CELEX: 62004CJ0141
Direktiv 89/48/EEG
Arbetstagare
Erkännande av examensbevis
Civilingenjör inom maskinteknik

1       Begäran om förhandsavgörande avser under vilka förhållanden en innehavare av ett examensbevis som omfattas av tillämpningsområdet
för rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 december 1988 om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande
högre utbildning som omfattar minst tre års studier (EGT L 19, 1989, s. 16; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 192)
kan åberopa vissa bestämmelser i direktivet sedan införlivandefristen löpt ut, om direktivet inte har införlivats med nationell
rätt. Begäran avser i andra hand tolkningen av artiklarna 48 och 52 i EG‑fördraget (nu artiklarna 39 EG och 43 EG i ändrad
lydelse).
2       Begäran har framställts i en tvist mellan Michail Peros och Techniko Epimelitirio Ellados (Greklands teknikkammare, nedan
kallad TEE), vilket är det grekiska organ som för register över ingenjörer. Tvisten avser TEE:s avslag på Michail Peros begäran
att registreras som civilingenjör inom maskinteknik. Sökanden hade framställt sin begäran med stöd av sin behörighet att utöva
detta yrke i Tyskland.

Tillämpliga bestämmelser

Gemenskapslagstiftningen
3       Det framgår av tredje och fjärde skälen i direktiv 89/48 att detta direktiv har till syfte att införa en generell ordning
för erkännande av examensbevis i syfte att underlätta för europeiska medborgare att kunna utföra all den yrkesverksamhet som
i en värdmedlemsstat är beroende av att en postgymnasial utbildning avslutats, förutsatt att de har ett sådant examensbevis
som förberett dem för denna verksamhet och som tilldelats dem efter minst tre års avslutade studier och som utfärdats i en
annan medlemsstat.
4       I artikel 3 första stycket i direktiv 89/48 föreskrivs följande:
”När det i en värdmedlemsstat krävs ett examensbevis för att utöva ett reglerat yrke, får den behöriga myndigheten inte under
hänvisning till otillräckliga kvalifikationer vägra att ge en medborgare i en medlemsstat tillstånd att utöva detta yrke på
samma villkor som gäller för dess egna medborgare
a)      om den sökande innehar det examensbevis som krävs i en annan medlemsstat för att påbörja eller utöva yrket i fråga i landet,
och detta examensbevis erhållits i en medlemsstat …
…”
5       Enligt artikel 4 i direktivet får värdmedlemsstaten, trots bestämmelserna i artikel 3, kräva att sökanden, enligt vissa villkor
som definieras i artikeln, visar att han har en viss yrkeserfarenhet, att han slutför en anpassningstid som inte överstiger
tre år eller genomgår ett lämplighetsprov (nedan kallade kompenserande åtgärder). I artikeln fastställs vissa bestämmelser
och villkor som tillämpas på de kompenserande åtgärder som kan krävas.
6       I artikel 6 i direktiv 89/48 uppräknas de handlingar som den behöriga myndigheten i en värdmedlemsstat kan kräva av medborgare
i andra medlemsstater som bevis, vad gäller gott namn och rykte, konkursfrihet eller fysisk och psykisk hälsa – artikeln innehåller
också vissa bestämmelser om ed eller högtidlig försäkran som kan krävas av medborgare i andra medlemsstater.
7       Enligt artikel 9.1 i direktiv 89/48 skall medlemsstaterna inom den tid som föreskrivs i artikel 12, det vill säga den 4 januari 1991,
ange de berörda myndigheter som är bemyndigade att motta ansökningarna och fatta de beslut som åsyftas i detta direktiv och
underrätta övriga medlemsstater och Europeiska gemenskapernas kommission därom.

Den nationella lagstiftningen
8       I Grekland är ingenjör ett reglerat yrke som endast får utövas av medlemmar i TEE. Detta organ instiftades genom presidentdekret
av den 27 november/14 december 1926 om kodifiering av bestämmelserna om inrättandet av TEE (FEK A’ 430), i dess lydelse enligt
lag nr 1486/1984 (FEK A’ 161), och presidentdekret nr 512/1991av den 30 november/12 december 1991(FEK A’ 190, nedan kallat
TEE-dekretet).
9       Enligt artikel 2.1 i TEE-dekretet, skall alla medborgare i medlemsstaterna ”som är innehavare av ett examensbevis utfärdat
av nationella tekniska högskolan Metsovo, av tekniska högskolor i landet och av motsvarande utbildningsinstitut i utlandet
… efter förvärvat tillstånd att utöva yrket” obligatoriskt skrivas in som ordinarie medlemmar i TEE. Medlemmarna delas upp
i nio specialiseringar som räknas upp i artikel 2.5 i dekretet, däribland maskinteknik i punkt c.
10     I artikel 4.3 i dekretet föreskrivs bland annat att TEE skall organisera examensprov, bevilja tillstånd för utövandet av yrket
som civilingenjör, och hålla register över ingenjörerna.
11     TEE hade enligt artikel 1.1 i lag nr 1225/1981 av den 30/31 december 1981 (FEK A’ 340), ”behörighet att bevilja civilingenjörer
som är utexaminerade från högre utbildningsinstitut i utlandet tillstånd att utöva yrket i Grekland”.
12     Ministeriet för offentliga arbeten och utbildningsministeriet har, med stöd av lag nr 1225/1981, antagit interministeriellt
beslut nr ED 5/4/339 av den 14 september 1984 (FEK B’ 713), i vilket det definieras vilket förfarande som skall tillämpas
när TEE beviljar tillstånd att utöva ingenjörsyrket.
13     I punkt 1 i beslutet har det särskilt föreskrivits att ”tillståndet för civilingenjörer som utexaminerats från högre utbildningsinstitut
i landet, samt för civilingenjörer som utexaminerats från motsvarande högre utbildningsinstitut i utlandet att utöva yrket
skall beviljas av TEE efter avlagd muntlig examen”.
14     I punkt 2 d föreskrivs att innehavarna av utländska examensbevis, för att kunna delta i sådana examina, för TEE bland annat
även måste uppvisa ett ”intyg om likvärdigheten av det framlagda examensbeviset”, utfärdat av Universitetscentret för erkännande
av examensbevis över studier i utlandet (Diapanepistimiako Kentro Anagnoriseos Titlon Spoudon tis Allodapis, nedan kallat
Dikatsa), som upprättats genom lag nr 741/1977 av den 12/14 oktober 1977 (FEK A’ 314), i dess lydelse enligt lag nr 1566/1985
av den 30 september 1985(FEK A’ 167, nedan kallad Dikatsa-lagen).
15     Dikatsa är enligt artikel 2 i Dikatsa-lagen behörigt att fastställa att utländska fakulteter för högre utbildning jämställs
med fakulteter för nationell högre utbildning och att de examensbevis som dessa utfärdar är likvärdiga och motsvarar de examensbevis
som utfärdas av grekiska institut för högre utbildning. Dikatsa är också behörigt att fastställa att de examensbevis som utfärdas
av utländska fakulteter för högre utbildning jämställs som likvärdiga examensbevis från grekiska institut för högre utbildning,
i fall det inte finns motsvarande specialisering i Grekland.
16     I artikel 4.8 i Dikatsa-lagen fastställs för övrigt att genom beslut av ordföranden i Dikatsas styrelse ”hänvisas de som utexaminerats
från institut för högre utbildning i utlandet, vars examensbevis inte utvisar samma innehåll med avseende på förvärvade kunskaper
som ett examensbevis som utfärdats i Grekland av fakulteten eller motsvarande avdelning eller liknande, för en kompletterande
examen i vissa ämnen till motsvarande högre fakultet eller avdelning”. I artikeln föreskrivs dessutom att ”där det inte är
möjligt att erkänna att examensbeviset är likvärdigt skall den berörda personen anvisas motsvarande fakultet eller avdelning,
som uttryckligen anges av ordföranden för det administrativa rådet” för att där komplettera sin utbildning.
17     Enligt fast rättspraxis från Symvoulio tis Epikrateias (högsta förvaltningsdomstolen) följer det av dessa bestämmelser att
Dikatsa, när det undersöker om ett utländskt examensbevis är likvärdigt med motsvarande examensbevis från ett grekiskt institut
för högre utbildning, skall bedöma vad som är utmärkande för det utländska institut som har utfärdat examensbeviset, studiernas
art och studiernas innehåll. Dikatsa tar vid undersökningen inte hänsyn till om examensbeviset i fråga utgör den formella
kvalifikation som är nödvändig för att utöva ett visst yrke. Dikatsa har, enligt denna rättspraxis, med andra ord endast behörighet
att bedöma huruvida det examensbevis som framläggs för erkännande är akademiskt likvärdigt, men inte huruvida det är yrkesmässigt
likvärdigt.
18     Direktiv 89/48 hade inte införlivats med grekisk rätt när införlivandefristen gick ut (se härvid dom av den 23 mars 1995 i
mål C‑365/93, kommissionen mot Grekland, REG 1995, s. I‑499). En tid efter de händelser som är i fråga i målet vid den nationella
domstolen antogs presidendekret nr 165/2000 av den 28 juni 2000 (FEK A’ 149), senare ändrat genom presidentdekret nr 373/2001
av den 22 oktober 2001 (FEK A’ 251), i syfte att införliva direktivet med grekisk rätt.
19     I artikel 10 i detta dekret ges rådet för erkännande av den yrkesmässiga likvärdigheten av examensbevis över högre utbildning
(Symvoulio Anagnoriseos Epangelmatikis Isotimias Titlon Tritovathmias Ekpaidefsis, nedan kallat Saeitte), som är ett statlig
ad hoc‑organ, exklusiv behörighet att fatta beslut vad gäller ansökningar om erkännande av examensbevis över högre utbildning
som omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 89/48. Detta organ är följaktligen det enda organ som har behörighet att
ge en sökande rätt att i Grekland utöva motsvarande reglerade yrke och har i artikel 9.1 i direktiv 89/48 angetts som behörig
myndighet med befogenhet att ta emot ansökningar och fatta de beslut som avses i direktiv 89/48.
20     I artikel 11.6 föreskrivs dessutom att om det i en specifik nationell bestämmelse för ett visst yrke föreskrivs att ett register
skall hållas över dem som är berättigade att utöva detta yrke medför Saeittes beslut att den yrkesorganisation eller administrativa
myndighet som håller registret är skyldig att skriva in sökanden i sitt register.

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
21     Michail Peros är grekisk medborgare och innehar ett examensbevis som utfärdats år 1980 av Fachhochschule Wiesbaden (Tyskland).
Denna examen ger honom rätt att arbeta som civilingenjör inom maskinteknik i Tyskland (Diplom-Ingenieur im Fachbereich Maschinenbau).
22     Michail Peros önskade utöva detta yrke i Grekland och ansökte om bevis om likvärdighet hos Dikatsa. Dikatsa avslog hans ansökan
genom beslut nr 296 den 28 maj 1993, med motiveringen att det utländska lärosäte som hade utfärdat hans examensbevis inte
låg på samma undervisningsnivå som grekiska institut för högre utbildning.
23     Den 21 februari 1995 ansökte Michail Peros hos TEE om att skrivas in i dess register för att kunna arbeta som civilingenjör
inom maskinteknik i Grekland och omfattas av de fördelar som följer av denna registrering. TEE avslog ansökan, som hade kompletterats
genom en tilläggsansökan den 21 mars 1995, genom beslut 6372 den 4 maj 1995 med följande motivering:
”Inskrivning hos TEE skall ske under de förutsättningar som anges i [TEE-dekretet]. Den grundläggande förutsättningen för
dem som utexaminerats i utlandet är att de skall ha genomgått teknisk högskoleutbildning och att deras examensbevis över studier
är likvärdigt med dem som utfärdas av nationella tekniska högskolan Metsovo eller av tekniska högskolor som ingår i institut
för högre utbildning i Grekland. Likvärdigheten av examensbevis över utländska studier intygas av [Dikatsa]. Mot bakgrund
av ovanstående kan Ni inte bli medlem av TEE och det examensbevis som Ni innehar (Fachhochschule) ger Er inte rätt att skriva
in Er hos TEE.”
24     Michail Peros väckte talan mot detta avslagsbeslut vid Dioikitiko Protodikeio Rodou (Rhodos förvaltningsdomstol i första instans).
Denna domstol ansåg i beslut nr 249/1998 att sökandens talan var en talan om ogiltigförklaring, varför den omfattades av Symvoulio
tis Epikrateias behörighet, varför den förvisade målet dit.
25     Under mellantiden biföll Saeitte Michail Peros ansökan om erkännande av hans examensbevis genom beslut nr 4 av den 5 december 2000,
till följd av att direktiv 89/48 hade införlivats med grekisk rätt. Michail Peros gavs rätt att arbeta i Grekland som civilingenjör
inom maskinteknik utan föregående anpassningstid eller lämplighetsprov. Michail Peros skrevs därefter in i TEE:s register.
26     I målet vid den nationella domstolen har majoriteten i Symvoulio tis Epikrateias ansett att TEE:s avslagsbeslut av den 4 maj 1995
inte var lagligt grundat. Enligt majoriteten borde TEE ha prövat Peros ansökan genom att undersöka om villkoren i artiklarna 3,
4.1 a och b, 4.2 samt 6 punkterna 1–4 i direktiv 89/48, som är ovillkorliga och tillräckligt exakta, var uppfyllda. Om så
var fallet, borde TEE ha tillerkänt Michail Peros rätt att i Grekland arbeta som civilingenjör inom maskinteknik, genom att
utfärda motsvarande tillstånd och skriva in honom i sitt register. Om så inte var fallet borde TEE ha avslagit ansökan genom
motiverat beslut. I vilket fall som helt kunde TEE, med hänsyn till bestämmelserna i direktiv 89/48, inte kräva att Dikatsa
skulle utfärda ett intyg att sökandens examensbevis var likvärdigt.
27     Enligt minoriteten i Symvoulio tis Epikrateias var dock avslaget på begäran om registrering välgrundat, eftersom en privatperson
inte kunde åberopa relevanta bestämmelser i direktiv 89/48 vid den tidpunkt då den omtvistade ansökan ingavs och behörig myndighet
för att behandla ansökningar ännu inte hade bestämts enligt artikel 9.1 i direktivet.
28     Symvoulio tis Epikrateias har vidare frågat sig om TEE, för det fall bestämmelserna i direktiv 89/48 inte kunde åberopas vid
detta organ, TEE ändock var skyldigt att enligt artiklarna 48 och 52 i fördraget undersöka om sökandens examensbevis från
Tyskland var likvärdigt med de grekiska examensbevisen.
29     Symvoulio tis Epikrateias beslutade därför att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)      Är bestämmelserna i artiklarna 3, 4.1 a och b, 4.2 och 6, punkterna 1–4, i rådets direktiv 89/48 … , ovillkorliga och tillräckligt
exakta, så att en enskild – som innehar ett examensbevis som erhållits i en annan medlemsstat och som omfattas av det ovannämnda
direktivets tillämpningsområde – under perioden mellan utgången av fristen för införlivande av direktivet och tidpunkten för
dess för sena införlivande med en viss medlemsstats (värdmedlemsstaten) nationella rättsordning kan åberopa dessa bestämmelser
mot ett förvaltningsorgan som enligt den nationella lagstiftningen givits behörighet att besluta om tillstånd för tillträde
till ett visst yrke och att få utöva det i värdmedlemsstaten?
2)      För det fall att bestämmelserna i direktivet, under tiden mellan utgången av fristen för införlivande av detsamma och dess
för sena införlivande i nationell rätt, inte kan åberopas av en enskild mot ett förvaltningsorgan i värdmedlemsstaten – vilket
enligt den nationella lagstiftningen givits behörighet att meddela tillstånd för att utöva ett visst yrke efter prövning av
ansökningar från sökande som innehar examensbevis från ett institut för högre utbildning i värdmedlemsstaten eller som innehar
ett utländskt examensbevis som erkänts som likvärdigt (i ett allmänt jämförelseförfarande av det slag som beskrivs i förevarande
begäran om förhandsavgörande) – kan det ovannämnda organet mot bakgrund av [artiklarna 48 och 52 i fördraget] uppställa som
villkor för att bevilja en ansökan, från en enskild, som innehar ett examensbevis som erhållits i en annan medlemsstat, som
ingetts under nämnda tid, om att få tillträde till det yrket och att få rätt att utöva det, att sökandens examensbevis först
skall ha erkänts som akademiskt likvärdigt, i enlighet med ovannämnda allmänna förfarande, och att sökanden skall ha godkänts
i de prov som föreskrivs i nationell rätt, eller är sagda organ skyldigt att göra en egen jämförelse mellan den kompetens
som styrkts genom det uppvisade examensbeviset och de kunskaper och kvalifikationer som krävs enligt den nationella lagstiftningen
och att på grundval av denna jämförelse besluta att helt eller delvis befria den berörda personen från skyldigheten att delta
i dessa prov?”

Den första tolkningsfrågan
30     I artikel 3 första stycket a i direktiv 89/48 föreskrivs att den behöriga myndigheten i en medlemsstat inte under hänvisning
till otillräckliga kvalifikationer får vägra att ge en medborgare i en medlemsstat tillstånd att utöva detta yrke på samma
villkor som gäller för dess egna medborgare om den sökande innehar det examensbevis som krävs i en annan medlemsstat för att
påbörja eller utöva yrket i fråga i landet, och detta examensbevis erhållits i en medlemsstat.
31     Michail Peros innehar ett examensbevis som han erhållit i en medlemsstat, i förevarande fall Förbundsrepubliken Tyskland.
Detta examensbevis ger honom rätt att arbeta inom det reglerade yrket civilingenjör inom maskinteknik i den medlemsstaten
och hans situation omfattas således av tillämpningsområdet för artikel 3 första stycket a i direktiv 89/48. Domstolen har
därför ingen anledning att uttala sig om tolkningen av artikel 3 första stycket b i direktivet, eftersom denna bestämmelse
endast är tillämplig om yrket i fråga inte är reglerat i ursprungsstaten.
32     Domstolen har redan förklarat att artikel 3 första stycket a i direktiv 89/48 utgör en bestämmelse vars innehåll är ovillkorligt
och tillräckligt precist för att enskilda skall kunna åberopa denna bestämmelse vid den nationella domstolen gentemot en medlemsstat
som inte har införlivat direktivet med nationell rätt inom den tidsfrist som anges i detsamma (dom av den 29 april 2004 i
mål C‑102/02, Beuttenmüller, REG 2004, s. I‑5405, punkt 55).
33     Vad gäller möjligheten att för tillträde till ett reglerat yrke ställa villkoret att sökanden först vidtar de kompenserande
åtgärder som föreskrivs i artikel 4 i direktiv 89/48, är det utrett att i målet vid den nationella domstolen har Saeitte inte
ställt krav på att Michail Peros skulle vidta någon sådan åtgärd när det prövade hans ansökan år 2000. Dessutom finns det
inget i handlingarna i målet som tyder på att de kvalifikationer som Michail Peros hade när han lämnade in sin första ansökan
avvek från dem som prövades år 2000, på ett sådant sätt att det skulle kunna påverka beslutet om hans rätt att utöva sitt
yrke i Grekland utan kompenserande åtgärder.
34     I vilket fall som helst framgår det av rättspraxis att en medlemsstat, när ett direktiv inte har införlivats med nationell
rätt, endast kan kräva kompenserande åtgärder av det slag som avses i artikel 4.1 i direktiv 89/48 om de föreskrivs i gällande
nationell lagstiftning vid den tidpunkt då ansökan i fråga behandlas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 november 1991
i de förenade målen C‑6/90 och C‑9/90, Francovich m.fl., REG 1991, s. I‑5357, punkt 21, svensk specialutgåva, volym 11, s. I‑435,
och av den 14 juli 2005 i mål C‑142/04, Aslanidou, REG 2005, s. I‑0000, punkterna 35–37).
35     Domstolen har dessutom redan förklarat att när endera direktiv 89/48 eller direktiv 92/51/EEG av den 18 juni 1992 om en andra
generell ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning, en ordning som kompletterar den som föreskrivs i direktiv 89/48/EEG
(EGT L 209, s. 25), är tillämpligt, kan ett offentligt organ i en medlemsstat, vilket är skyldigt att följa reglerna i det
berörda direktivet, inte längre kräva att de examina som en sökande innehar måste erkännas av de behöriga nationella myndigheterna
(dom av den 8 juli 1999 i mål C‑234/97, Fernández de Bobadilla, REG 1999, s. I‑4773, punkt 27).
36     I artikel 6 i direktiv 89/48 uppräknas bara de handlingar som den behöriga myndigheten i en värdmedlemsstat kan kräva av medborgare
i andra medlemsstater som bevis, vad gäller gott namn och rykte, konkursfrihet eller fysisk och psykisk hälsa – artikeln innehåller
också vissa bestämmelser om ed eller högtidlig försäkran. Eftersom den behöriga myndigheten i värdmedlemsstaten i målet vid
den nationella domstolen inte har krävt någon sådan bevisning eller förklaring, är domstolen inte skyldig att uttala sig om
tolkningen av denna bestämmelse, som i vilket fall som helst inte påverkar möjligheten att åberopa artikel 3 första stycket
a i direktivet.
37     Medlemsstaternas skyldighet enligt artikel 9.1 i direktiv 89/48 att ange de berörda myndigheter som är bemyndigade att motta
ansökningarna och fatta de beslut som åsyftas i detta direktiv utgör inte heller hinder för att åberopa artikel 3 första stycket
a i direktivet. Det framgår nämligen av en läsning av artikel 9.1 i ljuset av övriga punkter i samma artikel, att syftet med
denna bestämmelse är att underlätta tillämpningen av den ordning för erkännande av examensbevis som införts genom direktiv 89/48
genom att göra beslutsförfarandet i en medlemsstat tydligare. Ett sådant angivande är däremot enligt artikel 9.1 inte nödvändigt
för att identifiera de behöriga myndigheter som avses i artikel 3, vilka är de myndigheter som kontrollerar tillträde till
reglerade yrken.
38     Enligt rättspraxis kan en medlemsstat inte gentemot en enskild åberopa sin underlåtenhet att anta bestämmelser som skall underlätta
tillämpningen av en ordning som införts genom direktivet i fråga (se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den
10 september 2002 i mål C‑141/00, Kügler, REG 2002, s. I‑6833, punkt 52, och av den 6 november 2003 i mål C‑45/01, Dornier,
REG 2003, s. I‑12911, punkt 79). Att ingen behörig myndighet har angetts i enlighet med artikel 9.1 i direktiv 89/48 hindrar
inte en enskild från att åberopa artikel 3 första stycket a i detta direktiv mot den myndighet som faktiskt enligt gällande
nationell lagstiftning är behörig att reglera tillträdet till ett visst yrke.
39     Av målet vid den nationella domstolen framgår att endast medlemmar i TEE har rätt att arbeta som ingenjörer, varför TEE framstår
som den behöriga myndigheten i den mening som avses i artikel 3 första stycket a i direktiv 89/48. TEE kan därför inte vägra
en person i Michail Peros situation tillträde till ingenjörsyrket på grund av otillräckliga kvalifikationer.
40     Svaret på den första frågan blir således att, om inga införlivandeåtgärder har vidtagits inom den tidsfrist som föreskrivs
i artikel 12 i direktiv 89/48, en medborgare i en medlemsstat kan grunda sig på artikel 3 första stycket a i detta direktiv
för att i värdmedlemsstaten erhålla tillstånd att utöva ett reglerat yrke som civilingenjör inom maskinteknik. Denna möjlighet
kan inte villkoras av att den berördes examensbevis har erkänts som likvärdigt av behörig nationell myndighet.
41     Mot bakgrund av svaret på den första frågan saknas anledning att besvara den andra frågan.

Rättegångskostnader
42     Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
På dessa grunder beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande dom:
Om inga införlivandeåtgärder har vidtagits inom den tidsfrist som föreskrivs i artikel 12 i rådets direktiv 89/48/EEG av den
21 december 1988 om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar
minst tre års studier, i dess lydelse fram till den 31 juli 2001, kan en medborgare i en medlemsstat grunda sig på artikel 3
första stycket a i detta direktiv för att i värdmedlemsstaten erhålla tillstånd att utöva ett reglerat yrke som civilingenjör
inom maskinteknik.
Denna möjlighet kan inte villkoras av att den berördes examensbevis har erkänts som likvärdigt av behörig nationell myndighet.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: grekiska.