sănătatea oamenilor.
[…]
(13)
Respectarea valorilor limită de emisie stabilite în prezenta directivă ar trebui considerată o condiție necesară, dar nu suficientă, pentru a asigura respectarea cerințelor din Directiva 96/61/CE [a Consiliului din 24 septembrie 1996 privind prevenirea și controlul integrat al poluării (
JO L 257, p. 26
, Ediție specială, 15/vol. 3, p. 183)]. În scopul respectării acestor cerințe, ar putea fi necesare o nouă diminuare a valorilor limită de emisie pentru substanțele poluante prevăzute în prezenta directivă, impunerea de valori limită de emisie pentru alte mijloace și alte grupuri de substanțe și adoptarea altor măsuri corespunzătoare.
[…]
(24)
Cerințele de recuperare a căldurii produse prin procesul de incinerare sau de coincinerare și de reducere la minimum a reziduurilor obținute prin exploatarea instalațiilor de incinerare sau de coincinerare vor contribui la realizarea obiectivelor definite la articolul 3 din Directiva 75/442/CEE privind ierarhizarea deșeurilor.”
Astfel cum reiese de la articolul 1 primul paragraf din Directiva 2000/76, aceasta are ca obiect prevenirea sau limitarea pe cât posibil a efectelor negative ale incinerării și ale coincinerării de deșeuri asupra mediului și în special a poluării datorate emisiilor în aer, în sol, în apele de suprafață și în apele subterane, precum și a riscurilor pe care acestea le prezintă pentru sănătatea oamenilor.
La al doilea paragraf al articolului menționat se precizează că acest obiectiv trebuie atins în special prin impunerea unor condiții de exploatare și a unor cerințe tehnice stricte și prin stabilirea de valori limită de emisie pentru instalațiile de incinerare și de coincinerare de deșeuri.
Termenii „instalație de incinerare” și „instalație de coincinerare” sunt definiți la articolul 3 punctele 4 și 5 din Directiva 2000/76 după cum urmează:
„4.
«instalație de incinerare» înseamnă orice echipament sau unitate tehnică fixă sau mobilă destinată în mod specific tratamentului termic al deșeurilor, cu sau fără recuperarea căldurii produse prin ardere. Prin tratament termic se înțelege incinerarea prin oxidare sau orice alt procedeu de tratament termic, de exemplu piroliza, gazificarea sau transformarea plasmatică, în măsura în care substanțele rezultate sunt apoi incinerate.
Prezenta definiție include amplasamentul și ansamblul instalației formate din toate liniile de incinerare, instalațiile de recepție, de depozitare și de tratare prealabilă a deșeurilor pe amplasament; sistemele de alimentare cu deșeuri, combustibil și aer; cazanul; instalațiile de tratare a gazelor de eșapament; pe amplasament, instalațiile de tratare sau de depozitare a reziduurilor și a apelor reziduale; coșul de fum; aparatele și sistemele de comandă a operațiunilor de incinerare, de înregistrare și supraveghere a condițiilor de incinerare;
5.
«instalație de coincinerare» înseamnă o instalație fixă sau mobilă al cărei obiectiv esențial este producerea de energie sau de produse materiale și:
—
care utilizează deșeuri drept combustibil obișnuit sau suplimentar sau
—
în care deșeurile sunt supuse unui tratament termic în vederea eliminării lor.
În cazul în care coincinerarea are loc astfel încât obiectivul esențial al instalației nu este producerea de energie sau de produse materiale, ci mai degrabă aplicarea unui tratament termic deșeurilor, instalația trebuie considerată ca fiind o instalație de incinerare în sensul punctului 4.
Prezenta definiție include amplasamentul și ansamblul instalației formate din toate liniile de incinerare, instalațiile de recepție, de depozitare și de tratare prealabilă a deșeurilor pe amplasament; sistemele de alimentare cu deșeuri, combustibil și aer; cazanul; instalațiile de tratare a gazelor de eșapament; pe amplasament, instalațiile de tratare sau de depozitare a reziduurilor și a apelor reziduale; coșul de fum; aparatele și sistemele de comandă a operațiunilor de incinerare, de înregistrare și supraveghere a condițiilor de incinerare.”
La articolul 3 punctul 12 din Directiva 2000/76, noțiunea „aviz” este definită după cum urmează:
„una sau mai multe decizii scrise, emise de autoritatea competentă, prin care se acordă autorizația de a exploata o instalație, sub rezerva respectării anumitor condiții care garantează că instalația corespunde tuturor cerințelor din prezenta directivă. Un aviz poate fi emis pentru una sau mai multe instalații sau pentru părți de instalații de pe același amplasament, exploatate de același operator”.
Articolul 4 alineatul (2) din directiva menționată prevede:
„Fără a aduce atingere Directivei 96/61/CE, o solicitare de aviz adresată autorității competente pentru o instalație de incinerare sau de coincinerare conține o descriere a măsurilor avute în vedere pentru a garanta că:
[…]
b)
căldura obținută prin incinerare și coincinerare se valorifică, atunci când este posibil, în special prin producția combinată de căldură și energie electrică, producția de abur de uz industrial sau prin termoficare;
[…]”
Articolul 6 alineatele (1)-(3) și (6) din aceeași directivă prevede:
„(1)   Instalațiile de incinerare se exploatează astfel încât să se atingă un nivel de incinerare la care conținutul de carbon organic total (COT) al cenușii și al zgurii să fie mai mic de 3 % din greutatea în stare uscată a acestora sau la care pierderea lor la aprindere să fie mai mică de 5 % din greutatea în stare uscată a acestora. Dacă este necesar, se utilizează tehnici corespunzătoare de pretratare a deșeurilor.
Instalațiile de incinerare sunt concepute, echipate, construite și exploatate astfel încât, chiar în condițiile cele mai nefavorabile, după ultima admisie de aer de combustie, gazele rezultate din proces să fie aduse, în mod controlat și omogen, timp de două secunde, la o temperatură de 850 °C, măsurată în apropierea peretelui intern sau într-un alt punct reprezentativ al camerei de combustie, autorizat de autoritatea competentă. Dacă este vorba de deșeuri periculoase, având un conținut de substanțe organice halogenate, exprimat în clor, mai mare de 1 %, temperatura trebuie adusă la 1100 °C timp de cel puțin două secunde.
Fiecare linie a instalației de incinerare este echipată cu cel puțin un arzător de rezervă, care trebuie să pornească automat când temperatura gazelor de combustie scade mai jos de 850 °C sau de 1100 °C, după caz, după ultima admisie de aer de combustie. Aceste arzătoare sunt de asemenea utilizate în fazele de pornire și de stingere cu scopul de a asigura în permanență temperatura de 850 °C sau 1100 °C, după caz, în timpul fazelor menționate și de asemenea în perioada în care [a se citi «și atât timp cât»] deșeurile nearse se află în camera de combustie.
În momentul pornirii și al stingerii sau când temperatura gazelor de combustie scade sub 850 °C sau 1100 °C, după caz, arzătoarele auxiliare nu pot fi alimentate cu combustibili care ar putea genera emisii mai mari decât cele care ar rezulta în urma combustiei combustibilului lichid definit la articolul 1 alineatul (1) din Directiva 75/716/CEE a Consiliului [din 24 noiembrie 1975 referitoare la apropierea legislațiilor statelor membre privind conținutul de sulf din anumiți combustibili lichizi (
JO L 307, p. 22
)], a gazului lichid sau a gazelor naturale.
(2)   Instalațiile de coincinerare sunt concepute, echipate, construite sau [a se citi «și»] exploatate astfel încât, chiar în condițiile cele mai nefavorabile, gazele rezultate din coincinerarea deșeurilor să fie aduse în mod controlat și omogen la o temperatură de 850 °C timp de două secunde. În cazul deșeurilor periculoase cu conținut de substanțe organice halogenate mai mare de 1 %, exprimat în clor, temperatura trebuie să ajungă la 1100 °C.
(3)   Instalațiile de incinerare și de coincinerare sunt echipate și utilizează sisteme automate care împiedică alimentarea cu deșeuri:
(a)
în timpul fazei de pornire, până când este atinsă temperatura de 850 °C sau 1100 °C, după caz, sau temperatura precizată la alineatul (4);
(b)
de fiecare dată când nu se menține temperatura de 850 °C sau 1100 °C, după caz, sau temperatura precizată la alineatul (4);
(c)
de fiecare dată când măsurătorile continue prevăzute de prezenta directivă arată că una dintre valorile limită de emisie este depășită din cauza unor dereglări sau disfuncționalități ale sistemelor de epurare.
[…]
(6)   Căldura produsă prin incinerare sau coincinerare este valorificată în măsura posibilului.”
Articolul 7 din Directiva 2000/76 coroborat cu anexele II și V la aceasta stabilește valorile limită de emisie pentru instalațiile de incinerare, precum și pentru instalațiile de coincinerare. În temeiul alineatului (2) al doilea paragraf al articolului menționat, valorile limită de emisie care se aplică instalațiilor de incinerare se aplică și instalațiilor de coincinerare în care mai mult de 40 % din degajările de căldură produsă provin de la deșeuri periculoase.
Acțiunea principală și întrebările preliminare
Gävle Kraftvärme este o societate a grupului Gävle Energi, care aparține el însuși unei societăți pe acțiuni deținută de comunitatea locală din Gävle. Societatea exploatează centrala de cogenerare Johannes, care constituie instalația de producție de bază a rețelei de încălzire centrală din Gävle, producând căldură și energie electrică.
Întrucât a prevăzut extinderea acestei centrale, Gävle Kraftvärme a introdus la Östersunds tingsrätt, miljödomstolen (secție a Tribunalului de Primă Instanță din Östersund competentă în domeniul mediului), o cerere de autorizare în vederea desfășurării unei activități care implică o capacitate termică totală de maximum 170 MW în centrala menționată. Această cerere privește în special următoarele aspecte:
—
autorizarea exploatării în continuare a actualului cazan pentru arderea de combustibil solid (cazanul nr. 1), dotat cu o capacitate termică totală de 85 MW;
—
instalarea și punerea în funcțiune a unui nou cazan pentru arderea de deșeuri dotat cu o capacitate termică totală de maximum 50 MW (cazanul nr. 2) și
—
instalarea și punerea în funcțiune a unui nou cazan pentru arderea de biocombustibil dotat cu o capacitate termică totală de maximum 85 MW (cazanul nr. 3).
Cererea menționată privea și alte modificări pe care extinderea activității avută în vedere le făcea necesare.
La momentul introducerii acestei cereri, modalitățile precise în care urma să aibă loc extinderea menționată nu erau încă stabilite în mod definitiv. Gävle Kraftvärme putea fie să înceapă montarea cazanului nr. 2 și să monteze numai în caz de nevoie cazanul nr. 3, fie să nu înceapă montarea cazanului nr. 2 și să monteze mai degrabă cazanul nr. 3. În orice caz, puterea combinată nu trebuia să depășească 85 MW.
În cererea de autorizare, Gävle Kraftvärme arătase că atât cazanul nr. 1, cât și cazanul nr. 2 puteau fi calificate drept „instalații de coincinerare”. Prefectura, care s-a declarat în favoarea acestei cereri, a considerat totuși că activitatea în cauză corespundea mai degrabă celei a unei instalații de incinerare a deșeurilor. Tribunalul de Primă Instanță a reținut calificarea propusă de Gävle Kraftvärme, considerând că obiectivul esențial al instalației era producerea de energie.
Prefectura a atacat această decizie la Svea Hovrätt, Miljööverdomstolen (secție a Curții de Apel din Svea competentă în domeniul mediului), arătând că pentru cazanul nr. 1 trebuia reținută calificarea „instalație de coincinerare”, în timp ce cazanul nr. 2 trebuia calificat drept „instalație de incinerare”, calificări pe care instanța menționată le-a adoptat.
Gävle Kraftvärme a declarat recurs împotriva acestei din urmă decizii la Högsta domstolen (Curtea Supremă), susținând că în mod greșit Curtea de Apel a calificat separat cazanele.
Instanța de trimitere arată că este importantă calificarea unei instalații, în măsura în care cerințele privind exploatarea sunt diferite în funcție de tipul de instalații despre care este vorba. În consecință, considerând că soluționarea litigiului principal depinde de interpretarea dreptului comunitar, aceasta a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
În cazul în care o centrală de cogenerare cuprinde mai multe unități (cazane), la interpretarea Directivei 2000/76 […], fiecare unitate trebuie considerată o instalație sau centrala de cogenerare trebuie apreciată în ansamblu?
2)
La interpretarea Directivei [2000/76], o instalație construită pentru incinerarea deșeurilor, dar care are drept obiectiv esențial producerea de energie, trebuie calificată drept instalație de incinerare sau drept instalație de coincinerare?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Noțiunile „instalație de incinerare” și „instalație de coincinerare” sunt definite la articolul 3 punctele 4 și 5 din Directiva 2000/76.
La articolul 3 punctul 4 menționat mai sus, o instalație este definită ca fiind „orice echipament sau unitate tehnică”.
Termenul „instalație” nu este explicat în cadrul definiției „instalației de coincinerare” cuprinse în articolul 3 punctul 5 din Directiva 2000/76, dar este evident că această dispoziție face trimitere în mod implicit la punctul precedent al aceluiași articol. Într-adevăr, reiese din textul punctului 5 menționat că definiția „instalației de coincinerare” pornește de la noțiunea „instalație de incinerare” cuprinsă în articolul 3 punctul 4 menționat mai sus și că aceste dispoziții nu sunt diferite în ceea ce privește totalitatea elementelor tehnice care trebuie luate în considerare la calificarea unei entități de incinerare.
Elementele tehnice care constituie o instalație de incinerare și o instalație de coincinerare sunt enumerate la articolul 3 punctul 4 al doilea paragraf și la articolul 3 punctul 5 al treilea paragraf din Directiva 2000/76. Printre aceste elemente figurează „cazanul”. Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 20 din concluzii, spre deosebire de alte elemente enumerate care apar la plural, termenul „cazan” (precum și termenul „coș de fum”) este menționat la singular.
Formularea articolului 3 punctele 4 și 5 din Directiva 2000/76 militează, așadar, în favoarea interpretării potrivit căreia fiecare cazan în parte constituie, împreună cu echipamentele care îi sunt asociate, o instalație distinctă în sensul acestei directive.
Această interpretare este susținută de economia și de finalitatea Directivei 2000/76.
În ceea ce privește, pe de o parte, economia acesteia, este cert că instalațiile de incinerare și instalațiile de coincinerare sunt supuse unor reguli diferite referitoare la condițiile de exploatare, precum și la valorile limită de emisie care le sunt aplicabile. În general, instalațiile de coincinerare fac obiectul unor reguli mai puțin constrângătoare.
În ceea ce privește în special condițiile de exploatare, cele aplicabile instalațiilor de incinerare cuprind cerințe referitoare la conținutul în carbon organic total al cenușii și al zgurii, precum și la pierderea lor la aprindere, care nu sunt prevăzute pentru instalațiile de coincinerare. În plus, dacă pentru aceste două tipuri de instalații condițiile menționate cuprind anumite cerințe privind temperatura gazelor de combustie la alimentarea cu deșeuri, numai instalațiile de incinerare trebuie echipate cu cel puțin un arzător de rezervă.
Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 21 din concluzii, anumite dispoziții referitoare la instalațiile de incinerare pot fi aplicate numai pentru fiecare cazan în parte. Rezultă de aici că interpretarea potrivit căreia, într-o centrală de cogenerare, fiecare cazan trebuie considerat o instalație distinctă este conformă cu economia Directivei 2000/76.
Mai mult, o astfel de concluzie este întărită de normele privind obținerea autorizației de exploatare a unei instalații de incinerare sau a unei instalații de coincinerare. Într-adevăr, articolul 3 punctul 12 din Directiva 2000/76 prevede expres ipoteza potrivit căreia un aviz este emis pentru mai multe instalații distincte care se situează pe același amplasament exploatat de același operator.
În ceea ce privește, pe de altă parte, finalitatea Directivei 2000/76, reiese de la articolul 1 că aceasta are ca obiect prevenirea sau limitarea pe cât posibil a efectelor negative ale incinerării și ale coincinerării de deșeuri asupra mediului prin impunerea unor condiții de exploatare și a unor cerințe tehnice stricte, precum și prin stabilirea de valori limită de emisie.
Astfel cum au arătat guvernul austriac și Comisia Comunităților Europene în cadrul observațiilor, o interpretare a Directivei 2000/76 care ar exclude calificarea separată a fiecărui cazan ar putea aduce atingere acestei finalități. Astfel, în ipoteza în care o centrală de cogenerare care cuprinde entități de incinerare și de coincinerare ar fi calificată, în ansamblul său, drept „instalație de coincinerare”, o asemenea centrală ar fi în măsură să se sustragă obligațiilor mai dificile care se aplică unei instalații de incinerare.
Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că, în scopul aplicării Directivei 2000/76, în cazul în care o centrală de cogenerare cuprinde mai multe cazane, fiecare cazan, precum și echipamentele care îi sunt asociate trebuie să fie considerate ca reprezentând o instalație distinctă.
Cu privire la a doua întrebare
În temeiul articolului 3 punctul 4 primul paragraf din Directiva 2000/76, o instalație destinată în mod specific tratamentului termic al deșeurilor reprezintă o instalație de incinerare.
Conform punctului 5 primul paragraf al aceluiași articol, o instalație care are drept obiectiv esențial producerea de energie sau de produse materiale și care fie utilizează deșeuri drept combustibil obișnuit sau suplimentar, fie supune deșeurile unui tratament termic în vederea eliminării acestora trebuie să fie considerată ca fiind instalație de coincinerare.
La al doilea paragraf al articolului 3 punctul 5 menționat mai sus se precizează că, în cazul în care coincinerarea are loc astfel încât obiectivul esențial al instalației nu este producerea de energie sau de produse materiale, ci mai degrabă aplicarea unui tratament termic deșeurilor, instalația avută în vedere trebuie calificată drept „instalație de incinerare” în sensul punctului 4 al aceluiași articol.
Reiese clar din modul în care sunt formulate aceste dispoziții că o instalație de coincinerare constituie o formă specifică de instalație de incinerare și că, în funcție de obiectivul esențial al unei instalații, este necesar să se aprecieze dacă aceasta constituie o instalație de incinerare sau o instalație de coincinerare.
Trebuie precizat că aprecierea referitoare la obiectivul esențial al unei instalații este efectuată pe baza unor elemente de fapt care există la momentul acestei aprecieri, și anume pe baza capacității și a funcționării acestei instalații sau, în cazul în care instalația respectivă nu este construită încă, pe baza planului pentru care a fost solicitată o autorizație de exploatare.
În observațiile scrise, guvernul suedez susține că o abordare a calificării unei instalații care s-ar întemeia numai pe obiectivul esențial al acesteia din urmă ar risca să ocolească finalitatea Directivei 2000/76. Într-adevăr, numeroase entități de incinerare concepute și construite inițial pentru a incinera deșeuri ar putea fi recalificate drept instalații de coincinerare în cazul în care căldura recuperată este utilizată în scopul producerii de energie. Aceste entități ar evita astfel condițiile mai stricte aplicabile instalațiilor de incinerare. Potrivit acestui guvern, pentru a face distincția între cele două tipuri de instalații, este preferabil să se rețină drept temei obiectivul pentru care a fost construită entitatea în cauză.
O asemenea interpretare nu poate fi totuși reținută. În primul rând, aceasta se află în contradicție cu formularea clară a Directivei 2000/76. Astfel cum a arătat Comisia în observațiile prezentate Curții, reiese din textul explicit al articolului 3 punctul 5 din această directivă că faptul care diferențiază instalațiile de coincinerare de instalațiile de incinerare este obiectivul lor esențial. În schimb, această dispoziție nu stabilește niciun criteriu în ceea ce privește scopul în care a fost construită instalația.
În al doilea rând, astfel cum reiese din considerentul (24) al directivei menționate, precum și din articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Directiva 75/442 și din articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2006/12, reglementarea comunitară în domeniul deșeurilor urmărește să încurajeze, pe cât posibil, recuperarea deșeurilor și în special utilizarea acestora ca sursă de energie. Or, o interpretare prea restrictivă a noțiunii „instalație de coincinerare” ar putea aduce atingere acestui obiectiv. Într-adevăr, aplicarea unor reguli mai constrângătoare în cazul instalațiilor al căror obiectiv esențial este efectiv producerea de energie sau de produse materiale ar putea descuraja operatorii unor astfel de entități să înceapă sau să continue o asemenea activitate.
În al treilea rând, este important să se sublinieze că faptul în sine că o instalație realizează o producție de energie prin incinerarea de deșeuri în volum limitat nu este suficient pentru a o considera o entitate al cărei obiectiv esențial este producerea de energie sau de produse materiale. Într-adevăr, considerentul (24) menționat mai sus, precum și articolul 4 alineatul (2) litera (b) și articolul 6 alineatul (6) din Directiva 2000/76 vizează în mod expres, atunci când este posibil, recuperarea căldurii produse nu numai în procesul de coincinerare, ci și în procesul de incinerare.
În sfârșit, trebuie amintit că prin Directiva 2000/76 sunt impuse condiții stricte pentru cele două tipuri de instalații și sunt prevăzute limitări specifice pentru instalațiile de coincinerare. De exemplu, în temeiul articolului 7 alineatul (2) al doilea paragraf din aceasta, valorile limită de emisii stabilite pentru instalațiile de incinerare se aplică și instalațiilor de coincinerare în cazul în care mai mult de 40 % din degajările de căldură produsă provin de la deșeuri periculoase. În plus, astfel cum reiese din considerentul (13) al acestei directive, dacă, datorită capacității lor, instalațiile avute în vedere de aceasta intră de asemenea în domeniul de aplicare al Directivei 96/61, acestea trebuie să respecte, la rândul lor, dispozițiile directivei din urmă, în special în ceea ce privește valorile limită de emisie.
Astfel cum a arătat avocatul general la punctele 43-47 din concluzii, obiectivul esențial al unei entități de incinerare trebuie să rezulte în mod obiectiv din mai multe elemente de fapt.
În cadrul unei astfel de aprecieri, autorităților competente le revine sarcina de a examina împrejurările specifice ale fiecărei instalații. În special, este necesar să se ia în considerare volumul producției de energie sau de produse materiale generat în raport cu cantitatea de deșeuri incinerate în instalația respectivă, precum și stabilitatea sau caracterul continuu al acestei producții.
Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că o instalație trebuie calificată drept „instalație de incinerare” sau drept „instalație de coincinerare” în funcție de obiectivul esențial al acesteia, în sensul articolului 3 punctele 4 și 5 din Directiva 2000/76. Autorităților competente le revine sarcina de a identifica acest obiectiv pe baza unei aprecieri a elementelor de fapt existente la momentul la care este făcută această apreciere. În cadrul unei astfel de aprecieri, este necesar să se ia în considerare în special volumul producției de energie sau de produse materiale generat de instalația respectivă în raport cu cantitatea de deșeuri incinerate în această instalație, precum și stabilitatea sau caracterul continuu al acestei producții.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în raport cu părțile din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

1)
În scopul aplicării Directivei 2000/76/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 decembrie 2000 privind incinerarea deșeurilor, în cazul în care o centrală de cogenerare cuprinde mai multe cazane, fiecare cazan, precum și echipamentele care îi sunt asociate trebuie să fie considerate ca reprezentând o instalație distinctă.

2)
O instalație trebuie calificată drept „instalație de incinerare” sau drept „instalație de coincinerare” în funcție de obiectivul esențial al acesteia, în sensul articolului 3 punctele 4 și 5 din Directiva 2000/76. Autorităților competente le revine sarcina de a identifica acest obiectiv pe baza unei aprecieri a elementelor de fapt existente la momentul la care este făcută această apreciere. În cadrul unei astfel de aprecieri, este necesar să se ia în considerare în special volumul producției de energie sau de produse materiale generat de instalația respectivă în raport cu cantitatea de deșeuri incinerate în această instalație, precum și stabilitatea sau caracterul continuu al acestei producții.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: suedeza.