CELEX: 61996CJ0067
Ágazati nyugdíjalapba való kötelező belépés
A versenyszabályokkal való összeegyeztethetőség
Ágazati nyugdíjalap vállalkozásként való minősítése

A Bírósághoz március 11‑én érkezett, 1996. március 4‑i ítéletével, a Kantongerecht te Arnhem az EK‑Szerződés 177. cikke (jelenleg
EK 234. cikk) alapján három, az EK-Szerződés 85., 86. és 90. cikkének (jelenleg EK 81., 82. és 86. cikk) értelmezésére vonatkozó
kérdést terjesztett a Bíróság elé előzetes döntéshozatal céljából.
E kérdések előterjesztésére az Albany International BV (a továbbiakban: Albany) és a Stichting Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie
(Textilipari Ágazati Nyugdíjalap, a továbbiakban: Alap) között annak tárgyában folyamatban lévő eljárásban került sor, hogy
az Albany megtagadta az 1989. évi járulékoknak az Alapba történő befizetését, mivel úgy vélte, hogy az Alapba való kötelező
belépés, amelynek címén a járulékfizetést követelték tőle, ellentétes az EK-Szerződés 3. cikkének g) pontjával (jelenleg,
módosítást követően EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontja), valamint 85., 86. és 90. cikkével.

A nemzeti jogszabályok
A holland nyugdíjrendszer három pillérre épül.
Az első pillér a törvényi alapnyugdíj, amelyet az Algemene Ouderdomswet (általános öregségi nyugdíjrendszert létrehozó törvény,
a továbbiakban: AOW) és az Algemene Nabestaandenwet (a túlélő hozzátartozók általános biztosításáról szóló törvény) előírásainak
megfelelően az állam folyósít. Ez a kötelező törvényi rendszer a lakosság egésze számára biztosít egy korlátozott összegű
nyugdíjat, amelynek kiszámítási alapja a törvényi minimálbér, tehát független a korábbi tényleges bértől.
A második pillért a munkavállalói vagy önálló vállalkozói szakmai tevékenységhez kapcsolódó kiegészítő nyugdíjak alkotják,
amelyek az esetek többségében kiegészítik az alapnyugdíjat. A kiegészítő nyugdíjak igazgatása általában egy-egy gazdasági
ágazatra, szakmára, vagy egy vállalkozás alkalmazottaira vonatkozó kollektív rendszerben történik olyan alapokon keresztül,
amelyekbe kötelező a belépés, mint ahogyan ez az alapeljárásban a Wet van 17 maart 1949 houdende vaststelling van en regeling
betreffende verplichte deelneming in een bedrijfspensioenfonds (az ágazati nyugdíjalapokba való kötelező belépés szabályainak
megállapításáról szóló, 1949. március 17-i törvény, a továbbiakban: a BPW) értelmében is így volt.
A harmadik pillért az önkéntes alapon köthető egyéni nyugdíjbiztosítások és életbiztosítások jelentik.
A Wet op de loonbelasting (a jövedelemadóról szóló törvény) előírja, hogy a nyugdíjjárulékok csak akkor vonhatók le, ha a
nyugdíj nem halad meg egy „ésszerű” szintet. Az e szintet meghaladó nyugdíjképzés esetén a járulékok nem vonhatók le. Ez a
szint 40 éves pályafutás esetében az utolsó fizetés 70%-ának felel meg. Ezen adórendszer hatásaként a nyugdíjképzéssel kapcsolatban
Hollandiában a jelenleg érvényes előírás egy olyan nyugdíjat jelent - az AOW szerinti állami nyugdíjat is beleértve - amely
az utolsó fizetés 70%-ával egyenlő .
Az 1998. február 11-i törvénnyel módosított BPW törvény 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„1.      E törvény és az azon alapuló rendelkezések alkalmazásában:
[...]
b)      ágazati nyugdíjalap: meghatározott tevékenységi ágazatban működő alap, amelynek keretében vagy kizárólag az érintett ágazat
munkavállalói számára gyűjthetők pénzeszközök, vagy azon személyek számára is, akik más minőségben folytatnak tevékenységet
az adott ágazatban.
[...]
f)      miniszterünk: a szociális és munkaügyi miniszter.”
A módosított BPW 3. cikkének rendelkezése szerint:
„(1)      Miniszterünknek jogában áll, hogy az olyan ágazati szakmai szervezetek kérelmére, amelyeket a tevékenységi ágazat gazdasági
szerkezete szempontjából elég reprezentatívnak ítél – az érintett tevékenységi ágazatért felelős általános közigazgatási osztály
vezetőjével,, valamint a Sociaal Economische Raaddal (Gazdasági és Szociális Tanács) és a Verzekeringskamerrel (biztosítási
kamara) folytatott konzultációt követően – kötelezővé tegye az ágazati nyugdíjalapba való belépést az érintett tevékenységi
ágazat minden munkavállalója vagy bizonyos munkavállalói csoportok számára.
(2)      Az előző bekezdésben meghatározott esetben, a hivatkozott bekezdés rendelkezéseinek megfelelően az érintett csoportokba tartozó
minden személy, még alkalmazottak esetén is, a munkáltatók, kötelesek tiszteletben tartani az ágazati nyugdíjalapok alapszabályaiban
és szabályzataiban, valamint az előbbiek értelmében előírt, rájuk vonatkozó rendelkezéseket. Ezek tiszteletben tartása – különösen
a járulékfizetés – bírósági úton kikényszeríthető.”
A módosított BPW 5. cikkének (2) bekezdése több feltételt is felsorol a szociális és munkaügyi miniszter által a kötelező
belépésre vonatkozóan – a 3. cikk (1) bekezdésével összhangban – megadható jóváhagyáshoz. Így a módosított BPW 5. cikke (2)
bekezdésének III. és IV. pontja értelmében az ágazati nyugdíjalap alapszabályának és szabályzatának megfelelően védenie kell
a tagok érdekeit, továbbá a nyugdíjalap igazgatóságában az adott ágazat munkáltatói és munkavállalói szervezetei által delegált
képviselőknek egyenlő számban kell jelen lenniük.
A módosított BPW 5. cikke (2) bekezdése II. pontjának 1) pontja azt is előírja, hogy az ágazati nyugdíjalap alapszabályának
és szabályzatának tartalmaznia kell az azokra az esetekre és feltételekre vonatkozó rendelkezéseket is, amelyekben, illetve
amelyek mellett az adott ágazathoz tartozó munkavállalók nem kötelesek a szóban forgó alapba belépni, vagy mentesülnek az
alappal kapcsolatos egyes kötelezettségek alól.
A módosított BPW 5. cikkének (3) bekezdése előírja:
„Szociális és munkaügyi miniszterünk – a biztosítási kamara, valamint a Gazdasági és Szociális Tanács meghallgatását követően
– elfogadja az 5. cikk (2) bekezdése II. pontjának 1) pontjával kapcsolatos kérdésekre vonatkozó iránymutatásokat. Ezen iránymutatások
megállapításakor abból az elvből kell kiindulni, hogy azok az érintett munkavállalók, akik a 3. cikk (1) bekezdése szerinti
kérelem benyújtása előtt legalább hat hónappal már beléptek egy vállalkozás nyugdíjalapjába, vagy egy biztosítótársaságnál
életbiztosítást kötöttek, nem kötelesek belépni az ágazati nyugdíjalapba, vagy – teljesen, illetve egy ésszerű mértékig –
mentesülnek a járulékfizetési kötelezettség alól azzal a feltétellel, ha bizonyítani tudják, hogy abban az időszakban, amíg
a belépés vagy a járulékfizetési kötelezettség alól teljesen, illetve ésszerű mértékig mentesülnek, legalább az ágazati nyugdíjalapba
való belépés esetén megszerezhető nyugdíjjogosultsággal egyenértékű jogosultságot szereznek, egészen addig, amíg ezt bizonyítani
tudják. Miniszterünk elfogadhat a (2) bekezdés más részeire vonatkozó iránymutatásokat is.”
A Beschikking van 29 december 1952 betreffende de vaststelling van de richtlijnen voor de vrijstelling van deelneming in een
bedrijfspensioenfonds wegens een bijzondere pensioenvoorziening (az 1988. augusztus 15-i határozattal módosított, az ágazati
nyugdíjalapba való belépés alól különleges nyugdíjrendszerhez való tartozás miatti mentesítésre vonatkozó iránymutatások megállapításáról
szóló határozat, a továbbiakban: belépés alóli mentesítésre vonatkozó iránymutatások) által a szociális és munkaügyi miniszter
elfogadta a módosított BPW 5. cikkének (3) bekezdésében előírt iránymutatásokat.
A belépés alóli mentesítésre vonatkozó, módosított iránymutatások 1. cikke a következőket írja elő:
„Az ágazati nyugdíjalapba való belépés, vagy a járulékfizetési kötelezettség alól az alap minden érdekelt személy kérésére
mentességet adhat, amennyiben az adott ágazat munkavállalója a következő feltételeknek megfelelő különleges nyugdíjrendszer
tagja:
a)      az adott rendszer egy vállalkozási nyugdíjalap, egy másik ágazati nyugdíjalap, vagy a Wet toezicht verzekeringsbedrijf (biztosítótársaságok
felügyeletéről szóló törvény, Stb. 1986., 638. o.) 10. cikkében előírt tanúsítvánnyal rendelkező biztosító alá tartozik, vagy
pedig az Algemene burgerlijke pensioenwet (a közszolgálati nyugdíjakról szóló általános törvény, Stb. 1986., 540. o.), a Spoorwegenpensioenwet
(a Holland Vasutak alkalmazottjainak és azok hozzátartozóinak járó nyugdíjakról szóló törvény, Stb. 1986., 541. o.) vagy az
Algemene Militaire pensioenwet (a katonai nyugdíjakról szóló általános törvény, Stb. 1979., 305. o.) előírásain alapul;
b)      összességében véve, a rendszer által keletkeztetett jogosultságnak legalább egyenértékűnek kell lennie az ágazati nyugdíjalapból
származó jogosultsággal;
c)      az érintett munkavállaló jogait és kötelezettségeinek betartását megfelelően biztosítani kell;
d)      ha a mentesítés a nyugdíjalapból való kilépést vonja maga után, a biztosítási kamara által ésszerűnek ítélt kártalanítást
kell felajánlani a kilépés következtében a nyugdíjalapot biztosításmatematikai szempontból ért esetleges kárért.”
Az említett módosított iránymutatások 5. cikke hozzáteszi:
„(1)      A mentességet abban az esetben kell megadni, ha az 1. cikk a), b) és c) pontjában meghatározott feltételek teljesülnek, ha
a különleges nyugdíjrendszer már legalább hat hónapja érvényben volt azon kérelem benyújtása előtt, amelyen az ágazati nyugdíjalapba
való belépés kötelezővé tétele alapul, és ha bizonyították, hogy abban az időszakban, amelyben az érintett ágazat munkavállalója
nem köteles a nyugdíjalapba belépni, teljes mértékben, illetve ésszerű részben mentesül a járulékfizetési kötelezettség alól,
legalább az ágazati nyugdíjalapba való belépés esetén megszerzendővel egyenértékű nyugdíjjogosultságot szerez.
(2)      Ha az (1) bekezdésben meghatározott időpontban a különleges nyugdíjrendszer nem felel meg az 1. cikk b) pontjában előírt feltételnek,
a kérelemmel kapcsolatos határozat meghozatala előtt elegendő időt kell biztosítani a feltételnek való megfelelés lehetővé
tételére.
(3)      Az e cikk szerinti mentesség az ágazati nyugdíjalapba való belépés kötelezővé tételének pillanatában lép hatályba.”
Az hivatkozott módosított iránymutatások 9. cikke kimondja:
„(1)      A 8. cikkben hivatkozott határozatokkal szemben a határozatnak az érdekelt általi kézhezvételét követő 30 napon belül a biztosítási
kamaránál panasszal lehet élni. Az ágazati nyugdíjalapnak a határozattal egy időben írásban az érintett személy tudomására
kell hoznia az előző mondatban foglaltakat.
(2)      A biztosítási kamara tudatja a panaszokkal kapcsolatos határozatait az ágazati nyugdíjalappal, valamint a panaszokat benyújtó
személyekkel.”
A biztosítási kamara által megfogalmazott értékelés egyeztetési kísérletnek minősül. Az nem egy jogvita keretében hozott kötelező
erejű határozat. A biztosítási kamara által megfogalmazott értékelés nem képezheti sem panasz, sem kereset tárgyát.
A BPW rendelkezésein kívül, az olyan ágazati nyugdíjalapokra, amelyekbe kötelező belépni, a Wet van 15 mei 1962 houdende regelen
betreffende pensioen  en spaarvoorzieningen (a nyugdíjalapokról és takarékalapokról szóló, többször módosított  1962. május
15-i törvény, a továbbiakban: PSW) előírásait is alkalmazni kell.
A PSW célja, hogy – amennyire csak lehetséges – biztosítsa, hogy a nyugdíjak tekintetében a munkavállalók felé vállalt kötelezettségek
valóban teljesüljenek.
Ennek érdekében a PSW 2. cikkének (1) bekezdése arra kötelezi a munkáltatókat, hogy válasszanak a három rendszer közül, amelyek
célja a nyugdíj céljából összegyűjtött pénzeszközöknek és a társaság egyéb eszközeinek a szétválasztása. A munkáltató csatlakozhat
egy ágazati nyugdíjalaphoz, létrehozhat egy vállalkozási nyugdíjalapot, illetve egy biztosítótársaságnál egyéni vagy csoportos
biztosítást köthet.
A PSW 1. cikkének (6) bekezdése pontosítja, hogy azt alkalmazni kell azokra az ágazati nyugdíjalapokra is, amelyekbe a belépés
a BPW értelmében kötelező.
A PSW egy sor olyan feltételt is előír, amelyeknek az ágazati nyugdíjalapok alapszabályának és szabályzatának meg kell felelniük.
Így a PSW 4. cikke előírja, hogy az alapok létesítéséről értesíteni kell a szociális- és munkaügyi minisztert, valamint a
biztosítási kamarát. A PSW 6. cikkének (1) bekezdése megerősíti, hogy az adott ágazatban a munkáltatói és munkavállalói szervezetek
képviselőinek egyenlő számban kell részt venniük az ágazati nyugdíjalap igazgatóságában.
Emellett a PSW 9. és 10. cikke meghatározza az összegyűjtött pénzeszközök kezelésének szabályait. Az erre vonatkozó általános
szabályt a 9. cikk tartalmazza, amely előírja a nyugdíjalapok számára a nyugdíjakhoz kötődő kötelezettségvállalásokra vonatkozó
kockázatok átruházását vagy viszontbiztosítását. Ez utóbbi szabálytól eltérve a 10. cikk lehetőséget ad a nyugdíjalapok számára,
hogy saját kockázatukra kezeljék és fektessék be az összegyűjtött tőkét. Ezen eljárás engedélyezéséhez a nyugdíjalapnak kezelési
tervet kell bemutatnia az illetékes hatóságok számára, amely részletesen bemutatja, hogy milyen megoldást kíván a nyugdíjalap
a biztosításmatematikai és pénzügyi kockázatokra alkalmazni. A tervet jóvá kell hagyatni a biztosítási kamarával. Ezenfelül
a nyugdíjalap állandó felügyelet alatt áll. A rendszer biztosításmatematikai eredménykimutatását jóváhagyás céljából rendszeresen
be kell mutatni a biztosítási kamarának.
Végül a PSW 13-16. cikke lefekteti az összegyűjtött összegek befektetésére vonatkozó szabályokat. A 13. cikk értelmében a
rendszer – várható bevétellel növelt –eszközeinek fedezniük kell a nyugdíjhoz kapcsolódó kötelezettségvállalásokat. A 14.
cikk előírja, hogy a befektetések tekintetében körültekintően kell eljárni.

Az alapeljárás
Az Alap felállítására a BPW alapján került sor. Az Alapba való belépést a szociális és munkaügyi miniszter 1975. december
4-i rendelete (a továbbiakban: a belépést kötelezővé tevő rendelet) tette kötelezővé.
Az Albany egy textilipari vállalkozást üzemeltet, amely 1975 óta tagja az Alapnak.
1989-ig az Alap nyugdíjrendszere átalányösszegű ellátást fizetett. A munkavállalóknak folyósított nyugdíj nem a fizetésükkel
volt arányos, hanem minden munkavállalóra nézve fix összeget jelentett. Mivel az Albany nem találta elég előnyösnek ezt a
nyugdíjrendszert, 1981-ben kiegészítő nyugdíjbiztosítást kötött a munkavállalói számára egy biztosítótársaságnál, annak érdekében,
hogy 40 éves szolgálati idő után a munkavállalóknak járó teljes nyugdíj megfeleljen utolsó fizetésük 70 %-ának.
1989. január 1-i hatállyal az Alap módosította nyugdíjrendszerét. Ettől fogva ez a rendszer is az utolsó fizetésük 70%-ának
megfelelő nyugdíjat biztosított a munkavállalóknak.
Az Alap nyugdíjrendszerének módosítását követően, az Albany 1989. július 22-én mentességet kért a belépés alól. Ezt a kérelmet
az Alap 1990. december 28-án elutasította. Az Alap ugyanis úgy vélte, hogy a belépés alóli mentesítésre vonatkozó iránymutatások
értelmében ilyen mentesítés kizárólag abban az esetben adható, ha az említett iránymutatások által meghatározott feltételek
teljesülnek, és a nyugdíjjal kapcsolatos külön rendelkezések már hat hónappal a szociális partnerek azon kérelmének benyújtása
előtt érvényben voltak, amelynek alapján az ágazati nyugdíjalapba való belépést kötelezővé tették.
Az Albany az Alap határozata ellen panaszt nyújtott be a biztosítási kamaránál. 1992. március 18-i határozatával a biztosítási
kamara úgy ítélte meg, hogy még ha jelen esetben az Alap nem is volt köteles megadni a kért mentességet, helyénvaló lenne
felkérni arra, hogy hatáskörénél fogva adja meg azt, vagy legalább biztosítson felmondási időt, tekintettel arra, hogy az
Albany már több éve szerződést kötött egy kiegészítő nyugdíjbiztosítási rendszerről az alkalmazottai számára, és hogy e rendszer
1989. január 1-je óta megegyezik az Alap által bevezetett rendszerrel.
Az Alap nem fogadta el a biztosítási kamara álláspontját, és 1992. november 11-én fizetési felszólítást küldött az Albanynak,
amelyben 36 700, 29 HFL megfizetésére szólította fel, amely összeg a – kamatokkal, a beszedési költségekkel, a bíróságon kívüli
költségekkel és a jogi tanácsadás költségeivel megnövelt – 1989. évi jogszabály által előírt járulékoknak felel meg.
Az Albany a Kantongerecht te Arnhemhoz benyújtott keresetében kifogásolta a fizetési felszólítást. Az Albany többek között
kiemelte, hogy az Alapba való kötelező belépés ellentétes az EK-Szerződés 3. cikkének g) pontjával, 52. és 59. cikkével (jelenleg,
a módosítást követően EK 43. és EK 49. cikk) valamint 85., 86. és 90. cikkével.
Az Albany szerint a mentesítés visszautasítása az Alap részéről hátrányos következményekkel jár számára. A biztosítótársasága
ugyanis kedvezőtlenebb feltételeket kínálna neki, amennyiben be kellene lépnie az Alap által létrehozott kiegészítő nyugdíjrendszerbe.
Ezenkívül – ellentétben az Alap állításával – más ágazati nyugdíjalapok, mint a Bedrijfspensioenfonds voor de Bouwnijverheid
és a Bedrijfspensioenfonds voor het Schildersbedrijf megadták a mentességet azon vállalkozások számára, amelyek korábban már
szerződést kötöttek egy kiegészítő nyugdíjrendszerről.
Az Alap fenntartotta, hogy jelen esetben nem áll fenn jogi kötelezettség a kért mentesség megadására. Ennek megfelelően a
bíróság csak korlátozott felülvizsgálatot gyakorolhat ebben a tekintetben. A BPW 5. cikke (3) bekezdésének megfelelően a mentességet
csak abban az esetben kell megadni, ha a vállalkozás a belépés kötelezővé tétele előtt legalább hat hónappal egyenértékű nyugdíjrendszert
vezetett be. E mentesítési kötelezettség csak az Alapba való első belépéskor áll fent, és nem merül fel a nyugdíjrendszer
módosítása esetén. Ezenfelül, az Alap kiemelte a textilipar minden munkavállalójának és vállalkozásának szolidaritásán alapuló
megfelelő nyugdíjrendszer fenntartásának fontosságát, és hangsúlyozta e tekintetben, hogy a mentesség megadása az Albany számára
110 tag távozását jelentené az Alap mintegy 8 800 fős tagságából.
A Kantongerecht elfogadta a biztosítási kamara véleményét, amely szerint az Albany kiegészítő nyugdíjrendszere 1989. január
1-jétől megegyezik az Alap által bevezetett nyugdíjrendszerrel. Hangsúlyozta, hogy az ágazati nyugdíjalap és a tagok közötti
kapcsolatokat az ésszerűség és a méltányosság követelményei, valamint a gondos ügyintézés általános elvei irányítják. Ennélfogva
valamely ágazati nyugdíjalapnak a mentesítési kérelmek elbírálásakor nagymértékben figyelembe kellene vennie a törvény által
kijelölt független szakértő testület – mint például a biztosítási kamara – véleményét.
A Kantongerecht felhívta a figyelmet arra, hogy a C-430/93. és C-431/93. sz., Van Schijndel és Van Veen egyesített ügyekben
1995. december 15-én hozott ítéletben (EBHT 1995., I 4705. o.) a Bíróság nem vizsgálta meg a foglalkozási nyugdíjrendszerbe
való kötelező belépés holland rendszerének a közösségi versenyszabályokkal való összeegyeztethetőségére vonatkozó utolsó három
kérdést.
E körülmények között a Kantongerecht te Arnhem úgy döntött, hogy – hivatkozva az 1993. április 19-i, 1994. január 17-i és
1995. január 9-i közbenső ítéleteire – az eljárást felfüggeszti, és a következő három kérdést terjeszti a Bíróság elé előzetes
döntéshozatal céljából:
„1)      A [BPW] 1. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti ágazati nyugdíjalap vállalkozásnak tekinthető-e az EK-Szerződés 85.,
86., illetve 90. cikke értelmében?
2)      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén, az ipari vállalkozások számára az ágazati nyugdíjrendszerbe való belépés kötelezővé
tételének ténye tekinthető-e olyan tagállami intézkedésnek, amely semmissé teszi a vállalkozásokra alkalmazandó versenyszabályok
hatékony érvényesülését?
3)      A második kérdésre adott nemleges válasz esetén lehetséges-e, hogy a kötelező tagság más körülmények következtében összeegyeztethetetlen
a Szerződés 90. cikkének rendelkezéseivel, és ha igen, melyek ezek a körülmények?”

Az elfogadhatóságról
A holland és francia kormány, valamint a Bizottság kétségbe vonják a feltett kérdések elfogadhatóságát, azon az alapon, hogy
az előzetes döntéshozatalra utaló ítélet nem tartalmazza az alapeljárás ténybeli és jogszabályi hátterének kellően pontos
meghatározását. Mivel a kérdést előterjesztő bíróság semmiféle részletes tájékoztatást nem adott az alapeljárásra alkalmazandó
jogszabályi rendelkezéseket, az Alap létrehozásának körülményeit és az Alap kezelési szabályait illetően, a Bíróság nem tudja
a közösségi jogot hasznosan értelmezni, valamint a tagállamok és a többi érdekelt fél nem tudnak az előzetes döntéshozatalra
előterjesztett kérdésre javasolt válaszaikat tartalmazó írásbeli észrevételeket benyújtani.
Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közösségi jog nemzeti bíróság számára
hasznos értelmezésének szükségessége megköveteli, hogy a nemzeti bíróság meghatározza az általa felvetett kérdés ténybeli
és jogszabályi hátterét, vagy legalábbis kifejtse azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken e kérdés alapul. E követelmények
különösen érvényesek a versenyjog területén, amelyet összetett ténybeli és jogi helyzetek jellemeznek (lásd különösen a C-320/90–C-322/90.
sz. Telemarsicabruzzo és társai egyesített ügyekben 1993. január 26-án hozott ítélet [EBHT 1993., I 393. o.] 6. és 7. pontját,
a C-284/95. sz. Safety Hi Tech kontra S.& T. ügyben 1998. július 14-én hozott ítélet [EBHT 1998., I 4301. o.] 69. és 70. pontját
és a C-341/95. sz. Bettati-ügyben hozott ítélet [EBHT 1998., I 4355. o.] 67. és 68. pontját).
Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben szereplő információnak nem kizárólag azt kell lehetővé tennie, hogy a Bíróság
hasznos válaszokat adhasson, hanem azt is, hogy a tagállamok kormányai és az egyéb érdekelt felek a Bíróság EK-alapokmányának
20. cikke értelmében előterjeszthessék észrevételeiket A Bíróság feladata arra ügyelni, hogy ez a lehetőség biztosított legyen,
figyelemmel arra a tényre, hogy a fent hivatkozott rendelkezés értelmében csak az előzetes döntéshozatalra utaló végzésekről
tájékoztatják az érdekelt feleket (lásd különösen a C-128/97. és C-137/97. sz. Testa és Modesti egyesített ügyekben 1998.
április 30-án hozott ítélet [EBHT 1998., I 2181. o.] 6. pontját és a C-325/98. sz. Anssens-ügyben 1999. május 11-én hozott
ítélet [EBHT 1999., I-2696. o.] 8. pontját).
Jelen esetben a Bíróság EK-alapokmányának 20. cikkével összhangban a tagállamok kormányai és a többi érdekelt fél által benyújtott
észrevételekből kitűnik, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló ítéletben foglalt információk lehetővé tették számukra, hogy
megfelelően állást foglalhassanak a Bírósághoz intézett kérdések tekintetében.
Emellett a francia kormány észrevételeiben hivatkozik a Brentjens egyesített ügyekben előterjesztett észrevételeire (a C-115/97–C-117/97.
sz. ügyekben ugyanezen a napon hozott ítélet [EBHT 1999., I-6025. o.]), amelyek kifejezetten hivatkoznak a Drijvende Bokken-ügyre
(a C-219/97. sz. ügyben ugyanezen a napon hozott ítélet [EBHT 1999., I-6121. o.]), míg a Bizottság közvetlenül hivatkozik
az észrevételeiben ez utóbbi ügyre. A fent hivatkozott Drijvende Bokken-ügyben – amely ügy tárgya szintén az ágazati nyugdíjalapba
való kötelező belépésnek a közösségi versenyszabályokkal való összeegyeztethetősége volt – az előzetes döntéshozatalra utaló
végzés részletes beszámolót tartalmazott az alapeljárásra alkalmazandó jogszabályokról.
Ezenfelül, noha a holland és francia kormány jelen esetben úgy ítélte meg, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által rendelkezésre
bocsátott információk nem tették lehetővé, hogy a Bírósághoz intézett kérdések bizonyos vonatkozásai tekintetében kialakítsák
az álláspontjukat, ki kell emelni, hogy ezek az információk kiegészültek a nemzeti bíróság által átadott ügyiratból, az írásbeli
észrevételekből és a Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszokból származó információkkal. Mindezen információkat –
amelyeket a tárgyalásra készített jelentés is tartalmaz – a tagállamok kormányai, valamint a többi érdekelt fél tudomására
hozták a tárgyalásra tekintettel, amelynek során adott esetben kiegészíthették észrevételeiket.
Végül meg kell jegyezni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által rendelkezésre bocsátott információk – a szükséghez mérten
a fentiekben említett információkkal kiegészítve – elegendő ismeretet nyújtanak a Bíróság számára az alapeljárás ténybeli
és jogi hátteréről ahhoz, hogy értelmezhesse a közösségi versenyszabályokat az alapeljárás tárgyát képező helyzet tekintetében.
Ennélfogva a feltett kérdések elfogadhatóak.

A második kérdésről
Második kérdésével – amelyet helyénvaló elsőként megvizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ,
hogy az EK-Szerződés 3. cikkének g) pontjával, az EK Szerződés 5. cikkével (jelenleg EK 10. cikk) és 85. cikkével ellentétesek-e
az állam azon döntései, amely egy meghatározott ágazat munkáltatóit és munkavállalóit képviselő szervezetek kérelmére kötelezővé
teszi az ágazati nyugdíjalapba való belépést.
Az Albany azt állítja, hogy a szociális partnerek az ágazati nyugdíjalapba való belépés kötelezővé tételére irányuló kérelme,
az adott ágazatban működő vállalkozások közötti megállapodásnak minősül, amely ellentétes a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdésével.
Egy ilyen megállapodás két szempontból is korlátozza a versenyt. Egyrészről azáltal, hogy egyetlen kezelőre bízza valamely
kötelező rendszer működtetését, az adott ágazatban tevékenykedő vállalkozásoknak nincs lehetőségük más biztosítók által igazgatott
eltérő nyugdíjrendszerekhez csatlakozni. Másfelől, ez a megállapodás a nyugdíjbiztosítási piac egy jelentős részéről kizárja
az említett biztosítókat.
Egy ilyen megállapodás „érzékelhető” következményekkel jár a versenyre nézve, mivel a holland textilipar egészét érinti. E
következményeket erősíti annak együttes hatása,, hogy a nyugdíjrendszerekbe való belépés számos gazdasági ágazatban kötelezővé
vált az adott ágazat minden vállalkozása számára.
Ezenfelül egy ilyen megállapodás hatással van a tagállamok közötti kereskedelemre, mivel olyan vállalkozásokat érint, amelyek
határokon átnyúló tevékenységet folytatnak, és megfosztja a más tagállamokban letelepedett biztosítókat attól a lehetőségtől,
hogy – határokon átnyúló szolgáltatások révén, vagy leányvállalatokon, illetve fióktelepeken keresztül – teljes nyugdíjrendszert
kínáljanak Hollandiában.
Ennélfogva – az Albany szerint – a jogi háttér megteremtésével és azzal, hogy eleget tett a szociális partnerek által benyújtott,
az ágazati nyugdíjalapba való belépés kötelezővé tételére irányuló kérelemnek, az állam támogatta vagy elősegítette az adott
ágazatokban működő vállalkozások közötti megállapodások létrejöttét és működését, ami ellentétes a Szerződés 85. cikkének
(1) bekezdésével, így sérti a Szerződés 3. cikkének g) pontját, valamint 5. és 85. cikkét.
A második kérdés megválaszolásához először azt kell megvizsgálni, hogy a valamely meghatározott ágazat munkáltatóit és munkavállalóit
képviselő szervezetek által az a kollektív szerződés keretében meghozott döntés, amely egyetlen nyugdíjalapra bízza a kiegészítő
nyugdíjrendszer igazgatását az adott ágazatban, és az e nyugdíjalapba való belépés kötelezővé tételének az államnál való kérelmezése
ellentétes-e a Szerződés 85. cikkével.
Mindenekelőtt, helyénvaló emlékeztetni arra, hogy a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése tilt minden olyan vállalkozások közötti
megállapodást, vállalkozások társulásai által hozott döntést és összehangolt magatartást, amely hatással lehet a tagállamok
közötti kereskedelemre, és amelynek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.
E szabály jelentősége arra késztette a Szerződés megalkotóit, hogy kifejezetten előírják a Szerződés 85. cikkének (2) bekezdésében,
hogy a szóban forgó rendelkezés alapján tiltott megállapodások és döntések semmisek.
Fontos szem előtt tartani azt is, hogy az EK-Szerződés 3. cikkének g) és i) pontja (jelenleg, módosítást követően EK 3. cikk
(1) bekezdésének g) és i) pontja) értelmében, a Közösség tevékenysége nemcsak olyan rendszert foglal magában, amely „megakadályozza
a belső piaci verseny torzulását”, hanem „szociálpolitikát” is. Az EK-Szerződés 2. cikke (jelenleg, módosítást követően EK
2. cikk) ugyanis megfogalmazza, hogy a Közösség különleges feladata, hogy „előmozdítsa a gazdasági tevékenységek harmonikus
és kiegyensúlyozott fejlődését” és „a foglalkoztatottság és a szociális védelem magas szintjét”.
E tekintetben, az EK-Szerződés 118. cikke (az EK-Szerződés 117-120. cikkének helyébe a 136. és 143. cikk lépett) úgy rendelkezik,
hogy a Bizottság feladata, hogy elősegítse a tagállamok közötti szoros együttműködést a szociális területen, különösen az
egyesülési jog, valamint a munkáltatók és munkavállalók közötti kollektív tárgyalások vonatkozásában.
Az EK-Szerződés 118b. cikke (az EK-Szerződés 117-120. cikkének helyébe a 136. és 143. cikk lépett) hozzáteszi, hogy a Bizottság
törekszik a szociális partnerek közötti, európai szintű párbeszéd kialakítására, amely – amennyiben a szociális partnerek
úgy kívánják – szerződéses kapcsolatokhoz vezethet.
Ezenkívül a szociálpolitikai megállapodás 1. cikke (HL 1992, C 191., 91. o., a továbbiakban: szociálpolitikai megállapodás)
kimondja, hogy a Közösség és a tagállamok célkitűzése különösen az élet- és munkakörülmények javítása, a megfelelő szociális
védelem, a szociális párbeszéd, az emberi erőforrások fejlesztése a tartósan magas foglalkoztatás érdekében és a kirekesztés
elleni küzdelem.
A szociálpolitikai megállapodás 4. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint a szociális partnerek közötti közösségi szintű párbeszéd,
amennyiben úgy kívánják, szerződéses kapcsolatokhoz, így megállapodásokhoz vezethet, amelyeket a szociális partnerek és a
tagállamok sajátos eljárásainak és gyakorlatának megfelelően, vagy pedig az aláíró felek együttes kérelmére a Tanács által
a Bizottság javaslatára hozott határozattal kell végrehajtani.
A munkáltatókat és munkavállalókat képviselő szervezetek közötti kollektív szerződések kétségkívül bizonyos versenykorlátozó
hatásokkal járnak. Mindazonáltal, az e szerződésekben foglalt szociálpolitikai célokat súlyosan aláásnák, ha a szociális partnerek
a Szerződés 85. cikkének hatálya alá tartoznának a foglalkoztatási- és munkakörülmények javítását célzó intézkedések kialakítására
való közös törekvésük során.
A Szerződés rendelkezéseinek – mint egésznek – hasznos és koherens értelmezéséből az következik, hogy a szociális partnerek
között a fentiekben meghatározott cél érdekében, kollektív tárgyalások keretében megkötött megállapodásokra – jellegükre és
céljukra való tekintettel – nem vonatkozik a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése.
Ennélfogva a továbbiakban azt kell megvizsgálni, hogy az az alapeljárás tárgyát képező megállapodás jellege és célja indokolhatja-e
annak a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének hatálya alól történő kivonását.
Jelen esetben megállapítható egyrészről, hogy az az alapeljárás tárgyát képező megállapodás – a fentiekben említett, a szociális
párbeszédből származó megállapodástípus mintájára – a munkáltatókat és a munkavállalókat képviselő szervezetek közötti kollektív
tárgyalások eredményét képező kollektív szerződés formájában jött létre.
Másrészről célját tekintve, a megállapodás egy meghatározott ágazatban létrehoz egy olyan nyugdíjalap által igazgatott kiegészítő
nyugdíjrendszert, amelybe a belépés kötelezővé tehető. Egy ilyen rendszer célja – annak egészét tekintve – az, hogy az ágazat
minden munkavállalója számára biztosítson egy meghatározott szintű nyugdíjat, és így közvetlenül hozzájárul a munkavállalók
egyik munkafeltételének – nevezetesen a javadalmazásuknak – a javításához.
Következésképpen megállapítható, hogy az az alapeljárás tárgyát képező megállapodás jellegénél és céljánál fogva nem tartozik
a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének a hatálya alá.
Szem előtt kell tartani azt is, hogy a Bíróság úgy döntött – többek között a 267/86. sz. Van Eycke-ügyben 1998. szeptember
21-én hozott ítéletének (EBHT 1988., 4769. o.) 16. pontjában –, hogy a Szerződés 85. cikke kizárólag a vállalkozások magatartására
és nem a tagállami törvényi vagy rendeleti intézkedésekre vonatkozik. Ugyanakkor, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából
következően a  Szerződés 85. cikke az 5. cikkel együtt értelmezve előírják a tagállamok számára, hogy ne hozzanak vagy tartsanak
hatályban olyan — akár törvényi akár rendeleti — intézkedéseket, amelyek megakadályozzák a vállalkozásokra alkalmazandó versenyszabályok
hatékony érvényesülését. Ez az eset áll fenn ugyanezen ítélkezési gyakorlat értelmében akkor, ha valamely tagállam előírja
vagy előnyben részesíti a 85. cikkel ellentétes megállapodások kötését vagy az ilyen megállapodások hatását erősíti, akár
pedig ha a saját szabályozásának állami jellegét megszünteti azáltal, hogy a gazdasági jellegű döntések meghozatalának felelősségét
magán piaci szereplőkre ruházza (lásd még a C-2/91. sz. Meng-ügyben 1993. november 17-én hozott ítélet [EBHT 1993., I 5751.
o.] 14. pontját, a C-185/91. sz. Reiff-ügyben hozott ítélet [EBHT 1993., I 5801. o.] 14. pontját, a C-245/91. sz. Ohra Schadeverzekeringen-ügyben
hozott ítélet [EBHT 1993., I 5851. o.] 10. pontját, a C-35/96. sz. Bizottság kontra Olaszország ügyben 1998. június 18-án
hozott ítélet [EBHT 1998., I 3851 o.] 53. és 54. pontját és a C-266/96. sz. Corsica Ferries France-ügyben hozott ítélet [EBHT
1998., I 3949. o.] 35., 36. és 49. pontját).
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a munkáltatókat és munkavállalókat képviselő szervezeteknek az államhoz intézett, az
általuk létrehozott ágazati nyugdíjalapba való belépés kötelezővé tételére irányuló kérelme egy olyan – számos nemzeti jogban
kialakított – rendszer része, amelynek célja a szabályozási hatáskör gyakorlása a szociális szférában. Mivel – ahogyan az
a jelen ítélet 52–64. pontjából következik – az alapesetben szereplő megállapodás nem tartozik a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének
a hatálya alá, a tagállamok szabadon kötelezővé tehetik azt azon személyek számra is, akik nem részesei annak.
Továbbá, a szociálpolitikai megállapodás 4. cikkének (2) bekezdése közösségi szinten kifejezetten lehetővé teszi a szociális
partnereknek azt, hogy együttesen kérjék a Tanácstól a szociális megállapodások végrehajtását.
Az állam azon határozata, amelyben kötelezővé teszi a belépést egy ilyen alapba, ennélfogva nem minősül a Szerződés 85. cikkével
ellentétes megállapodások előírását vagy előnyben részesítését, vagy az ilyen megállapodások hatásainak erősítését lehetővé
tevő határozatnak.
A fenti megállapításokból következik, hogy az állam azon határozata, amelyben kötelezővé teszi a belépést az ágazati nyugdíjalapba,
nem tartozik azon szabályozási intézkedések közé, amelyek a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint veszélyeztetik a Szerződés
3. cikke g) pontjának, 5. és 85. cikkének hatékony érvényesülését.
Következésképpen a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Szerződés 3. cikkének g) pontja, 5. és 85. cikkével nem
ellentétes az állam olyan határozata, amely a valamely meghatározott ágazat munkáltatóit és munkavállalóit képviselő szervezetek
kérelmére kötelezővé teszi a belépést egy ágazati nyugdíjalapba.

Az első kérdésről
Az első kérdéssel – amelyet helyénvaló másodsorban megvizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ
kapni, hogy vállalkozásnak tekinthető-e a Szerződés 85. és azt követő cikkeinek értelmében egy kiegészítő nyugdíjrendszer
igazgatásával megbízott olyan nyugdíjalap, amelyet egy meghatározott ágazat munkáltatóit és munkavállalóit képviselő szervezetek
közötti kollektív szerződéssel hoztak létre, és amelybe a belépést az állam az ágazat valamennyi munkavállalója számára kötelezővé
tette.
Az Alap és a beavatkozó kormányok szerint egy ilyen alap nem minősül vállalkozásnak a Szerződés 85. és azt követő cikkeinek
értelmében. E tekintetben az ágazati nyugdíjalap és az általa igazgatott kiegészítő nyugdíjrendszer különböző sajátosságaira
hivatkoznak.
Először is annak, hogy egy meghatározott ágazat minden munkavállalójának kötelező a kiegészítő nyugdíjrendszerbe belépnie
– a törvényi minimálbér alapján számított törvényi nyugdíj rendkívül alacsony összege miatt – lényeges szociális funkciója
van a Hollandiában alkalmazott nyugdíjrendszerben. Mivel a kiegészítő nyugdíjrendszer kollektív szerződéssel történő létrehozása
a törvény által meghatározott keretek között történt, és a rendszerbe való belépést az állam kötelezővé tette, a nyugdíjrendszer
a holland szociális védelmi rendszer egyik elemének minősül, és az igazgatásával megbízott nyugdíjalap hozzájárul a szociális
biztonságra vonatkozó közszolgáltatás működtetéséhez.
Másodszor az ágazati nyugdíjalap nonprofit szervezet. Irányítását az igazgatóságban egyenlő számban képviselt szociális partnerek
közösen látják el. Az ágazati nyugdíjalap átlagos járulékot szed, amelynek összegét az említett igazgatóság határozza meg
a díjak összege, az ellátások mértéke és a kockázatok nagysága alapján – kollektív szinten – megállapított egyensúly függvényében.
Ezenfelül a megfelelő tartalékképzés miatt a járulékok nem lehetnek egy meghatározott szintnél alacsonyabbak, illetve a nonprofit
jelleg megőrzése érdekében nem haladhatnak meg egy felső határt, amelynek betartását a szociális partnerek és a biztosítási
kamara garantálják. Még ha a beszedett járulékokat a tőkefedezeti elv szerint be is fektetik, e befektetések a biztosítási
kamara felügyelete alatt állnak és meg kell felelniük a PSW rendelkezéseinek, valamint az ágazati nyugdíjalap alapszabályának.
Harmadszor, az ágazati nyugdíjalap működése a szolidaritás elvén alapul. Ez a szolidaritás a következőkben mutatkozik meg:
minden munkavállaló előzetes orvosi vizsgálat nélküli felvételének kötelezettsége, keresőképtelenség miatti járulékfizetés
alóli mentesítés esetén a nyugdíjjogosultság fenntartása, a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkáltató járuléktartozásának
átvállalása az alap által, valamint a nyugdíjösszegek indexálása értékük megőrzése érdekében. A szolidaritási elv a magánszemélyek
esetében a befizetett - egy kockázatoktól független, átlagos - járulék, valamint az átlagos bér alapján meghatározott nyugdíjjogosultság
közötti egyenértékűség hiányából is következik. E szolidaritás nélkülözhetetlenné teszi a kiegészítő nyugdíjrendszerbe való
kötelező belépést. Ennek hiányában, a „jó” kockázatoknak a rendszerből való kiválása esetén bekövetkező negatív láncreakció
veszélyeztetné a rendszer pénzügyi egyensúlyát.
A fentiek alapján az Alap és a beavatkozó kormányok úgy ítélik meg, hogy az ágazati nyugdíjalap egy szociális biztonsági rendszer
igazgatásával megbízott szervezetnek minősül, a C-159/91. és C-160/91. sz. Poucet és Pistre egyesített ügyekben 1993. február
17-én hozott ítélet (EBHT 1993., I 637. o.) tárgyát képező szervezetekhez hasonlóan, a C-244/94. sz. Fédération française
des sociétés d’assurance és társai ügyben 1995. november 16-án hozott ítélet (EBHT 1995., I 4013. o.) tárgyát képező szervezettel
ellentétben, amelyet a Bíróság a Szerződés 85. és azt követő cikkei értelmében vállalkozásnak minősített.
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság kimondta, hogy a közösségi versenyjogban a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet
folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjuktól (lásd különösen a C-41/90. sz. Höfner
és Elser ügyben 1991. április 23-án hozott ítélet [EBHT 1991., I 1979. o.] 21. pontját, a fent hivatkozott Poucet és Pistre
ügyben hozott ítélet 17. pontját, és a fent hivatkozott Fédération française des sociétés d’assurance és társai ügyben hozott
ítélet 14. pontját).
Ezenfelül a fent hivatkozott Poucet és Pistre ügyben hozott ítéletében a Bíróság kizárta e fogalom köréből a bizonyos kötelező
szociális biztonsági rendszerek igazgatásával megbízott, szolidaritási elven alapuló szervezeteket. Az ott tárgyalt esetben
az egészség- és anyasági biztosítási rendszerben az ellátások azonosak voltak minden kedvezményezett számára még akkor is,
ha a járulékok a jövedelemmel álltak arányban; a nyugdíjbiztosítási rendszerben a nyugdíjak finanszírozását az aktív munkavállalók
biztosították; ezenkívül a törvényi nyugdíjjogosultságok nem álltak arányban a nyugdíjrendszerbe befizetett járulékokkal;
végül, a strukturális pénzügyi nehézségekkel küszködő rendszerek finanszírozásában a többlettel rendelkező rendszerek is részt
vettek. Ez a szolidaritás szükségszerűen maga után vonta, hogy a különböző rendszereket egyetlen szervezet igazgassa, és hogy
az e rendszerekbe való belépés kötelező jellegű legyen.
Ezzel szemben a fent hivatkozott Fédération française des sociétés d’assurance és társai ügyben hozott ítéletében a Bíróság
úgy ítélte meg, hogy az a nonprofit szervezet, amely valamely, a kötelező alaprendszer kiegészítését szolgáló olyan nyugdíjbiztosítási
rendszert igazgat, amelyet a jogszabályok szabadon választható rendszerként hoztak létre és amely a tőkefedezeti elv alapján
működik, a Szerződés 85. és azt követő cikkei értelmében vállalkozásnak minősül. A szabadon választható belépés, a tőkefedezeti
elv alkalmazása, valamint az a tény, hogy az ellátások kizárólag a kedvezményezettek által befizetett járulékok összegétől
és a kezelő szervezet befektetéseinek pénzügyi eredményeitől függtek azzal járt, hogy a szervezet a biztosítótársaságokkal
versenyben gyakorolta gazdasági tevékenységét. Sem a szociális jellegű cél, sem a jövedelemszerző cél hiánya, sem a szolidaritási
követelmények, sem a többi szabály – mint például az igazgató szervezetre kivetett korlátozások a befektetések területén –
nem fosztják meg a szervezet által gyakorolt tevékenységet gazdasági jellegétől.
Az előzőekben kifejtettek fényében kell megítélni azt a kérdést, hogy a Szerződés 85. és azt követő cikkeinek értelmében a
vállalkozás fogalma kiterjed-e egy olyan szervezetre, mint az alapeljárás tárgyát képező ágazati nyugdíjalap.
E tekintetben megjegyzendő, hogy az ágazati nyugdíjalap maga határozza meg a járulékok és ellátások összegét, valamint az
Alap a tőkefedezeti elv szerint működik.
Ennélfogva - ellentétben a fent hivatkozott Poucet és Pistre ügyen hozott ítélet tárgyát képező, a kötelező szociális biztonsági
rendszerek igazgatásával megbízott szervezetek által nyújtott ellátásokkal - az Alap által nyújtott ellátások összege a megvalósított
befektetések pénzügyi eredményeitől függ, és e befektetések tekintetében a biztosítótársaságokhoz hasonlóan a biztosítási
kamara felügyelete alatt áll.
Ezenfelül – amint az a BPW 5. cikkéből, valamint a belépés alóli mentesítésre vonatkozó iránymutatások 1. és 5. cikkéből következik
– valamely ágazati nyugdíjalap köteles a vállalkozás számára mentességet adni, amennyiben ez utóbbi már legalább hat hónappal
az Alapba való belépés kötelezővé tételét megalapozó kérelem benyújtása előtt olyan nyugdíjrendszer keretében biztosította
munkavállalóit, amely legalább az Alapba való belépés esetén megszerezhető jogosultságokkal egyenértékű jogosultságokat biztosít
számukra. Ráadásul a fent említett iránymutatások 1. cikkének értelmében, az Alapnak abban az esetben is lehetősége van mentességet
adni egy vállalkozás számára, ha a vállalkozás olyan nyugdíjrendszer keretében biztosítja munkavállalóit, amely legalább az
Alapba való belépés esetén megszerezhető jogosultságokkal egyenértékű jogosultságokat biztosít számukra, feltéve, hogy az
Alapból való kilépés esetén a biztosítási kamara által ésszerűnek ítélt kártalanítást ajánlanak fel a kilépés következtében
az Alapot biztosításmatematikai szempontból ért esetleges kárért.
Mindebből az következik, hogy valamely, az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló ágazati nyugdíjalap a biztosítótársaságokkal
versenyben folytatja gazdasági tevékenységét.
E körülmények között, a nonprofit jelleg, valamint az Alap és a beavatkozó kormányok által említett szolidaritási elemek nem
elegendőek ahhoz, hogy az ágazati nyugdíjalapot megfosszák a Szerződés versenyszabályai értelmében vett vállalkozási minőségtől.
A szociális cél megvalósítására való törekvés, az említtet szolidaritási elemek, valamint az ágazati nyugdíjalap által megvalósított
befektetésekre vonatkozó korlátozások vagy felügyelet kétségkívül csökkenthetik az Alap által nyújtott szolgáltatás versenyképességét
a biztosítótársaságok által nyújtott hasonló szolgáltatásokhoz képest. Noha e megszorítások nem akadályozzák az Alap által
végzett tevékenység gazdasági tevékenységnek való minősítését, igazolhatják egy ilyen szervezet kizárólagos jogát egy kiegészítő
nyugdíjrendszer igazgatására.
Következésképpen az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy valamely kiegészítő nyugdíjrendszer igazgatásával megbízott,
meghatározott ágazat munkáltatóit és munkavállalóit képviselő szervezetek közötti kollektív szerződéssel létrehozott olyan
nyugdíjalap, amelybe a belépést az állam az ágazat valamennyi munkavállalója számára kötelezővé tette, a Szerződés 85. és
azt követő cikkeinek értelmében vállalkozásnak minősül.

A harmadik kérdésről
Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a Szerződés 86. és 90. cikke kizárja-e,
hogy az állam kizárólagos joggal ruházzanak fel egy nyugdíjalapot valamely meghatározott ágazatban egy kiegészítő nyugdíjrendszer
igazgatására.
A holland kormány azt állítja, hogy a belépést kötelezővé tevő rendelet egyetlen hatása abban áll, hogy az érintett ágazat
munkavállalóit kötelezi az Alapba való belépésre. Ez a rendelet nem nyújt kizárólagos jogot az Alapnak a kiegészítő nyugdíjak
területén. Az Alap nem rendelkezik a Szerződés 86. cikkének értelmében vett erőfölénnyel sem.
Mindenekelőtt megállapítható, hogy az állam azon határozata, amely kötelezővé teszi – mint jelen esetben is – a valamely ágazati
nyugdíjalapba való belépést, szükségszerűen maga után vonja, hogy ez az alap megkapja a nyugdíjjogosultság létesítése érdekében
befizetett járulékok beszedésére és kezelésére vonatkozó kizárólagos jogot. Ennélfogva az Alap – a Szerződés 90. cikkének
(1) bekezdése szerint – az állam által kizárólagos jogokkal felruházott vállalkozásnak minősül.
Helyénvaló továbbá emlékeztetni arra is, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében valamely vállalkozás, amely jogszabályon
alapuló monopóliummal rendelkezik a közös piac egy jelentős részén, a Szerződés 86. cikke szerinti erőfölénnyel rendelkező
vállalkozásnak tekinthető (lásd a C-179/90. sz. Merci convenzionali porto di Genova ügyben 1991. december 10-én hozott ítélet
[EBHT 1991., I 5889. o.] 14. pontját és a C-18/88. sz. GB-Inno-BM-ügyben 1991. december 13-án hozott ítélet [EBHT 1991., I
5941. o.] 17. pontját).
Az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló ágazati nyugdíjalap, amely kizárólagos jogokkal rendelkezik a tagállam valamely iparágában
– s ennélfogva a közös piac egy jelentős részén – egy kiegészítő nyugdíjrendszer igazgatására, így a Szerződés 86. cikke értelmében
erőfölénnyel rendelkező vállalkozásnak minősülhet.
Hozzá kell azonban tenni, hogy pusztán az a tény, hogy a Szerződés 90. cikkének (1) bekezdése szerinti kizárólagos jogok biztosításával
erőfölény jön létre, önmagában még nem összeegyeztethetetlen a Szerződés 86. cikkével. Egy tagállam csak abban az esetben
sérti meg az említett két rendelkezésben foglalt tilalmakat, ha az adott vállalkozás már a ráruházott kizárólagos jogok puszta
gyakorlásával is elkerülhetetlenül visszaél az erőfölényével, vagy ha ezek a jogok olyan helyzetet teremthetnek, amely a vállalkozást
ilyen visszaélésekre indíthatja (lásd a fenti hivatkozott Höfner és Elser ügyben hozott ítélet 29. pontját, a C-260/89. sz.
ERT-ügyben 1991. június 18-án hozott ítélet [EBHT 1991., I 2925. o.] 37. pontját, a fent hivatkozott Merci convenzionali porto
di Genova ügyben hozott ítélet 16 és 17. pontját, a C-323/93. sz. Centre d’insémination de la Crespelle ügyben 1994. október
5-én hozott ítélet [EBHT 1994., I 5077. o.] 18. pontját és a C-163/96. sz. Raso és társai ügyben 1998. február 12-én hozott
ítélet [EBHT 1998., I 533. o.] 27. pontját).
Az Albany e tekintetben azzal érvel, hogy az Alap által igazgatott kiegészítő nyugdíjrendszerbe való kötelező belépés ellentétes
a Szerződés 86. cikkével, összefüggésben annak 90. cikkével. Az Alap által kínált nyugellátások nem, illetve már nem felelnek
meg a vállalkozások igényeinek. Ezen ellátások szintje túl alacsony, azok nem kötődnek a bérekhez, és így rendszerszerűen
nem megfelelőek. Ennélfogva a munkáltatóknak más intézkedéseket kell hozniuk a nyugdíj tekintetében. Ugyanakkor, a kötelező
belépési rendszer megfosztja e munkáltatókat attól a lehetőségtől, hogy egy biztosítótársasággal teljes nyugdíjfedezetről
egyezzenek meg. Különböző biztosítóknál több nyugdíjrendszerről való megegyezés növelné az igazgatási költségeket, és csökkentené
a hatékonyságot.
Emlékeztetni kell arra, hogy a fent hivatkozott Höfner és Elser ügyben hozott ítélet 34. pontjában a Bíróság úgy határozott,
hogy az a tagállam, amely kizárólagos munkaközvetítési jogot biztosít munkaügyi hivatala számára, megsérti a Szerződés 90.
cikkének (1) bekezdését, mivel olyan helyzetet teremt, amelyben a munkaügyi közhivatal elkerülhetetlenül megsérti a Szerződés
86. cikkének rendelkezéseit, többek között azért, mert nyilvánvalóan nem képes kielégíteni az e tevékenységek iránt a piacon
jelentkező keresletet.
Jelen esetben fontos megjegyezni, hogy az Alap által javasolt kiegészítő nyugdíjrendszer a Hollandiában jelenleg érvényes
előíráson alapul, vagyis azon, hogy minden olyan munkavállaló, aki járulékot fizetett a fenti rendszerbe a tagság maximális
időtartama alatt, utolsó fizetése 70 %-ának megfelelő nyugdíjat kap, amelybe beleértendő az AOW címén folyósított állami nyugdíj
is.
Bizonyos, hogy az ágazat egyes vállalkozásai olyan nyugdíjrendszert kívánnának biztosítani munkavállalóik számára, amely túlmutat
az Alap általa javasolt rendszeren. Azonban az a tény, hogy az ilyen vállalkozások nem bízhatják egy ilyen rendszer igazgatását
egyetlen biztosítóra, és az ebből fakadó versenykorlátozás közvetlenül az ágazati nyugdíjalapnak adott kizárólagos jognak
tudható be.
Ennélfogva meg kell vizsgálni, hogy – amint azt az Alap, a holland kormány és a Bizottság állítja – az ágazati nyugdíjalap
kiegészítő nyugdíjak igazgatására vonatkozó kizárólagos joga egy meghatározott ágazatban, valamint az abból következő versenykorlátozás
indokoltnak tekinthető-e a Szerződés 90. cikke (2) bekezdése alapján, mint olyan intézkedés, amely egy – az Alapra bízott
– általános érdekű, sajátos szociális feladat megvalósításához szükséges.
Az Albany azt állítja, hogy az ágazati nyugdíjalapba való kötelező belépés nem szükséges ahhoz, hogy megfelelő szintű nyugdíjat
lehessen biztosítani a munkavállalók számára. Ez a cél a nyugdíjakra vonatkozó minimumkövetelmények meghatározásával elérhető
lenne, amelyeket vagy az állam ösztönzésére a szociális partnereknek, vagy közvetlenül az államnak kellene megállapítania.
A kollektív munkaszerződések gyakran előírják a munkáltatók számára egy minimális nyugdíjrendszer biztosításának kötelezettségét,
ugyanakkor meghagyják számukra annak lehetőségét, hogy vállalkozásuk számára saját nyugdíjalapot hozzanak létre, belépjenek
egy ágazati nyugdíjalapba vagy biztosítótársasághoz forduljanak.
Az Albany szerint az „átlagos járulék” befizetése sem indokolja a kötelező tagságot. Egyrészről sem a BPW, sem a belépést
kötelezővé tevő rendelet nem írja elő, hogy a rendszernek ilyen járulékon kellene alapulnia. Másrészről számos olyan ágazati
nyugdíjalap működik tökéletesen az „átlagos járulék” rendszere alapján, amelybe a belépés nem kötelező.
Azzal kapcsolatban, hogy egy-egy tevékenységi ágazat minden munkavállalóját előzetes orvosi vizsgálat nélkül felveszik, méghozzá
annak érdekében, hogy a „rossz” kockázatokat ne lehessen visszautasítani, az Albany megjegyzi, hogy a gyakorlatban a biztosítókkal
kötött nyugdíjbiztosítási szerződések a munkáltatót arra kötelezik, hogy minden munkavállalót jelentsen be, a biztosítót pedig
arra, hogy előzetes orvosi vizsgálat nélkül elfogadjon minden bejelentett munkavállalót.
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a Szerződés 90. cikke (2) bekezdésének értelmében, az általános gazdasági érdekű
szolgáltatások működtetésével megbízott vállalkozások olyan mértékben tartoznak a versenyszabályok hatálya alá, amennyiben
ezek alkalmazása sem jogilag, sem ténylegesen nem akadályozza a rájuk bízott sajátos feladatok végrehajtását.
Azáltal, hogy bizonyos feltételek mellett eltérést enged a Szerződés általános szabályaitól, a Szerződés 90. cikkének (2)
bekezdése arra irányul, hogy összeegyeztesse a tagállamok azon érdekeit, hogy egyes vállalkozásokat – különösen a közszférában
– gazdaság- vagy szociálpolitikai eszközként vegyenek igénybe, valamint a Közösségnek a versenyszabályok tiszteletben tartására
és a közös piac egységének megóvására vonatkozó érdekeit (lásd: a C-202/88. sz. Franciaország kontra Bizottság ügyben 1991.
március 19-én hozott ítélet [EBHT 1991., I 1223. o.] 12. pontját és a C-157/94. sz. Bizottság kontra Hollandia ügyben 1997.
október 23-án hozott ítélet [EBHT 1997., I 5699. o.] 39. pontját).
Tekintettel a tagállamok ily módon meghatározott érdekeire, nem lehet megtiltani számukra, hogy azon általános gazdasági érdekű
szolgáltatásaik meghatározásakor, amelyekkel egyes vállalkozásokat megbíznak, figyelembe vegyék a nemzeti politikájukra jellemző
sajátos célokat, és hogy ezeket az említett vállalkozások számára előírt kötelezettségek és megszorítások útján próbálják
meg megvalósítani (a fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítélet 40. pontja).
Az alapeljárás tárgyát képező kiegészítő nyugdíjrendszer lényeges szociális funkciót tölt be a holland nyugdíjrendszerben,
hiszen a törvényi minimálbér alapján számított törvényi nyugdíj összege meglehetősen alacsony.
Ezenfelül a kiegészítő nyugdíjak szociális funkciójának fontossága nemrégiben a közösségi jogalkotó által is elismerést nyert
a Közösségen belül mozgó munkavállalók és önálló vállalkozók kiegészítő nyugdíjra való jogosultságának védelméről szóló, 1998.
június 29-i 98/49/EK tanácsi irányelv (HL L 209., 46. o.) elfogadásával.
Helyénvaló emlékeztetni továbbá arra, hogy a Szerződés 90. cikke (2) bekezdése alkalmazási feltételeinek megvalósulásához
nincs szükség arra, hogy az általános gazdasági érdekű szolgáltatás működtetésével megbízott vállalkozás pénzügyi egyensúlya
vagy gazdasági életképessége veszélyeztetve legyen. Elégséges, ha a kérdéses jogok hiányában a vállalkozás nem képes azoknak
– a rá háruló kötelezettségekkel és megszorításokkal meghatározott – sajátos feladatoknak a megvalósítására, amelyekkel megbízták
(a fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítélet, 52. pont), vagy e jogok fenntartása elengedhetetlen ahhoz,
hogy a jogosult számára lehetővé tegye a rábízott általános gazdasági érdekű feladatok gazdaságilag elfogadható körülmények
között történő megvalósítását (lásd a C-320/91. sz. Corbeau-ügyben 1993. május 19-én hozott ítélet [EBHT 1993., I 2533. o.]
14-16. pontját és a fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítélet 53. pontját).
Márpedig, ha megszüntetnék az Alap kizárólagos jogát a valamely meghatározott ágazat minden munkavállalójára kiterjedő kiegészítő
nyugdíjrendszer igazgatására, a fiatal és jó egészségi állapotú személyzetet alkalmazó, nem veszélyes tevékenységet folytató
vállalkozások előnyösebb biztosítási feltételekre törekednének a magánbiztosítóknál. A „jó” kockázat fokozatos távozásával
az ágazati nyugdíjalapra maradna a növekvő „rossz” kockázat vállalása, amely maga után vonná a munkavállalói nyugdíjköltségének
növekedését, különös tekintettel az olyan, idős személyzetet alkalmazó, veszélyes tevékenységet folytató kis- és középvállalkozások
munkavállalóira, amelyeknek az Alap nem tudna elfogadható költségek mellett nyugdíjat kínálni.
Ez még inkább igaz olyan helyzetben, amikor – mint az alapeljárásban is – az Alap kizárólagos igazgatása alatt álló kiegészítő
nyugdíjrendszert a szolidaritás magas szintje jellemzi, méghozzá mivel a járulékok nem tükrözik a kockázatokat, kötelezettség
áll fenn minden munkavállaló előzetes orvosi vizsgálat nélküli felvételére, a nyugdíjjogosultság a keresőképtelenség miatti
járulékfizetés alóli mentesítés esetén is fennmarad, az Alap a munkáltató fizetésképtelensége esetén átvállalja a munkáltató
járuléktartozásait, valamint a nyugdíjösszegek értékük megőrzése érdekében indexálásra kerülnek.
Az ilyen, az Alap által nyújtott szolgáltatás a biztosítótársaságok által nyújtott hasonló szolgáltatásokkal összevetett versenyképességét
csökkentő megszorítások ugyanis, hozzájárulnak ahhoz, hogy igazolják az Alapnak a kiegészítő nyugdíjrendszer igazgatására
vonatkozó kizárólagos jogát.
A fentiekből következően, az Alapra ruházott kizárólagos jog megszüntetése ahhoz vezethetne, hogy az Alap nem lenne képes
elfogadható gazdasági körülmények között megvalósítani a rábízott általános gazdasági érdekű feladatot és pénzügyi egyensúlya
veszélybe kerülne.
A fent hivatkozott GB-Inno-BM-ügyben hozott ítéletre utalva az Albany mindazonáltal úgy ítéli meg, hogy az Alap kettős funkciója
– mint a nyugdíjrendszer igazgatója, valamint a mentességek odaítélésének hatáskörével felruházott hatóság – a mentesítési
hatáskör önkényes gyakorlásához vezethet.
Helyénvaló emlékeztetni arra, hogy a fent hivatkozott GB-Inno-BM-ügyben hozott ítélet 28. pontjában a Bíróság úgy határozott,
hogy a Szerződés 3. cikkének g) pontja, 86. és 90. cikke megtiltja, hogy egy tagállam a nyilvános távközlési hálózatot üzemeltető
társaságra bízza a telefonkészülékekre vonatkozó szabványok megállapítását, és azok gazdasági szereplők általi betartásának
ellenőrzését, hiszen a társaság egyben e szereplők versenytársa is a készülékek piacán.
Ez utóbbi ítélet 25. pontjában a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az, ha egy ilyen társaság kezében összpontosulnak azok a hatáskörök,
amelyek egyrészről a telefonkészülékek hálózati csatlakoztatásának engedélyezésére vagy visszautasítására vonatkoznak, másrészről
amelyek a készülékekre vonatkozó műszaki szabványok meghatározására, valamint annak ellenőrzésére vonatkoznak, hogy a nem
általa gyártott készülékek megfelelnek-e az általa elfogadott előírásoknak, azt jelentené, hogy a társaságot felruházzák azzal
a joggal, hogy saját belátása szerint határozhassa meg a nyilvános hálózatra csatlakoztatható végberendezéseket, és hogy ennélfogva
nyilvánvaló előnyt biztosítanak számára a versenytársaival szemben.
Ugyanakkor az alapeljárásban fennálló helyzet különbözik a fent hivatkozott GB-Inno-BM-ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló
helyzettől.
Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy a belépés alóli mentesítésről szóló iránymutatások 5. cikkének (1) bekezdése szerint
az ágazati kiegészítő nyugdíjalap köteles mentességet adni valamely vállalkozásnak abban az esetben, ha a vállalkozás már
legalább hat hónappal az alapba való belépés kötelezővé tételét megalapozó kérelem benyújtása előtt olyan nyugdíjrendszer
keretében biztosította munkavállalóit, amely legalább az alapba való belépés esetén megszerezhető jogosultsággal egyenértékű
jogosultságot biztosít a számukra.
Mivel a fent említett rendelkezés köti az ágazati nyugdíjalapot a mentesítési hatáskör gyakorlása tekintetében, e rendelkezést
nem lehet úgy tekinteni, mint amely az alapot e hatáskörrel való visszaélésre ösztönözné. Ilyen esetben ugyanis az alap annak
ellenőrzésére szorítkozik, hogy az illetékes miniszter által elrendelt feltételek teljesülnek-e (lásd e tekintetben a C-46/90.
és C-93/91. sz. Lagauche és társai egyesített ügyekben 1993. október 27-én hozott ítélet [EBHT 1993., I 5267. o.] 49. pontját).
A továbbiakban meg kell állapítani, hogy a belépés alóli mentesítésről szóló iránymutatások 1. cikkének értelmében az ágazati
nyugdíjalapnak jogában áll mentességet adni valamely vállalkozásnak abban az esetben, ha a vállalkozás olyan nyugdíjrendszer
keretében biztosítja munkavállalóit, amely legalább az alapba való belépés esetén megszerezhető jogosultsággal egyenértékű
jogosultságot biztosít a számukra, feltéve hogy a nyugdíjalapból való kilépés esetén, a vállalkozás – a biztosítási kamara
által ésszerűnek ítélt – kártalanítást ajánl fel a kilépés következtében a nyugdíjalapot biztosításmatematikai szempontból
ért esetleges kárért.
A fenti rendelkezés így lehetővé teszi az ágazati nyugdíjalap számára, hogy mentesítse a belépési kötelezettség alól azt a
vállalkozást, amely az általa igazgatott rendszerrel egyenértékű nyugdíjrendszerben biztosítja munkavállalóit, ha ez a mentesítés
nem veszélyezteti az alap pénzügyi egyensúlyát. E mentesítési hatáskör gyakorlása megköveteli az adott nyugdíjrendszerek adatainak
és az alap pénzügyi egyensúlyának összetett értékelését, amely szükségszerűen széles mérlegelési keretet feltételez..
Tekintettel egy ilyen értékelés összetettségére, valamint a mentesség odaítélésével járó, az ágazati nyugdíjalap pénzügyi
egyensúlyára – és így az alapra bízott szociális feladat megvalósítására – vonatkozó kockázatokra, a tagállamok úgy is vélhetik,
hogy a mentesítési hatáskört nem kell különálló jogalanyra ruházni.
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy amennyiben a nemzeti bíróságokhoz – a jelen ügyhöz hasonlóan – a járulékfizetési felszólítás
elleni kifogással fordulnak, e bíróságoknak felül kell vizsgálniuk az alapnak a belépés alóli mentesítés elutasításáról szóló
határozatát, ami lehetővé teszi legalábbis annak ellenőrzését, hogy az alap nem önkényesen élt-e mentesítési hatáskörével,
és hogy a hátrányos megkülönbözetés tilalmának elvét, valamint a határozat jogszerűségére vonatkozó többi feltételt tiszteletben
tartották-e.
Végül, az Albany azon érvével kapcsolatban, amely szerint a munkavállalók számára a megfelelő szintű nyugdíj biztosítása olyan
minimumkövetelmények meghatározásával is biztosítható lenne, amelyeknek a biztosítótársaságok által kínált nyugdíjaknak meg
kellene felelniük, ki kell emelni, hogy tekintettel a kiegészítő nyugdíjrendszerek szociális funkciójára és azon mérlegelési
keretre, amellyel az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tagállamok szociális biztonsági rendszerük megszervezése tekintetében
rendelkeznek (a 238/82. sz. Duphar és társai ügyben 1984. február 7-én hozott ítélet [EBHT 1984., 523. o.] 16. pontja, a fent
hivatkozott Poucet és Pistre ügyben hozott ítélet 6. pontja és a C-70/95. sz. Sodemare és társai ügyben 1997. június 17-én
hozott ítélet [EBHT 1997., I 3395. o.] 27. pontja), a tagállamok feladata annak megítélése, hogy – nemzeti nyugdíjrendszerük
sajátosságainak figyelembevételével – minimumkövetelmények megállapításával is biztosítani lehet-e azt a nyugdíjszintet, amelyet
egy adott ágazatban a nyugdíjalapba való belépés kötelezővé tételével biztosítani kíván.
Következésképpen a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy nem ellentétes az EK-Szerződés 86. és 90. cikkével (jelenleg
EK 82. és EK 86. cikk) az, hogy az állam meghatározott ágazatban valamely kiegészítő nyugdíjrendszer igazgatására vonatkozó
kizárólagos jogot ruházzon egy nyugdíjalapra.

A költségekről
A Bíróságnál észrevételt előterjesztő holland, német, francia és svéd kormány és a Bizottság részéről felmerült költségek
nem téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban
lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről..
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG,
a Kantongerecht te Arnhem 1996. március 4‑én ítéletével előterjesztett kérdésekre válaszolva a következőképpen határozott:
1)
Az EK‑Szerződés 3. cikkének g) pontja (jelenleg, módosítást követően EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontja), 5. és 85. cikke
(jelenleg, módosítást követően, EK 10. és EK 81. cikk) nem tiltja az állam olyan határozatát, amely meghatározott ágazat munkáltatóit
és munkavállalóit képviselő szervezetek kérelmére kötelezővé teszi a belépést valamely ágazati nyugdíjalapba.
2)
Valamely kiegészítő nyugdíjrendszer igazgatásával megbízott olyan nyugdíjalap, amelyet meghatározott ágazat munkáltatóit és
munkavállalóit képviselő szervezetek közötti kollektív szerződéssel hoztak létre, és amelybe a belépést az állam az ágazat
valamennyi munkavállalója számára kötelezővé tette, a Szerződés 85. és azt követő cikkeinek értelmében vállalkozásnak minősül.
3)
Nem ellentétes az EK‑Szerződés 86. és 90. cikkével (jelenleg EK 82. és EK 86. cikk) az, hogy az állam meghatározott ágazatban
valamely kiegészítő nyugdíjrendszer igazgatására vonatkozó kizárólagos jogot ruházzon egy nyugdíjalapra.
Rodríguez Iglesias
Puissochet
Hirsch
Jann
Moitinho de Almeida
Gulmann
Murray
Edward
Ragnemalm
Sevón

Wathelet
Kihirdetve Luxembourgban, az 1999. október 21‑i nyilvános ülésen.
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: holland.