CELEX: 62000CJ0060
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
EKL 49. pants
Direktīva 73/148/EEK

Ar 1999. gada 16. decembra rīkojumu, kas Tiesā iesniegts 2000. gada 21. februārī,
Immigration Appeal Tribunal
[Imigrācijas apelācijas tiesa] atbilstoši EK līguma 234. pantam lūdza Tiesai sniegt prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt
EK līguma 49. panta un Padomes 1973. gada 21. maija Direktīvu 73/148/EEK par dalībvalstu pilsoņu pārvietošanās un dzīvesvietas
Kopienā ierobežojumu atcelšanu saistībā ar uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanu (OV L 172, 14. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”).
Šie jautājumi tika ierosināti tiesvedībā starp Filipīnu pilsoni Kārpenteri un
Secretary of State for Home Department
(turpmāk tekstā – “
Secretary of State
”) par viņas uzturēšanās tiesībām Apvienotajā Karalistē.

Atbilstošās tiesību normas

Valsts tiesiskais regulējums
EK līguma 49. panta pirmajā daļā noteikts:
“Kā paredz še turpmāk izklāstītie noteikumi, Kopienā aizliedz pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus to dalībvalstu
pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā Kopienas valstī, bet sniedz pakalpojumus citas dalībvalsts personai.”
Direktīvas pirmajā apsvērumā izklāstīts:
“tā kā personu pārvietošanās brīvība, kas paredzēta Līgumā un Vispārējās programmās par brīvības veikt uzņēmējdarbību un sniegt
pakalpojumus ierobežojumu atcelšanu, ir saistīta ar pārvietošanās un dzīvesvietas Kopienā ierobežojumu atcelšanu attiecībā
uz tiem dalībvalstu pilsoņiem, kas vēlas darboties vai sniegt pakalpojumus citā dalībvalstī.”
Direktīvas 1. panta 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis, rīkojoties saskaņā ar šajā direktīvā paredzēto, atceļ pārvietošanās un dzīvesvietas ierobežojumus attiecībā
uz
a)      dalībvalsts pilsoņiem, kas jau darbojas vai vēlas uzsākt darbību citā dalībvalstī kā pašnodarbinātas personas vai kas vēlas
attiecīgajā valstī sniegt pakalpojumus;
b)      dalībvalstu pilsoņiem, kas vēlas doties uz citu dalībvalsti kā pakalpojumu saņēmēji;
c)      minēto pilsoņu laulātajiem un bērniem, kas nav sasnieguši 21 gada vecumu, neatkarīgi no to pilsonības;
d)      minēto pilsoņu un to laulāto augšupējiem un lejupējiem radiniekiem, kas ir viņu apgādībā, neatkarīgi no to pilsonības.”
Direktīvas 4. panta 2. punkta pirmajā daļā precizēts:
“Dzīvesvietas tiesību ilgums personām, kas sniedz un saņem pakalpojumus, ir vienāds ar laikposmu, kurā sniedz pakalpojumus.”

Valsts tiesību akti

Immigration Act
1971 (1971. gada Imigrācijas likums) un
United Kingdom Immigration Rules
(
House of Commons Paper
395) (Apvienotās Karalistes parlamenta 1994. gadā pieņemtie Imigrācijas noteikumi, turpmāk tekstā – “Imigrācijas noteikumi”)
noteikts, ka persona, kas nav Lielbritānijas pilsonis, vispārīgi nevar ieceļot vai uzturēties Apvienotajā Karalistē, ja nav
saņemta atļauja. Šādas atļaujas sauc attiecīgi par “ieceļošanas atļauju” un “uzturēšanās atļauju”.

Immigration Act
1988 (1988. gada Imigrācijas likums) 7. panta 1. punktā noteikts:
“Personai atbilstoši [
Immigration Act
1971] nav jālūdz ieceļošanas vai uzturēšanās atļauja Apvienotajā Karalistē, ja tai ir tiesības to saņemt atbilstoši Kopienu
tiesībām, uz kurām tā var tieši atsaukties, vai jebkuriem citiem noteikumiem, kas pieņemti atbilstoši
European Communities Act
1972 [1972. gada likums par Eiropas Kopienām] 2. panta 2. punktam.”
Imigrācijas noteikumu 281. punktā paredzēti nosacījumi, lai ieceļošanas atļauju Apvienotajā Karalistē iegūtu tādas personas
laulātais, kas uzturas un apmeties uz dzīvi Apvienotajā Karalistē. Minētā punkta pirmās daļas vi) punktā norādīts, ka, lai
ieceļotu ar laulātā statusu, lūguma iesniedzējam jābūt derīgai Apvienotās Karalistes ieceļošanas atļaujai (“entry clearance”).
Tomēr persona, kas uzturas Apvienotajā Karalistē ar tiesībām ieceļot vai uzturēties ar citu statusu, var to mainīt uz laulātā
statusu, ja tā atbilst Imigrācijas noteikumu 284. punktā noteiktajām prasībām.
Imigrācijas noteikumu 284. punktā ir noteikti priekšnosacījumi uzturēšanās tiesību Apvienotajā Karalistē pagarināšanai tādas
personas laulātajam, kas uzturas un apmeties uz dzīvi Apvienotajā Karalistē. Minētā punkta i) apakšpunktā noteikts, ka lūguma
iesniedzējam jābūt ierobežotai uzturēšanās atļaujai Apvienotajā Karalistē – tas var ietvert arī ieceļošanas atļauju – bet
iv) apakšpunktā noteikts, ka lūguma iesniedzējs nedrīkst uzturēšanās laikā pārkāpt imigrācijas likumus.

Immigration Act
1971 3. panta 5. punkta a) daļā noteikti vispārīgi noteikumi par izraidīšanu (“deportation”) no Apvienotās Karalistes. Tajā
noteikts:
“Personu, kas nav Lielbritānijas pilsonis, var izraidīt no Apvienotās Karalistes –
a)      ja, esot tikai ierobežotai ieceļošanas vai uzturēšanās atļaujai valstī, tā neievēro atļaujas izsniegšanas priekšnosacījumus
vai arī tā uzturas ilgāku laiku, nekā noteikts atļaujā [..].”
It īpaši attiecībā uz britu pilsoņu laulāto izraidīšanu
Secretary of State
ir pienākums pirms rīkojuma pieņemšanas par izraidīšanu atbilstoši Imigrācijas noteikumu 364. punktam katrā lietā izvērtēt
īpašos apstākļus. Tomēr vispārīgās politikas ziņojumā (“published policy concession”) (DP 3/96) ir norādīti apstākļi, kādos
Secretary of State
principā piešķir uzturēšanās atļauju laulātajiem, kas var tikt izraidīti vai kuri uzturas nelikumīgi. Minētā ziņojuma 5. punktā
kā vispārīgs noteikums ir norādīts, ka izraidīšanu parasti neuzsāk, ja attiecīgā persona ir noslēgusi patiesu un stabilu laulību
ar personu, kura dzīvo Apvienotajā Karalistē, un laulātie ir dzīvojuši kopā Apvienotajā Karalistē nepārtraukti kopš laulības
noslēgšanas vismaz divus gadus pirms izraidīšanas procedūras uzsākšanas. Šajā ziņojumā papildus norādīts, ka ir nepamatoti
uzskatīt, ka persona, kura dzīvo Apvienotajā Karalistē, sekos laulātajam izraidīšanas gadījumā.

Pamata lieta
Kārpenterei, kurai ir Filipīnu pilsonība, 1994. gada 18. septembrī tika izsniegta atļauja ieceļošanai Apvienotajā Karalistē
ar viesa statusu (“visitor”) uz sešiem mēnešiem. Viņa palika Apvienotajā Karalistē pēc šī perioda beigām un nepieprasīja uzturēšanās
atļaujas pagarinājumu. 1996. gada 22. maijā viņa stājās laulībā ar britu pilsoni Pīteru Kārpenteru [
Peter Carpenter
].
No rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka Kārpenters vada uzņēmumu, kas pārdod reklāmas laukumus medicīnas
un zinātniskos žurnālos un piedāvā dažādus administratīvus un tipogrāfijas pakalpojumus šo žurnālu izdevējiem. Šis uzņēmums
veic uzņēmējdarbību Apvienotajā Karalistē, kur uzņēmējdarbību veic arī žurnālu izdevēji, kuriem viņš pārdod reklāmas laukumus.
Nozīmīgu daļu no uzņēmuma darbības aizņem sadarbība ar reklāmas izplatītājiem, kas veic uzņēmējdarbību citās Eiropas Kopienas
dalībvalstīs. Sava uzņēmuma interesēs Kārpenters ceļo uz citām dalībvalstīm.
1996. gada 15. jūlijā Kārpentere pieprasīja
Secretary of State
uzturēšanās atļauju Apvienotajā Karalistē kā šīs dalībvalsts pilsoņa laulātā. Šis pieteikums tika noraidīts ar
Secretary of State
1997. gada 21. jūlija lēmumu.

Secretary of State
turklāt pieņēma lēmumu Kārpenteri izraidīt uz Filipīnām. Šajā lēmumā tika paredzēta iespēja Kārpenterei brīvprātīgi atstāt
Apvienoto Karalisti. Pretējā gadījumā
Secretary of State
parakstīs izraidīšanas rīkojumu un Kārpenterei būs jāpanāk šī rīkojuma atcelšana, pirms viņa varēs pieprasīt ieceļošanas
atļauju Apvienotajā Karalistē kā britu pilsoņa laulātā.
Kārpentere pārsūdzēja izraidīšanas lēmumu
Immigration Adjudicator
(Apvienotā Karaliste), norādot, ka
Secretary of State
nav tiesības veikt izraidīšanu, jo viņai ir uzturēšanās tiesības Apvienotajā Karalistē atbilstoši Kopienu tiesībām. Viņa tāpat
apgalvoja, ka, tā kā viņas laulātais uzņēmuma interesēs bieži ceļo uz citām dalībvalstīm pakalpojumu sniegšanai un saņemšanai,
šo darbību īstenošana tiks veicināta, jo viņa uzrauga sava laulātā bērnus no pirmās laulības, un tādējādi viņas izraidīšana
ierobežos laulātā tiesības sniegt un saņemt pakalpojumus.

Immigration Adjudicator
atzina, ka Kārpenteres laulība ir patiesa un ka viņai ir svarīga loma vīra bērnu audzināšanā. Tāpat tika atzīts, ka viņa varētu
netieši veicināt sava laulātā uzņēmuma attīstības pieaugumu un ka viņš sniedz pakalpojumus Kopienu tiesību izpratnē. Saskaņā
ar
Immigration Adjudicator
nostāju Kārpenteram ir tiesības ceļot uz citām dalībvalstīm, lai sniegtu pakalpojumus, un uz to, ka laulātā viņu šādā nolūkā
pavada. Tomēr tad, kad viņš uzturas Apvienotajā Karalistē, nevar uzskatīt, ka viņš īsteno kādu pārvietošanās brīvību Kopienu
tiesību izpratnē.
Immigration Adjudicator
tādēļ ar 1998. gada 10. jūnija lēmumu Kārpenteres pārsūdzību noraidīja.
Saņēmusi Kārpenteres apelācijas sūdzību,
Immigration Appeal Tribunal
uzskatīja, ka jautājums par Kopienu tiesībām iesniegtajā lietā ir par to, vai Kopienu tiesībām, it īpaši EK līguma 49. pantam
un/vai Direktīvai, ir pretrunā tas, ka
Secretary of State
atsaka uzturēšanās tiesību piešķiršanu un ir nolēmis izraidīt Kārpenteri, lai gan, pirmkārt, Kārpenters īsteno savas tiesības
brīvi sniegt pakalpojumus citās dalībvalstīs un, otrkārt, bērnu uzraudzība un mājsaimniecības darbi, ko veic Kārpentere, var
netieši palīdzēt un veicināt Kārpentera tiesību īstenošanu atbilstoši EK līguma 49. pantam, nodrošinot viņam ekonomisku atbalstu,
kas viņam dod iespēju vairāk laika veltīt savam uzņēmumam.
Uzskatot, ka lietas risinājums ir saistīts ar Kopienu tiesību interpretāciju,
Immigration Appeal Tribunal
nosprieda apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai gadījumos, kad:
a)      dalībvalsts pilsonis, kas veic uzņēmējdarbību šajā dalībvalstī un sniedz pakalpojumus personām citās dalībvalstīs
b)      un kuram ir laulātais, kas nav dalībvalsts pilsonis,
laulātais, kas nav dalībvalsts pilsonis, var pamatoties uz
i)      EK līguma 49. pantu un/vai
ii)      Padomes 1973. gada 21. maija Direktīvu 73/148/EEK par dalībvalstu pilsoņu pārvietošanās un dzīvesvietas Kopienā ierobežojumu
atcelšanu saistībā ar uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanu,
lai piešķirtu laulātajam, kas nav dalībvalsts pilsonis, uzturēšanās tiesības kopā ar viņa laulāto tā izcelsmes dalībvalstī?
Vai atbilde uz uzdoto jautājumu būtu atšķirīga, ja laulātais, kas nav dalībvalsts pilsonis, netieši palīdzētu dalībvalsts
pilsonim sniegt pakalpojumus citā dalībvalstī, veicot bērnu uzraudzību?”

Par prejudiciālo jautājumu

Tiesai iesniegtie apsvērumi
Kārpentere atzīst, ka viņai individuāli nav uzturēšanās tiesību kādā dalībvalstī, bet prasa, lai viņas tiesības tiktu atvasinātas
no Kārpenteram piešķirtajām tiesībām, lai viņš varētu sniegt pakalpojumus un pārvietoties Eiropas Savienībā. Viņas laulātais
ir tiesīgs veikt uzņēmējdarbību visā iekšējā tirgū, nenosakot viņam nelikumīgus ierobežojumus. Kārpenteres izraidīšanas rezultātā
Kārpenteram būtu jādodas kopā ar viņu uz Filipīnām vai arī ģimenes locekļu vienotība tiktu šķirta, ja viņš paliktu Apvienotajā
Karalistē. Abos gadījumos Kārpentera profesionālā darbība tiktu ietekmēta. Citiem vārdiem runājot, nevar apgalvot, ka ierobežojums
pakalpojumu sniegšanas brīvībai, kuram tiktu pakļauts Kārpenters viņa laulātās izraidīšanas gadījumā, būtu vienīgi iekšēja
rakstura, jo viņš nodrošina pakalpojumus visā iekšējā tirgū.
Saskaņā ar Apvienotās Karalistes valdības norādīto Direktīvas noteikumi nozīmē, piemēram, ka Apvienotās Karalistes pilsonim,
kas vēlas sniegt pakalpojumus citā dalībvalstī, ir uzturēšanās tiesības šajā valstī uz pakalpojumu sniegšanas laiku un arī
viņa laulātajam ir tiesības uzturēties šai valstī to pašu periodu. Tomēr šie noteikumi nedod uzturēšanās tiesības Apvienotās
Karalistes teritorijā britu pilsoņiem, kuriem šādas tiesības jebkurā gadījumā ir nodrošinātas atbilstoši Apvienotās Karalistes
likumiem, nedz arī to laulātajiem. Tiesa šādu interpretāciju ir apstiprinājusi 1992. gada 7. jūlija spriedumā lietā C‑370/90
Singh
(
Recueil
, I‑4265. lpp., 17. un 18. punkts).
Minētā valdība atgādina, ka Tiesa 1996. gada 27. jūnija spriedumā lietā C‑107/94
Asscher
(
Recueil
, I‑3089. lpp.) ir izvērtējusi jautājumu, vai dalībvalstu pilsonis, kas īsteno uzņēmējdarbību kā pašnodarbināta persona citā
dalībvalstī, kurā viņš uzturas, var atsaukties uz EK līguma 52. pantu (jaunajā redakcijā – EK līguma 43. pants) attiecībā
uz savu izcelsmes dalībvalsti, kuras teritorijā viņš tāpat veic uzņēmējdarbību kā pašnodarbināta persona. Tiesa minētā sprieduma
32. punktā nosprieda, ka, lai gan Līguma noteikumus par brīvību veikt uzņēmējdarbību nevar piemērot dalībvalsts pilnīgi iekšējās
lietās, Līguma 52. panta piemērojamību tomēr nevar interpretēt tādējādi, lai minētās dalībvalsts pilsoņiem liegtu Kopienu
tiesību sniegtās priekšrocības, kad to izturēšanās dēļ viņi attiecībā pret savu izcelsmes valsti atrodas jebkurai citai personai,
kam piešķirtas Līgumā garantētās tiesības un brīvības, pielīdzināmā situācijā.
Tomēr, tā kā Kārpenters nav īstenojis savas tiesības uz pārvietošanās brīvību, viņa laulātā nevar paļauties uz iepriekš minēto
judikatūru
Singh
vai
Asscher
lietās. Tātad personai, kura atrodas tādā pašā situācijā kā Kārpentere, Kopienu tiesības nepiešķir ieceļošanas vai uzturēšanās
tiesības Apvienotajā Karalistē.
Saskaņā ar Komisijas viedokli skaidri jānošķir Kārpenteres situācija no tādas situācijas, kas saistās ar laulāto – dalībvalsts
pilsoni, kas īsteno savas tiesības uz pārvietošanās brīvību, atstāj savu izcelsmes dalībvalsti un dodas uz citu dalībvalsti
uzņēmējdarbības veikšanai vai darba uzsākšanai.
Šajā gadījumā uz laulāto neatkarīgi no tā pilsonības neapšaubāmi būtu attiecināmas Kopienu tiesības un tas būtu tiesīgs kopā
ar dalībvalsts pilsoni uzsākt uzņēmējdarbību uzņemošajā dalībvalstī, jo pretējā gadījumā iepriekš minētajam pilsonim varētu
tikt liegta pārvietošanās brīvības īstenošana. Vēl jo vairāk, kā Tiesa ir nospriedusi sava iepriekš minētā sprieduma
Singh
23. punktā, personai, kas ir laulībā ar Kopienas pilsoni, kad tas atgriežas savā izcelsmes valstī, ir jāpiešķir vismaz tādas
pašas ieceļošanas un uzturēšanās tiesības, kādas tam piešķirtu Kopienu tiesības, ja viņas laulātais vai viņa laulātā izvēlētos
ieceļot un uzturēties citā dalībvalstī.
Savukārt iepriekš minētā sprieduma
Singh
23. punktā noteiktais princips nav piemērojams pamata lietas apstākļiem, kur dalībvalsts pilsonim nekad nav bijis nodoms
veikt uzņēmējdarbību kopā ar savu laulāto citā dalībvalstī, bet tikai sniegt pakalpojumus no savas izcelsmes valsts. Komisija
ierosina šādus apstākļus drīzāk uzskatīt par iekšēju lietu 1982. gada 27. oktobra sprieduma apvienotajās lietās 35/82 un 36/82
Morson
un
Jhanjan
(
Recueil
, 3723. lpp.) izpratnē, kā rezultātā jautājums par Kārpenteres uzturēšanās tiesībām Apvienotajā Karalistē, ja tāds pastāv,
attiecas vienīgi uz valsts tiesību normām.

Tiesas vērtējums
Vispirms jāatgādina, ka Līguma noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību un pieņemtie noteikumi to izpildei nav piemērojami
apstākļiem, kuriem nav nekādas piesaistes jebkuriem apstākļiem, kas paredzēti Kopienu tiesībās (šajā sakarā skat. it īpaši
1999. gada 21. oktobra spriedumu lietā C‑97/98
Jägerskiöld
,
Recueil
, I‑7319. lpp., 42.–45. punkts).
Otrkārt, jāatzīmē – kā tas izriet no 14. punkta –, ka nozīmīgu Kārpentera profesionālās darbības daļu veido pakalpojumu sniegšana
pret atlīdzību reklāmas izplatītājiem, kas veic uzņēmējdarbību citās dalībvalstīs. Šādi pakalpojumi ir atbilstoši pakalpojumu
sniegšanas jēdzienam EK līguma 49. panta izpratnē, gan kamēr pakalpojumu sniedzējs ceļo šim nolūkam uz pakalpojuma saņēmēja
dalībvalsti, gan kamēr viņš sniedz pārrobežu pakalpojumus, neizbraucot no dalībvalsts, kurā viņš veic uzņēmējdarbību (attiecībā
uz t.s. “cold-calling” praksi skat. 1995. gada 10. maija spriedumu lietā C‑384/93
Alpine Investments
,
Recueil
, I‑1141. lpp., 15. un 20.–22. punkts).
Kārpenters tādējādi izmanto EK līguma 49. pantā garantētās pakalpojumu sniegšanas brīvības tiesības. Turklāt, kā arī Tiesa
vairākkārt ir spriedusi, pakalpojumu sniedzējs uz šīm tiesībām var atsaukties attiecībā pret valsti, kurā viņš veic uzņēmējdarbību,
ja pakalpojumi tiek sniegti saņēmējiem, kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī (skat. it īpaši iepriekš minētā sprieduma
Alpine Investments
30. punktu).
Tāpat jāatzīmē, ka uzņēmējdarbības veikšanas un pakalpojumu sniegšanas brīvības tiesību jomā Direktīvas mērķis ir novērst
dalībvalstu pilsoņu pārvietošanās un uzturēšanās ierobežojumus Kopienas iekšienē.
No ar Direktīvu sasniedzamā mērķa un 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta formulējuma izriet, ka tā piemērojama, ja dalībvalsts
pilsonis atstāj savu izcelsmes dalībvalsti un dodas uz citu dalībvalsti vai nu veikt uzņēmējdarbību, vai sniegt pakalpojumus,
vai arī tikai saņemt tādus pakalpojumus.
Šādu interpretāciju it īpaši apstiprina Direktīvas 2. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru “dalībvalstis piešķir 1. pantā minētajām
personām tiesības atstāt valstu teritoriju”; 3. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru “dalībvalstis 1. pantā minētajām personām
ļauj ieceļot savā teritorijā, uzrādot tikai derīgu personu apliecinošu dokumentu vai pasi”; 4. panta 1. punkts, saskaņā ar
kuru “visas dalībvalstis piešķir pastāvīgas dzīvesvietas tiesības citu dalībvalstu pilsoņiem, kas to teritorijā vēlas darboties
kā pašnodarbinātas personas, ja šādas darbības ierobežojumi ir atcelti atbilstīgi Līgumam”; un Direktīvas 4. panta 2. punkts,
saskaņā ar kuru “dzīvesvietas tiesību ilgums personām, kas sniedz un saņem pakalpojumus, ir vienāds ar laikposmu, kurā sniedz
pakalpojumus”.
Saprotams, ka Direktīvas 1. panta 1. punkta c) apakšpunkts attiecas arī uz dalībvalstu pilsoņu laulāto, kas minēti tā paša
punkta a) un b) apakšpunktā, pārvietošanās un uzturēšanās tiesībām citā dalībvalstī, lai kāda būtu to pilsonība. Bet, tā kā
Direktīvas mērķis ir atvieglot dalībvalstu pilsoņiem īstenot uzņēmējdarbības un pakalpojumu sniegšanas brīvību, šīs tiesības
tiek atzītas arī attiecībā uz pilsoņu laulātajiem, lai tie dotos līdzi, kad šie laulātie pārvietojas vai uzturas citā dalībvalstī,
kas nav to izcelsmes dalībvalsts, un, ievērojot direktīvā noteiktos priekšnosacījumus, īsteno Līgumā noteiktās tiesības.
Tādējādi, kā izriet gan no sasniedzamā mērķa, gan satura, Direktīvā paredzēti priekšnosacījumi, kuros dalībvalsts pilsonis,
kā arī citas personas atbilstoši 1. panta 1. punkta c) un d) apakšpunktam var atstāt šī pilsoņa izcelsmes dalībvalsti, ieceļot
un uzturēties citā dalībvalstī ar kādu no mērķiem, kas noteikti 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā uz termiņu, kas norādīts
4. panta 1. un 2. punktā.
Direktīvā nav noteiktas uzturēšanās tiesības pakalpojumu sniedzēja ģimenes locekļiem viņa izcelsmes dalībvalstī, tādēļ atbilde
uz uzdoto prejudiciālo jautājumu ir atkarīga no tā, vai pamata lietas apstākļos uzturēšanās tiesības laulātā labā var atvasināt
no Kopienu tiesību principiem vai citām normām.
Kā tika konstatēts šī sprieduma 29. un 30. punktā, Kārpenters īsteno pakalpojumu sniegšanas brīvības tiesības, kas paredzētas
EK līguma 49. pantā. Kārpentera veiktā pakalpojumu sniegšana atbilst ievērojamai viņa uzņēmējdarbības daļai, kas veikta gan
viņa izcelsmes valsts teritorijā to personu labā, kas apmetušās/veic uzņēmējdarbību citu dalībvalstu teritorijā, gan šo dalībvalstu
teritorijā.
Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka Kopienas likumdevējs ir atzinis dalībvalstu pilsoņu ģimenes dzīves aizsardzības nodrošināšanas
nozīmi, lai novērstu šķēršļus Līgumā garantēto pamatbrīvību īstenošanai, kā tas it īpaši izriet no Padomes regulu noteikumiem
un direktīvām par darba ņēmēju un pašnodarbināto personu pārvietošanās brīvību Kopienu iekšienē (skat., piemēram, Padomes
1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā 10. pantu (OV L 257, 2. lpp.),
Padomes 1968. gada 15. oktobra Direktīvas 68/360/EEK par ierobežojumu atcelšanu attiecībā uz dalībvalstu darba ņēmēju un viņu
ģimeņu pārvietošanos un dzīvesvietu Kopienā 1. un 4. pantu (OV L 257, 13. lpp.) un Direktīvas 1. panta 1. punkta c) apakšpunktu
un 4. pantu).
Ir skaidrs, ka laulāto Kārpenteru šķiršana ir kaitējoša viņu ģimenes dzīvei un, tātad, arī apstākļiem, kādos Kārpenters īsteno
savas pamatbrīvības. Tā rezultātā šīs pamatbrīvības nebūtu pilnībā izmantotas, ja Kārpenters būtu ierobežots to īstenošanā,
pamatojoties uz šķēršļiem, kas radušies viņa izcelsmes valstī ar viņa laulātās ieceļošanu un uzturēšanos (šajā sakarā skat.
iepriekš minēto spriedumu lietā
Singh
, 23. punkts).
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka dalībvalsts uz vispārēju interešu iemesliem, lai attaisnotu valsts pasākumu, kas var radīt šķēršļus
pakalpojumu sniegšanas brīvības īstenošanai, var atsaukties tikai tad, ja šis mērķis ir atbilstošs pamattiesībām, kuru ievērošanu
nodrošina Tiesa (šajā sakarā skat. 1991. gada 18. jūnija spriedumu lietā C‑260/89
ERT
,
Recueil
, I‑2925. lpp., 43. punkts, un 1997. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑368/95
Familiapress
,
Recueil
, I‑3689. lpp., 24. punkts).
Lēmums izraidīt Kārpenteri ir iejaukšanās Kārpentera tiesību uz ģimenes dzīvi īstenošanā Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības
konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “Konvencija”), 8. panta izpratnē, kas ir daļa no
pamattiesībām, kas saskaņā ar Tiesas judikatūru, kura vēlreiz apstiprināta Vienotā Eiropas Akta preambulā un Līguma par Eiropas
Savienību 6. panta 2. punktā, ir aizsargātas Kopienu tiesībās.
Lai arī pati Konvencija negarantē nekādas tiesības ārvalstniekiem ieceļot vai uzturēties kādas noteiktas valsts teritorijā,
personas izraidīšana no valsts, kur dzīvo tās tuvi radinieki, var radīt iejaukšanos Konvencijas 8. panta 1. punktā noteiktajās
tiesībās uz ģimenes dzīvi. Ar šādu iejaukšanos Konvencija tiek pārkāpta , ja netiek izpildītas šī panta 2. punktā noteiktās
prasības, proti, ja tā ir “paredzēta likumā“, saskaņā ar šo punktu ir pamatota ar vienu vai vairākiem leģitīmiem mērķiem,
ir “nepieciešama demokrātiskā sabiedrībā”, t.i., attaisnota ar neatliekamām sociālām vajadzībām, un, it īpaši, ir samērīga
ar leģitīmu sasniedzamo mērķi (skat. it īpaši Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2001. gada 2. augusta spriedumu lietā
Boultif
pret Šveici,
Recueil des arrêts et décisions
2001‑IX, § 39, 41 un 46).
Lēmums izraidīt Kārpenteri pamata lietā esošajos apstākļos neatbilst taisnīgam līdzsvaram starp pastāvošajām interesēm, proti,
no vienas puses, Kārpentera ģimenes dzīves tiesību ievērošanu un, no otras puses, sabiedriskās kārtības un valsts drošības
aizsargāšanu.
Kaut arī pamata lietā Kārpentera laulātā neievēroja Apvienotās Karalistes imigrācijas likumus, neatstājot valsts teritoriju
pēc tam, kad beidzās viņas uzturēšanās atļaujas termiņš kā ieceļotājai, par viņas rīcību kopš ieceļošanas Apvienotajā Karalistē
1994. gada septembrī nav bijis nekādu citu sūdzību, kas dotu pamatu bažām, ka viņa nākotnē varētu radīt draudus sabiedriskajai
kārtībai vai valsts drošībai. Turklāt ir skaidrs, ka Kārpentera un Kārpenteres laulība, kas noslēgta Apvienotajā Karalistē
1996. gadā, ir patiesa un Kārpentere turpina vadīt ģimenes dzīvi, it īpaši, uzraugot sava laulātā bērnus no pirmās laulības.
Šādos apstākļos lēmums izraidīt Kārpenteri rada iejaukšanos, kas nav samērīga ar sasniedzamo mērķi.
Ievērojot visu iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka EK līguma 49. pants kontekstā ar pamattiesībām
uz ģimenes dzīves neaizskaramību pamata lietā esošajos apstākļos interpretējams kā tāds, kas nepieļauj pakalpojumu sniedzēja,
kurš šajā pašā valstī veic uzņēmējdarbību un sniedz pakalpojumus saņēmējiem, kas veic uzņēmējdarbību citās dalībvalstīs, izcelsmes
dalībvalstij aizliegt uzturēšanos tās teritorijā šī pakalpojumu sniedzēja laulātajam, kas ir trešās valsts pilsonis.
Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Apvienotās Karalistes valdībai un Komisijai, kas iesniegušas apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi.
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA,
atbildot uz jautājumu, ko tai iesniegusi
Immigration Appeal Tribunal
ar 1999. gada 16. decembra rīkojumu, nospriež:
EK līguma 49. pants kontekstā ar pamattiesībām uz ģimenes dzīves neaizskaramību pamata lietā esošajos apstākļos interpretējams
kā tāds, kas nepieļauj pakalpojumu sniedzēja, kurš šajā pašā valstī veic uzņēmējdarbību un sniedz pakalpojumus saņēmējiem,
kas veic uzņēmējdarbību citās dalībvalstīs, izcelsmes dalībvalstij aizliegt uzturēšanos tās teritorijā šī pakalpojumu sniedzēja
laulātajam, kas ir trešās valsts pilsonis.
Rodríguez Iglesias
Colneric
von Bahr
Gulmann
Edward
Puissochet
Wathelet
Schintgen
Cunha Rodrigues
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2002. gada 11. jūlijā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
* Tiesvedības valoda – angļu.