CELEX: 62006CJ0250
EKL 49. pants
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
Valsts tiesību akti, kas kabeļizplatītājiem paredz pienākumu izplatīt konkrētu privātu raidorganizāciju programmas ("must carry")
Ierobežojums
Primārs vispārējo interešu apsvērums
Plurālisma saglabāšana divvalodu apgabalā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt EKL 49. un 86. pantu, turklāt 86. pantu skatot
inter alia
apvienojumā ar EKL 82. pantu.
Šis lūgums iesniegts saistībā ar prāvām
United Pan-Europe Communications Belgium SA
(turpmāk tekstā — “
UPC
”),
Coditel Brabant SPRL
,
Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision
(
Brutélé
) un
Wolu TV ASBL
pret Beļģijas valsti par pienākumu, ko Beļģija noteikusi šīm sabiedrībām, Briseles divvalodu apgabalā pārraidīt tādu konkrētu privātu raidorganizāciju televīzijas programmas, kuras norīkojušas šīs valsts iestādes.
Valsts tiesiskais regulējums
1995. gada 30. marta likuma par pārraižu izplatīšanas tīkliem un pārraidīšanas darbību veikšanu Briseles divvalodu apgabalā (1996. gada 22. februāra
Moniteur belge
, 3797. lpp., turpmāk tekstā — “1995. gada likums”) 13. pantā ir noteikts:
“
Izplatītājam, kuram ir licence izplatīšanas tīkla izmantošanai raidīšanai Briseles divvalodu apgabalā, to izplatīšanas brīdī ir visā pilnībā jāpārraida šādas TV programmas:
—
televīzijas programmas, kuras pārraida Franču kopienas publiskās raidorganizācijas un Flāmu kopienas publiskās raidorganizācijas;
—
televīzijas programmas, kuras izplata jebkura cita Franču kopienas vai Flāmu kopienas raidorganizācija, ko norādījis kompetentais ministrs.”
Šī norma tika īstenota ar ministra 2001. gada 17. janvāra rīkojumu par 1995. gada 30. marta likuma par pārraižu izplatīšanas tīkliem un pārraidīšanas darbību veikšanu Briseles divvalodu apgabalā 13. panta otrajā ievilkumā minēto raidorganizāciju norīkošanu (2001. gada 2. februāra
Moniteur belge
, 2781. lpp., turpmāk tekstā — “2001. gada 17. janvāra rīkojums”), kas formulēts šādi:
“[..]
tā kā “must carry” sistēma ir daļa no audiovizuālās politikas, kuras mērķis ir ļaut televīzijas skatītājiem skatīties gan publisko raidorganizāciju, gan tādu privāto raidorganizāciju programmas, kuras uzņemas publiskus pienākumus;
tā kā “must carry” sistēmas mērķis ir aizsargāt programmu piedāvājuma plurālistisko un kulturālo raksturu televīzijas izplatīšanas tīklos un visiem televīzijas skatītājiem garantēt pieeju šim plurālismam;
tā kā šo sistēmu nenoliedzami pamato vispārējo interešu apsvērumi;
tā kā privātie kanāli, kuri ietilpst “must carry” sistēmā, tiek izvēlēti, rūpējoties par Beļģijas audiovizuālās vides saskaņošanu;
ņemot vērā konsultācijas ar Franču kopienu un Flāmu kopienu;
tā kā “must carry” statuss norādītajām raidorganizācijām jāpiešķir apmaiņā pret svarīgiem pienākumiem, ko tās apņemas veikt;
tā kā dažām no šīm norādītajām raidorganizācijām ir uzticēta publiska funkcija;
tā kā
asbl Télé Bruxelles
[turpmāk tekstā — “
Télé Bruxelles
”] un
vzw TV Brussel
“must carry” statuss ir piešķirams ar mērķi veicināt vietējās televīzijas attīstību, pārraidot vietējās ziņas, kas paredzētas vietējiem skatītājiem;
tā kā “must carry” statusa atcelšanas rezultātā tiktu apdraudēta pati tādu televīzijas raidorganizāciju pastāvēšana, kuras nevarētu segt augstās izplatīšanas izmaksas,
izdod šādu rīkojumu:
1. pants. Izplatītājam, kas ir licencēts televīzijas izplatīšanas tīkla operators Briseles divvalodu apgabalā, ir pienākums to izplatīšanas brīdī pilnībā pārraidīt šādu raidorganizāciju televīzijas programmas:
1.
Vlaamse Media Maatschappij n.v
.
2.
TV Brussel v.z.w
.
3.
Belgian business television n.v.
4.
Media ad Infinitum n.v.
5.
TVi s.a.
6.
[
Télé Bruxelles
]
7.
Canal+ Belgique s.a.
[tagad —
BeTV SA
]
8.
Satellimages s.a.
[tagad —
TV5-Monde SA
(turpmāk tekstā — “
TV5-Monde
”)]
[..].”
Ministra 2002. gada 24. janvāra rīkojums, kas groza ministra 2001. gada 17. janvāra rīkojumu par 1995. gada 30. marta likuma par pārraižu izplatīšanas tīkliem un pārraidīšanas darbību veikšanu Briseles divvalodu apgabalā 13. panta otrajā ievilkumā minēto raidorganizāciju norīkošanu (2002. gada 16. februāra
Moniteur belge
, 6066. lpp., turpmāk tekstā — “2002. gada 24. janvāra rīkojums”), 2001. gada 17. janvāra rīkojuma 1. pantu papildināja ar šādu tekstu:
“9.
Event TV Vlaanderen n.v
.
10.
YTV s.a.
”
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Prasītāji pamata prāvā ir kabeļizplatītāji, kas ar kabeļtīkla palīdzību nodrošina vairāku raidorganizāciju televīzijas programmu kabeļizplatīšanu, it īpaši Briseles divvalodu apgabalā. No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka, pamatojoties uz šo nodrošinājumu, ir pieejami apmēram 40 kanāli analogajā sistēmā.
2001. gada 2. aprīlī šie kabeļizplatītāji jautājumā, kas skar katru no tiem,
Conseil d’État
[Valsts padomē] iesniedza prasības pieteikumu, lūdzot atcelt 2001. gada 17. janvāra rīkojumu. Tad 2002. gada 17. aprīlī tie šajā pašā tiesā iesniedza kopīgu prasības pieteikumu, lūdzot atcelt 2002. gada 24. janvāra rīkojumu.
Ar 2006. gada 17. maija spriedumu
Conseil d’État
, kas bija apvienojusi šos prasības pieteikumus, formālu apsvērumu dēļ noraidīja
Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision
(
Brutélé
) iesniegtās prasības kā nepieņemamas. Runājot par prasībām, ko iesniedza trīs pārējie kabeļizplatītāji, iesniedzējtiesa noraidīja lielāko daļu no to izvirzītajiem prasības pamatiem. Tomēr, tā kā ar 2001. gada 17. janvāra rīkojumu ir paredzēts piešķirt “must carry” statusu
TV5-Monde
, iesniedzējtiesa šo rīkojumu atcēla, jo šī raidorganizācija, kas ir saskaņā ar Francijas tiesībām Francijā dibināta sabiedrība, faktiski ir starptautisks frankofonijas kanāls, kurai ar Franču kopienu — pat ja šīs kopienas iestādei ir ierobežota dalība
TV5-Monde
kapitālā — ir pārāk niecīga saikne, lai to varētu uzskatīt par šīs kopienas raidorganizāciju 1995. gada likuma 13. panta izpratnē; turklāt nekas neliecina par to, ka
TV5-Monde
attiecībā pret šo kopienu būtu uzņēmusies saistības apmaiņā pret “must carry” statusu.
Turklāt
Conseil d’État
atzīst, ka tajā iesniegtajām prasībām vajadzīga Kopienu tiesību interpretācija.
Pirmkārt, attiecīgie kabeļizplatītāji apgalvo, ka ar apstrīdētajiem pasākumiem privātām raidorganizācijām, kurām ir “must carry” statuss, tiek piešķirtas īpašas tiesības, kas, pārkāpjot EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un 10. pantu, kā arī EKL 82. un 86. pantu, var traucēt konkurenci starp raidorganizācijām un radīt neizdevīgāku stāvokli organizācijām, kas dibinātas nevis Beļģijas Karalistē, bet gan citās dalībvalstīs, kamēr
BeTV SA
maksas televīzijas tirgū ir dominējošs stāvoklis franču valodā runājošajā Beļģijas daļā. Šajā sakarā iesniedzējtiesa uzskata, ka jēdzienu “īpašas tiesības” EKL 86. panta izpratnē Tiesa nav definējusi.
Otrkārt, šie kabeļizplatītāji uzskata, ka, ierobežojot pieejamo kanālu skaitu un sadārdzinot to izmaksas, kamēr privātas raidorganizācijas, kurām piešķirts “must carry” statuss, sarunās par piekļuves cenu ir izdevīgā situācijā, jo kabeļizplatītājiem ir noteikts pārraidīšanas pienākums, un tādējādi pārkāpjot EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu, 49. un 86. pantu, ar apstrīdētajiem pasākumiem tiek nepamatoti ierobežota pakalpojumu sniegšanas brīvība. Šajā sakarā iesniedzējtiesa norāda, ka, lai arī nav noteikts, ka attiecīgo kabeļizplatītāju izmantotā infrastruktūra ir pārslogota, ir ļoti iespējams, ka ar apstrīdētajiem pasākumiem ārvalstu raidorganizācijas, kas vēlas, lai to pārraides tiktu iekļautas kabeļizplatīšanas tīklā Briseles divvalodu apgabalā, salīdzinot ar privātām raidorganizācijām, kam piešķirts “must carry” statuss, minētajās sarunās tiek radīts neizdevīgāks stāvoklis.
Šādos apstākļos
Conseil d’État
, runājot par šiem prasības aspektiem, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai televīzijas programmu kabeļizplatīšanas uzņēmumam noteiktais pienākums [izplatīt] atsevišķas iepriekš noteiktas programmas jāinterpretē tādējādi, ka šo programmu autoriem tiek piešķirtas “īpašas tiesības” [EKL] 86. panta izpratnē?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša — vai noteikumi, kas paredzēti [EKL] 86. panta 1. punkta beigās (proti, “š[is] Līgum[s], jo īpaši noteikum[i], kas ietverti [EKL] 12. pantā un 81. līdz 89. pantā”), ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm nav atļauts televīzijas programmu kabeļizplatīšanas uzņēmumiem noteikt par pienākumu [izplatīt] noteiktas televīzijas programmas, kuras ir veidojušas [privātas raid]organizācijas, bet uz kurām ([1995. gada likuma] izpratnē) “attiecas” noteiktas šīs valsts publiskas pilnvaras, kā rezultātā citu Eiropas Savienības dalībvalstu vai trešo valstu programmu un tādu organizāciju programmu, uz kurām neattiecas šīs publiskās pilnvaras, skaits tiek samazināts par to programmu skaitu, uz kurām ir attiecināts [“must carry” pienākums]?
3)
Vai [EKL] 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojumu sniegšanas brīvībai ir radīts aizliegts šķērslis no brīža, kad dalībvalsts noteikts pasākums, šajā gadījumā — pienākums pārraidīt televīzijas programmas kabeļizplatīšanas tīklos, var tieši vai netieši, tagad vai, iespējams, nākotnē traucēt sniegt pakalpojumus no citas dalībvalsts šo pakalpojumu saņēmējiem pirmajā minētajā dalībvalstī, kā tas būtu gadījumā, ja šī pasākuma dēļ pakalpojumu sniedzējs būtu nelabvēlīgā stāvoklī sarunās par pieeju šiem pašiem tīkliem?
4)
Vai [EKL] 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pastāv aizliegts šķērslis, jo dalībvalsts pasākums, šajā gadījumā — pienākums pārraidīt televīzijas programmas kabeļizplatīšanas tīklos, tiek noteikts tikai attiecībā uz šajā dalībvalstī dibinātiem uzņēmumiem galvenokārt tādēļ, ka šī pasākuma adresāti ir dibināti šajā dalībvalstī vai arī tiem ir kāda cita saikne ar šo dalībvalsti, lai gan šāds šķērslis nav pamatojams ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, ievērojot samērīguma principu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Divu pirmo jautājumu par EKL 86. panta 1. punktu pieņemamība
Uzdodot divus pirmos jautājumus, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai EKL 86. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamata prāvā, kas paredz, ka privātām raidorganizācijām, kas saistītas ar šīs valsts iestādēm un kuras šīs iestādes ir norīkojušas, ir tiesības uz to, lai saskaņā ar “must carry” pienākumu kabeļizplatītāji, kas darbojas attiecīgā šīs valsts teritorijā, visā pilnībā izplatītu to televīzijas programmas.
Šajā sakarā jāatgādina, ka atbilstoši EKL 86. panta 1. punktam attiecībā uz publiskiem uzņēmumiem un uzņēmumiem, kam dalībvalstis piešķīrušas īpašas vai ekskluzīvas tiesības, dalībvalstis nedz ievieš, nedz uztur spēkā tādus pasākumus, kas ir pretrunā Līgumam, it īpaši noteikumiem, kas ietverti EKL 12. un 81.–89. pantā.
No skaidri formulētā EKL 86. panta 1. punkta izriet, ka tas nav piemērojams patstāvīgi, bet ir skatāms kopā ar citām atbilstošajām Līguma normām (2007. gada 19. aprīļa spriedums lietā
C-295/05
Asemfo
, Krājums, I-2999. lpp.
, 40. punkts).
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka attiecīgā
Conseil d’État
minētā norma ir EKL 82. pants, saskaņā ar kuru vienam vai vairākiem uzņēmumiem, kam ir dominējošs stāvoklis kopējā tirgū vai būtiskā tā daļā, šāda stāvokļa ļaunprātīga izmantošana ir aizliegta.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dominējoša stāvokļa radīšana, piešķirot īpašas vai ekskluzīvas tiesības EKL 86. panta 1. punkta izpratnē,
per se
vēl nav pretrunā EKL 82. pantam. Dalībvalsts pārkāpj šajās divās normās paredzētos aizliegumus tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums, tikai īstenojot tam piešķirtās īpašās vai ekskluzīvās tiesības, sāk ļaunprātīgi izmantot savu dominējošo stāvokli vai ja šīs tiesības var radīt situāciju, kurā šis uzņēmums sāktu to ļaunprātīgi izmantot (2000. gada 23. maija spriedums lietā
C-209/98
Sydhavnens Sten & Grus
,
Recueil
, I-3743. lpp.
, 66. punkts; 2001. gada 25. oktobra spriedums lietā
C-475/99
Ambulanz Glöckner
,
Recueil
, I-8089. lpp.
, 39. punkts, un 2006. gada 30. marta spriedums lietā
C-451/03
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
, Krājums, I-2941. lpp.
, 23. punkts).
Līdz ar to pamata lietā rodas jautājums, vai ar attiecīgo tiesisko regulējumu, proti, 1995. gada likumu, kā arī 2001. gada 17. janvāra un 2002. gada 24. janvāra rīkojumiem, šajos tiesību aktos norādītām privātām raidorganizācijām tiek piešķirtas ne tikai īpašas vai ekskluzīvas tiesības EKL 86. panta 1. punkta izpratnē, bet ar to var izraisīt arī dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu EKL 82. panta izpratnē.
Tomēr, lai Tiesa varētu sniegt lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem, valsts tiesai ir jānorāda faktiskie apstākļi, uz kuriem attiecas tās uzdotie jautājumi, vai vismaz jāpaskaidro faktiskie pieņēmumi, ar kuriem pamatoti minētie jautājumi (šajā sakarā skat. 2002. gada 8. oktobra rīkojumu lietā
C-190/02
Viacom
,
Recueil
, I-8287. lpp.
, 15. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2005. gada 17. februāra spriedumu lietā
C-134/03
Viacom Outdoor
, Krājums, I-1167. lpp.
, 22. punkts).
Šajā sakarā saskaņā ar Tiesas judikatūru faktisko apstākļu precizējuma nepieciešamība īpaši attiecas uz konkurences jomu, ko raksturo faktiski un tiesiski sarežģītas situācijas (skat. 2000. gada 13. aprīļa spriedumu lietā
C-176/96
Lehtonen
un
Castors Braine
,
Recueil
, I-2681. lpp.
, 22. punkts, iepriekš minēto spriedumu lietā
Viacom Outdoor
, 23. punkts, un 2006. gada 23. novembra spriedumu lietā
C-238/05
Asnef-Equifax
un
Administración del Estado
, Krājums, I-11125. lpp.
, 23. punkts).
Šajā gadījumā neatkarīgi no tā, vai 2001. gada 17. janvāra un 2002. gada 24. janvāra rīkojumos norādītajām privātajām raidorganizācijām tika piešķirtas īpašas vai ekskluzīvas tiesības, ne iesniedzējtiesas lēmums, ne rakstveida apsvērumi, ne arī tiesas sēdē sniegtie mutvārdu paskaidrojumi nepiedāvā Tiesai faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas tai ļautu noteikt, vai nosacījumi par dominējoša stāvokļa vai tā ļaunprātīgas izmantošanas esamību EKL 82. panta izpratnē būtu izpildīti. Proti, iesniedzējtiesa nav norādījusi, kādā konkrētā tirgū un kādā veidā attiecīgajām privātajām raidorganizācijām ir individuāls vai kolektīvs dominējošs stāvoklis.
Šādos apstākļos, kā to norāda
Belgian Business Television SA
,
Media ad Infinitum SA
,
TV5-Monde
, Beļģijas valdība un Eiropas Kopienu Komisija, Tiesa nevar sniegt lietderīgu atbildi uz diviem pirmajiem jautājumiem.
Līdz ar to pirmie divi iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi jāatzīst par nepieņemamiem.
Trešais un ceturtais jautājums par EKL 49. pantu
Uzdodot trešo un ceturto jautājumu, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai EKL 49. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamata prāvā, kas kabeļizplatītājiem, kas darbojas attiecīgajā šīs valsts teritorijā, uzliek pienākumu saskaņā ar “must carry” pienākumu izplatīt tādu privātu raidorganizāciju televīzijas programmas, kas saistītas ar šīs valsts iestādēm un kuras šīs iestādes ir norīkojušas.
Vispirms jānorāda, ka atšķirībā no vairāku ieinteresēto lietas dalībnieku rakstveida apsvērumos ietvertajiem apgalvojumiem šis jautājums nav izskatāms, ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvu 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (
OV L 108, 51. lpp.
), kuras 31. pants ar zināmiem nosacījumiem ļauj dalībvalstīm noteikt “must carry” pienākumu
inter alia
attiecībā uz televīzijas programmu pārraidīšanu.
Kā izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, šī direktīva, uz kuru neattiecas
Conseil d’État
uzdotie jautājumi, nepalīdz atrisināt pamata prāvu, jo, kā to tiesas sēdē uzsvērusi arī
UPC
, 2001. gada 17. janvāra un 2002. gada 24. janvāra rīkojumu, kuru tiesiskums šajā lietā šai tiesai ir jāizvērtē, pieņemšanas dienā tā nebija spēkā.
Līdz ar to trešais un ceturtais jautājums jāizskata, ņemot vērā tikai EKL 49. pantu.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru informācijas pārraidīšana, izmantojot televīziju, tostarp arī kabeļizplatīšana
per se
ir pakalpojumu sniegšana EKL 49. panta izpratnē (šajā sakarā skat. 1974. gada 30. aprīļa spriedumu lietā
155/73
Sacchi
,
Recueil
, 409. lpp.
, 6. punkts; 1980. gada 18. marta spriedumu lietā
52/79
Debauve
u.c.,
Recueil
, 833. lpp.
, 8. punkts; 1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā
C-23/93
TV10
,
Recueil
, I-4795. lpp.
, 13. punkts, un 2001. gada 29. novembra spriedumu lietā
C-17/00
De Coster
,
Recueil
, I-9445. lpp.
, 28. punkts).
Runājot par jautājumu, vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā ietver ierobežojumu, ko aizliedz EKL 49. pants, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru pakalpojumu sniegšanas brīvība nozīmē ne tikai jebkādas diskriminācijas novēršanu attiecībā uz pakalpojumu sniedzēju, kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, tā pavalstniecības dēļ, bet arī jebkādu ierobežojumu atcelšanu, pat ja tie ir vienādi piemērojami gan vietējiem, gan citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem, ja šis ierobežojums aizliedz, apgrūtina vai padara mazāk pievilcīgu tā pakalpojumu sniedzēja pakalpojumu sniegšanu, kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, kurā tas likumīgi sniedz līdzīgus pakalpojumus (skat.
inter alia
iepriekš minēto spriedumu lietā
De Coster
, 29. punkts, 2005. gada 8. septembra spriedumu apvienotajās lietās
C-544/03 un C-545/03
Mobistar
un
Belgacom Mobile
, Krājums, I-7723. lpp.
, 29. punkts; 2006. gada 5. decembra spriedumu apvienotajās lietās
C-94/04 un C-202/04
Cipolla
u.c., Krājums, I-11421. lpp.
, 56. punkts, kā arī 2007. gada 11. janvāra spriedumu lietā
C-208/05
ITC
, Krājums, I-181. lpp.
, 55. punkts).
Turklāt Tiesa jau ir atzinusi, ka EKL 49. pants nepieļauj jebkāda tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, kas padara pakalpojumu sniegšanu starp dalībvalstīm grūtāku nekā pakalpojumu sniegšana vienas dalībvalsts robežās (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
De Coster
, 30. punkts, lietā
Mobistar
un
Belgacom Mobile
, 30. punkts, un lietā
Cipolla
u.c., 57. punkts, kā arī 2007. gada 11. septembra spriedumu lietā
C-76/05
Schwarz
un
Gootjes-Schwarz
, Krājums, I-6849. lpp.
, 67. punkts).
Saskaņā ar šiem noteikumiem uzņēmums var atsaukties uz pakalpojumu sniegšanas brīvību attiecībā uz dalībvalsti, kurā tas ir nodibināts, ja tas pakalpojumus sniedz pakalpojumu saņēmējiem citā dalībvalstī, un, vispārīgāk, visos gadījumos, kad pakalpojumu sniedzējs piedāvā pakalpojumus citas dalībvalsts, kas nav tā dibināšanas valsts, teritorijā (skat.
inter alia
1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā
C-381/93 Komisija/Francija,
Recueil
, I-5145. lpp.
, 14. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
ITC
, 56. punkts).
Šajā gadījumā, kā to pamatoti norāda
UPC
, jāatzīst, ka tikai tāpēc vien, ka raidorganizācijām, kas dibinātas nevis Beļģijas Karalistē, bet gan citās dalībvalstīs, nav piešķirts “must carry” statuss Briseles divvalodu apgabalā saskaņā ar pamata prāvā aplūkojamo valsts tiesisko regulējumu, un tā kā tām atšķirībā no raidorganizācijām, kam piešķirts šis statuss, nav garantēta beznosacījumu pieeja kabeļizplatītāju tīklam šajā apgabalā, tām ar šiem kabeļizplatītājiem jārīko sarunas par nosacījumiem par pieeju šim tīklam, tādējādi šajā ziņā konkurējot ar citām raidorganizācijām, kas dibinātas Beļģijas Karalistes teritorijā vai citās dalībvalstīs un kurām arī nav piešķirts “must carry” statuss. Faktam, ko tiesas sēdē minējusi
Télé Bruxelles
un Beļģijas valdība, ka neviena citā dalībvalstī dibināta raidorganizācija nav lūgusi piešķirt “must carry” statusu, šajā sakarā nav nozīmes.
Pamata prāvā aplūkojamais tiesiskais regulējums tieši paredz nosacījumus par pieeju pakalpojumu tirgum Briseles divvalodu apgabalā, uzliekot pakalpojumu sniedzējiem, kas dibināti nevis Beļģijas Karalistē, bet gan citās dalībvalstīs un ar šo tiesisko regulējumu nav norīkoti, pienākumu, kas nav jāpilda ar to norīkotajiem pakalpojumu sniedzējiem. Tādēļ šāds tiesiskais regulējums var ierobežot pakalpojumu sniegšanu starp dalībvalstīm (šajā sakarā skat. 1995. gada 10. maija spriedumu lietā
C-384/93
Alpine Investments
,
Recueil
, I-1141. lpp.
, 38. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
De Coster
, 33. punkts).
No lietas materiāliem nav skaidri redzams, vai 1995. gada likuma 13. pants prasa, lai raidorganizācijas būtu dibinātas Beļģijā, lai tām varētu piešķirt “must carry” statusu. Tomēr, pat ja šī norma būtu jāinterpretē tādējādi, ka tā
expressis verbis
neattiecina šo statusu tikai uz Beļģijā dibinātām raidorganizācijām, tā kā saskaņā ar Beļģijas valdības apgalvojumiem šis statuss ir kultūrpolitikas līdzeklis, kura galvenais mērķis ir garantēt Beļģijas pilsoņiem pieeju vietējai un valsts līmeņa informācijai, kā arī viņu pašu kultūrai, šis statuss tiek drīzāk piešķirts Beļģijas Karalistē — nevis citās dalībvalstīs — dibinātām raidorganizācijām.
Turklāt ar iesniedzējtiesas lēmumu
Conseil d’État
“must carry” statusu ir atcēlusi tikai vienai raidorganizācijai, kas ir dibināta nevis Beļģijas Karalistē, bet gan citā dalībvalstī, jo šo organizāciju nevar uzskatīt par “saistītu” ar Franču kopienu 1995. gada likuma 13. panta izpratnē. Līdz ar to situācija pēc šī lēmuma pieņemšanas ir tāda, ka visas raidorganizācijas, kam saskaņā ar 2001. gada 17. janvāra un 2002. gada 24. janvāra rīkojumiem piešķirts “must carry” statuss, ir dibinātas Beļģijā. Turklāt tiesas sēdē pati Beļģijas valdība ir norādījusi — tas, ka viena no privātajām raidorganizācijām, kam piešķirts šis statuss, nesen ir nolēmusi pārcelt savu galveno biroju uz citu dalībvalsti, ir fakts, kas ņemams vērā, izvērtējot nepieciešamību saglabāt šo statusu, pat ja šīs organizācijas pārraidīto programmu saturs nav mainījies.
Līdz ar to pamata prāvā aplūkojamais tiesiskais regulējums tāpat padara pakalpojumu sniegšanu starp dalībvalstīm grūtāku nekā pakalpojumu sniegšana attiecīgās dalībvalsts robežās.
Atšķirībā no Beļģijas valdības rakstveida apsvērumos un tiesas sēdē izteiktajiem apgalvojumiem šajā sakarā ir mazsvarīgi, ka minētais tiesiskais regulējums piemēro ierobežojošas sekas arī attiecībā uz Beļģijā dibinātām privātām raidorganizācijām, kam nav piešķirts “must carry” statuss Briseles divvalodu apgabalā. Lai tiesisko regulējumu varētu uzskatīt par šķērsli pakalpojumu sniegšanai starp dalībvalstīm, nav nepieciešams, ka visiem dalībvalsts uzņēmumiem ir priekšrocības salīdzinājumā ar citās dalībvalstīs dibinātiem uzņēmumiem. Ir pietiekami, ka šis tiesiskais regulējums ir labvēlīgs atsevišķiem valsts teritorijā dibinātiem uzņēmumiem (šajā sakarā skat. 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā
C-353/89 Komisija/Nīderlande,
Recueil
, I-4069. lpp.
, 25. punkts).
Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka pamata prāvā aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums EKL 49. panta izpratnē.
Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru šāds ar Līgumu garantētās pamatbrīvības ierobežojums var tikt pamatots, ja tas atbilst primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, ar nosacījumu, ka tas garantē sava mērķa sasniegšanu un nepārsniedz tā sasniegšanai nepieciešamo (skat.
inter alia
1997. gada 5. jūnija spriedumu lietā
C-398/95
SETTG
,
Recueil
, I-3091. lpp.
, 21. punkts; 1999. gada 28. oktobra spriedumu lietā
C-6/98
ARD
,
Recueil
, I-7599. lpp.
, 50. un 51. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Cipolla
u.c., 61. punkts).
Pirmkārt, runājot par pamata prāvā aplūkojamā valsts tiesiskā regulējuma mērķi, Beļģijas valdība apgalvo, ka tā mērķis ir nodrošināt kabeļtelevīzijas tīklu programmu piedāvājuma plurālistisko un kulturālo raksturu un visiem teleskatītājiem garantēt pieeju programmu plurālismam un daudzveidībai, it īpaši nodrošinot, ka Beļģijas pilsoņiem Briseles divvalodu apgabalā netiek liegta pieeja vietējai un valsts informācijai vai viņu kultūrai. Tādējādi šī regulējuma mērķis ir saskaņot Beļģijas audiovizuālo vidi.
Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru kultūrpolitika var būt primārs vispārējo interešu apsvērums, kas pamato pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu. Plurālisma saglabāšana, ko garantē šī politika, ir saistīta ar izteiksmes brīvību, kas tiek aizsargāta ar Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 10. pantu; šī brīvība ir viena no pamatbrīvībām, ko garantē Kopienu tiesiskā kārtība (skat. 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā
C-288/89
Collectieve Antennevoorziening Gouda
,
Recueil
, I-4007. lpp.
, 23. punkts, iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Nīderlande, 30. punkts; 1993. gada 3. februāra spriedumu lietā
C-148/91
Veronica Omroep Organisatie
,
Recueil
, I-487. lpp.
, 10. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
TV10
, 19. punkts).
Tādējādi jāatzīst, ka pamata prāvā aplūkojamajam valsts tiesiskajam regulējumam ir vispārējo interešu mērķis, jo tas paredz saglabāt televīzijas programmu piedāvājuma plurālistisko raksturu Briseles divvalodu apgabalā un līdz ar to ir kultūrpolitikas līdzeklis, kura mērķis ir audiovizuālajā nozarē aizsargāt dažādu šajā apgabalā esošo komponentu izteiksmes brīvību,
inter alia
sociālajā, kulturālajā, lingvistiskajā, reliģiskajā un filozofiskajā aspektā.
Otrkārt, runājot par to, vai šis tiesiskais regulējums adekvāti nodrošina sava mērķa sasniegšanu, jāatzīst, kā to savu secinājumu 13. punktā pamatoti norādījis ģenerāladvokāts, ka, ņemot vērā divvalodību Briseles apgabalā, tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata prāvā ir piemērots līdzeklis, lai sasniegtu minēto kultūrpolitikas mērķi, jo tas šajā apgabalā holandiešu valodā runājošiem teleskatītājiem var garantēt pieeju televīzijas programmām, kurām ir kulturāla un lingvistiska saite ar Flāmu kopienu, to kabeļizplatītāju tīklā, kuri nodrošina kabeļizplatīšanu šī apgabala teritorijā, bet franču valodā runājošiem teleskatītājiem — līdzīgu pieeju televīzijas programmām, kurām ir kulturāla un lingvistiska saite ar Franču kopienu. Tātad šāds tiesiskais regulējums nodrošina, ka šī apgabala teleskatītājiem netiek liegta pieeja vietējai un valsts informācijai viņu valodā, kā arī viņu kultūru pārstāvošām programmām.
Treškārt, runājot par pamata prāvā aplūkojamā tiesiskā regulējuma nepieciešamību mērķa sasniegšanai, jāuzsver, ka, pat ja plurālisma kā kultūrpolitikas aspekta saglabāšana ir saistīta ar pamattiesībam uz izteiksmes brīvību un ka tādējādi valsts iestādēm šajā sakarā ir plaša rīcības brīvība, prasības, kas izriet no šīs politikas ieviešanas pasākumiem, nekādā ziņā nedrīkst būt nesamērīgas ar šo mērķi un to piemērošanas noteikumi nedrīkst izraisīt diskrimināciju, kas nelabvēlīgi ietekmē citu dalībvalstu pilsoņus (šajā sakarā skat. 1989. gada 28. novembra spriedumu lietā
C-379/87
Groener
,
Recueil
, 3967. lpp.
, 19. punkts, un 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā
C-112/00
Schmidberger
,
Recueil
, I-5659. lpp.
, 82. punkts).
Ar šādu tiesisko regulējumu it īpaši nedrīkst leģitimizēt valsts iestāžu diskrecionāru rīcību, kas var atņemt lietderīgo iedarbību pamatbrīvību garantējošām Kopienu tiesību normām (šajā sakarā skat. 2001. gada 20. februāra spriedumu lietā
C-205/99
Analir
u.c.,
Recueil
, I-1271. lpp.
, 37. punkts, un 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā C-390/99
Canal Satélite Digital
,
Recueil
, I-607. lpp., 35. punkts).
Līdz ar to, piešķirot “must carry” statusu, vispirms, kā to norāda Komisija, ir jāizmanto pārskatāma procedūra, pamatojoties uz raidorganizācijām iepriekš zināmiem kritērijiem, tādējādi izvairoties no dalībvalstu rīcības brīvības patvaļīgas izmantošanas. Visām raidorganizācijām jāspēj iepriekš noteikt precīzs izpildāmo nosacījumu un ar publisko pakalpojumu sniegšanu saistīto pienākumu, kas tām, ja nepieciešams, jāpilda kā šī statusa piešķiršanas priekšnoteikums, raksturs un apjoms. Šajā sakarā vienkārša valsts tiesiskā regulējuma motīvu daļā ietverta principu un vispārējās politikas mērķu deklarēšana nav uzskatāma par pietiekamu.
“Must carry” statusa piešķiršanu jāpamato ar objektīviem kritērijiem, kas var garantēt plurālismu, attiecīgā gadījumā ar publisku pienākumu palīdzību konkrētajā teritorijā ļaujot piekļūt
inter alia
valsts un vietējai informācijai. Tādēļ šādu statusu nedrīkst piešķirt automātiski visiem televīzijas kanāliem, kurus izplata viena un tā pati privātā raidorganizācija, bet tas piešķirams tikai tām raidorganizācijām, kuru kopējais programmu saturs ir atbilstošs, lai īstenotu šo mērķi. Turklāt to kanālu skaits, kas rezervēts privātām raidorganizācijām, kam piešķirts “must carry” statuss, acīmredzami nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.
Visbeidzot kritēriji, pamatojoties uz kuriem tiek piešķirts “must carry” statuss, nedrīkst būt diskriminējoši. It īpaši šī statusa piešķiršanu ne tiesiski, ne faktiski nedrīkst pakļaut prasībai par uzņēmējdarbības veikšanu valsts teritorijā (šajā sakarā skat. 1992. gada 16. decembra spriedumu lietā
C-211/91 Komisija/Beļģija,
Recueil
, I-6757. lpp.
, 12. punkts).
Turklāt, tā kā “must carry” statusa piešķiršanas nosacījumus — lai arī tie piemērojami bez atšķirības — vieglāk var izpildīt valsts teritorijā dibinātas raidorganizācijas, it īpaši pārraidāmo programmu satura dēļ, tiem jābūt absolūti nepieciešamiem, lai sasniegtu leģitīmo vispārējo interešu mērķi.
Iesniedzējtiesai, ņemot vērā tai iesniegtos lietas materiālus, jāizvērtē, vai pamata prāvā aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums izpilda šos nosacījumus.
Tādējādi uz trešo un ceturto jautājumu sniedzama šāda atbilde: EKL 49. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamata prāvā, ar kuru kabeļizplatītājiem, kas darbojas attiecīgā šīs valsts teritorijā, noteikts pienākums saskaņā ar t.s. “must carry” pienākumu izplatīt tādu privātu raidorganizāciju televīzijas programmas, kuras saistītas ar šīs valsts iestādēm un kuras šīs iestādes ir norīkojušas, ja:
—
šim regulējumam ir vispārējo interešu mērķis — tāds kā televīzijas programmu piedāvājuma plurālistiskā rakstura saglabāšana šajā teritorijā, ievērojot šīs dalībvalsts kultūrpolitiku, un
—
šis regulējums nav nesamērīgs ar šo mērķi, kas nozīmē, ka tā piemērošanas noteikumu pamatā jābūt pārskatāmai procedūrai, kas pamatota ar objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem.
Iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai šie nosacījumi ir izpildīti.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

EKL 49. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamata prāvā, ar kuru kabeļizplatītājiem, kas darbojas attiecīgā šīs valsts teritorijā, noteikts pienākums saskaņā ar t.s. “must carry” pienākumu izplatīt tādu privātu raidorganizāciju televīzijas programmas, kuras saistītas ar šīs valsts iestādēm un kuras šīs iestādes ir norīkojušas, ja:

—
šim regulējumam ir vispārējo interešu mērķis — tāds kā televīzijas programmu piedāvājuma plurālistiskā rakstura saglabāšana šajā teritorijā, ievērojot šīs dalībvalsts kultūrpolitiku, un

—
šis regulējums nav nesamērīgs ar šo mērķi, kas nozīmē, ka tā piemērošanas noteikumu pamatā jābūt pārskatāmai procedūrai, kas pamatota ar objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem.
Iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai šie nosacījumi ir izpildīti.

[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — franču.