CELEX: 62001TJ0289
Konkurencija
Draudžiami susitarimai
Vokietijoje prekyboje naudojamų pakuočių, ant kurių nurodomas prekių ženklas Der Grüne Punkt, atliekų surinkimo ir perdirbimo sistema
Sprendimas dėl išimties taikymo
Komisijos nustatyti įpareigojimai, siekiant apsaugoti konkurenciją
Sistemos operatoriaus naudojamoms surinkimo įmonėms taikomos išimtinės teisės
Konkurencijos apribojimas
Būtinybė užtikrinti konkurentams prieigą prie sistemos operatoriaus naudojamų surinkimo priemonių
Sistemos operatoriaus prisiimti įsipareigojimai

Teisinis pagrindas
A –
Dekretas dėl pakuočių atliekų susidarymo prevencijos
1991 m. birželio 12 d. Vokietijos vyriausybė priėmė dekretą dėl pakuočių atliekų susidarymo prevencijos (
Verordnung über die Vermeidung von Verpackungsabfällen
) (BGBl. 1991 I, p. 1234), kurio peržiūrėta redakcija – taikoma šioje byloje – įsigaliojo 1998 m. rugpjūčio 28 dieną (toliau
– dekretas arba dekretas dėl pakuočių atliekų). Šio dekreto tikslas – užkirsti kelią pakuočių atliekoms patekti į aplinką
arba jį sumažinti. Šiuo tikslu gamintojai ir prekybininkai įpareigojami surinkti ir perdirbti pakuočių atliekas atskirai nuo
viešosios atliekų tvarkymo sistemos.
Pagal dekreto 3 straipsnio 1 dalį prekybos pakuotės (toliau – pakuotės) yra pakuotės, kuriose prekybos vietose supakuojamos
galutiniam vartotojui parduodamos prekės. Jos taip pat apima prekybininkų, maisto tiekėjų ir kitų paslaugų teikėjų naudojamas
pakuotes, palengvinančias prekių pateikimą galutiniam vartotojui (paslaugos supakavimas), taip pat ir vienkartines lėkštes,
peilius ir šakutes.
Dekreto 3 straipsnio 7 dalyje gamintojas apibrėžiamas kaip bet koks asmuo, gaminantis pakuotes, pakavimo medžiagas ir produktus,
leidžiančius tiesiogiai pagaminti pakuotes, taip pat kaip bet koks asmuo, įvežantis pakuotes į Vokietijos teritoriją. Dekreto
3 straipsnio 8 dalyje prekybininkas apibrėžiamas kaip bet koks asmuo, kuris patiekia į rinką pakuotes, pakavimo medžiagas
arba produktus, leidžiančius tiesiogiai pagaminti pakuotes, taip pat ir įpakuotas prekes, nesvarbu, kuriame prekybos lygmenyje.
Prekybos paštu rinkoje veikiančios bendrovės taip pat yra prekybininkai dekreto prasme. Galiausiai dekreto 3 straipsnio 10 dalyje
galutinis vartotojas apibrėžiamas kaip bet koks asmuo, kuris neperparduoda prekės tokios, kokia buvo jam pateikta.
Pakuočių gamintojai ir prekybininkai dekrete jiems nustatytą pareigą surinkti ir perdirbti pakuočių atliekas gali įvykdyti
dviem būdais.
Pirmiausia pagal reglamento 6 straipsnio 1 ir 2 dalis gamintojai ir prekybininkai turi neatlygintinai prekybos vietose ar
šalia jų priimti iš galutinio vartotojo pakuočių atliekas ir jas pateikti perdirbimui (toliau – individuali sistema). Prekybininko
surinkimo pareiga apsiriboja pakuotės tipais, formomis ir dydžiu bei jo asortimentui priklausančių prekių supakavimu. Prekybininkui,
turinčiam mažesnį nei 200 m
prekybos plotą, surinkimo pareiga apsiriboja prekių, pažymėtų prekybininko parduodamų prekių ženklais, pakuotėmis (dekreto
6 straipsnio 1 dalies ketvirtasis ir penktasis sakiniai). Pagal dekreto 6 straipsnio 1 dalies trečiąjį sakinį individualioje
sistemoje prekybininkas „aiškiai atpažįstama ir įskaitoma etikete“ turi informuoti galutinį vartotoją apie galimybę grąžinti
pakuotę.
Antra, pagal dekreto 6 straipsnio 3 dalies pirmąjį sakinį gamintojai ir prekybininkai gali prisijungti prie sistemos, kuri
užtikrina nuolatinį pakuočių atliekų iš galutinio vartotojo surinkimą prekybininko aptarnaujamoje zonoje arba netoli minėto
vartotojo gyvenamosios vietos, kad šios pakuotės būtų pateiktos perdirbimui (toliau – kolektyvinė sistema). Prie kolektyvinės
sistemos prisijungę gamintojai ir prekybininkai yra atleidžiami nuo pareigos surinkti ir perdirbti visas pakuotes, kurioms
sistema taikoma. Dekreto 6 straipsnio I priedo 4 punkto 2 dalies antrajame sakinyje numatyta, kad gamintojai ir prekybininkai
turi informuoti apie savo dalyvavimą kolektyvinėje sistemoje „etiketėse ar kitu tinkamu būdu“. Apie šį dalyvavimą jie gali
nurodyti ant pakuočių ar naudoti kitas priemones, pavyzdžiui, informuoti pirkėjus prekybos vietose arba prie pakuotės pridėti
pranešimą.
Pagal dekreto 6 straipsnio 3 dalies vienuoliktą sakinį atitinkamos federalinės žemės (
Land
) kompetetingos valdžios institucijos turi patvirtinti kolektyvines sistemas. Kad būtų patvirtinta, tokia sistema pirmiausia
turėtų aptarnauti bent vienos
Land
teritoriją, reguliariai surinkti atliekas iš vartotojų gyvenamųjų vietų ir būti pasirašiusi susitarimus su vietos valdžios
institucijomis, atsakingomis už atliekų tvarkymą. Bet kuri įmonė, tenkinanti šias sąlygas
Land
, gali joje organizuoti patvirtintą kolektyvinę sistemą.
Nuo 2000 m. sausio 1 d. individualioms ir kolektyvinėms sistemoms taikomos tokios pačios perdirbimo normos. Šio dekreto I
priede nustatytos normos skiriasi atsižvelgiant į pakuotės medžiagą. Individualių sistemų surinkimo ir perdirbimo įpareigojimų
laikymasis užtikrinamas nepriklausomų ekspertų išrašomais dokumentais, o kolektyvinių sistemų atveju – surinktų ir perdirbtų
pakuočių kiekių patikrinamais pagrindimo dokumentais.
Be to, dekreto 6 straipsnio 1 dalies devintame sakinyje nurodoma, kad jei prekybininkas, naudodamas individualią sistemą,
netenkina savo surinkimo ir perdirbimo įpareigojimų, turi juos įvykdyti naudodamas kolektyvinę sistemą.
Šiuo klausimu Vokietijos valdžios institucijos 2000 m. gegužės 24 d. pastabose, apie kurias Komisijai buvo pranešta administracinėje
procedūroje (toliau – Vokietijos valdžios institucijų pastabos), nurodė, kad dekretas dėl pakuočių atliekų leidžia prekybininkui
derinti surinkimą netoli prekybos vietų, naudojant individualią sistemą, su surinkimu netoli galutinio vartotojo gyvenamosios
vietos, naudojant kolektyvinę sistemą, kai kolektyvinėje sistemoje dalyvaujama surenkant tik dalį į rinką patiektų pakuočių.
Savo pastabose Vokietijos valdžios institucijos taip pat nurodė, kad jei prekybininkas nusprendžia dalyvauti kolektyvinėje
sistemoje surenkant visas į rinką pateiktas pakuotes, jam nebebus taikomi 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyti įpareigojimai,
o tai reiškia, kad po to jau nebebus įmanoma atliekas surinkti naudojantis individualia sistema. Tačiau, jei prekybininkas
iš pat pradžių nusprendžia dalyvauti individualioje sistemoje, vėliau, jei naudodamasis individualia atliekų surinkimo sistema
nepasieks perdirbimo normos, gali dalyvauti kolektyvinėje sistemoje.
B –
DSD kolektyvinė sistema, licencinė sutartis dėl prekių ženklo naudojimo ir paslaugų sutartis
Nuo 1991 m.
Der Grüne Punkt
–
Duales System Deutschland GmbH
(toliau – ieškovė arba DSD) yra vienintelė įmonė, eksploatuojanti kolektyvinę sistemą visoje Vokietijos teritorijoje (toliau
– DSD sistema). Šiuo tikslu 1993 m. visų
Länder
kompetetingos valdžios institucijos patvirtino DSD.
Norėdami dalyvauti DSD sistemoje, gamintojai ir prekybininkai turi su DSD pasirašyti licencinę sutartį dėl prekių ženklo
Der Grüne Punkt
, kuris yra DSD priklausantis kolektyvinis prekių ženklas, naudojimo. Atsilygindami suinteresuoti gamintojai ir prekybininkai
moka komisinį mokestį DSD. Licencinė sutartis dėl prekių ženklo naudojimo yra 2001 m. balandžio 20 d. Komisijos sprendimo
2001/463/EB, susijusio su EB 82 straipsnio taikymo procedūra, dalykas. Dėl šio sprendimo ieškovė padavė ieškinį dėl panaikinimo
byloje T‑151/01,
DSD
prieš Komisiją
.
Naudodama DSD sistemą, ieškovė pati nerenka ir neperdirba pakuočių atliekų, bet šias paslaugas perka iš surinkimo įmonių.
DSD ir šių įmonių santykiai reglamentuojami keletą kartų iš dalies pakeista tipine sutartimi, kurios tikslas – sukurti ir
eksploatuoti pakuočių surinkimo ir rūšiavimo sistemą (toliau – paslaugų sutartis). Išrūšiavus atliekas, šios medžiagos vežamos
į atliekų perdirbimo centrą perdirbti.

Bylos aplinkybės
1992 m. rugsėjo 2 d. DSD, siekdama, kad būtų priimtas sprendimas dėl pažeidimų nebuvimo, arba, jei toks sprendimas nebūtų
priimtas, sprendimas dėl išimties taikymo, informavo Komisiją apie savo įstatus bei apie keletą susitarimų, įskaitant ir paslaugų
sutartį, vienintelę svarbią šiai bylai.
1997 m. kovo 27 d. Komisija
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
(OL C 100, 1997, p. 4) paskelbė pranešimą pagal 1962 m. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties
85 ir 86 straipsnius, 19 straipsnio 3 dalį (OL 1962, 13, p. 204) apie savo ketinimą pritarti susitarimams, apie kuriuos jai
buvo pranešta.
Šiame pranešime Komisija visų pirma nurodė, kad DSD jos atžvilgiu prisiėmė keletą įsipareigojimų, kaip antai, neįpareigoti
surinkimo įmonių dirbti tik DSD naudai ir neversti jų naudoti konteinerių ar kitų surinkimo įrenginių įgyvendinant tik paslaugų
sutartį. Tačiau DSD visuomet teigė, kad šis antrasis įsipareigojimas taikomas tik tais atvejais, kai trečiųjų asmenų konteinerių
ir surinkimo įrenginių naudojimas prieštarauja „valdžios institucijų suteiktai išimčiai“ arba jei dekrete dėl pakuočių atliekų,
arba kituose aktuose nustatyta kitaip, arba jei toks naudojimas nėra priimtinas dėl kitų priežasčių, susijusių su, pavyzdžiui,
kenksmingų medžiagų naudojimu. DSD taip pat nurodė, kad nustatydama surinkimo įmonių komisinį atlyginimą galėjo atsižvelgti
į tai, kad konteineriais ir kitais surinkimo įrenginiais naudojasi tretieji asmenys (
Oficialiojo leidinio
66 ir 67 konstatuojamosios dalys, ginčijamo sprendimo 71 ir 134 konstatuojamosios dalys).
Po šio pranešimo paskelbimo
Oficialiajame leidinyje
Komisija gavo trečiųjų asmenų pastabas, susijusias su įvairiais paslaugų sutarties taikymo aspektais. Šie tretieji asmenys
pranešė, kad praktiškai, priešingai nei nurodo įsipareigojimai, DSD jiems neleidžia laisvai naudotis surinkimo įrenginiais,
kuriais naudojasi DSD sutarties partneriai (ginčijamo sprendimo 76 ir 77 konstatuojamosios dalys). Ginčijamame sprendime Komisija
pabrėžia, kad DSD paprašė su ja konkuruojančioms įmonėms leisti naudotis šiais įrenginiais tik gavus jos sutikimą. Šis prašymas
yra vienas iš skundo, kurį
Vereinigung für Wertstoffrecycling
(toliau – VfW ) pateikė pagal EB 82 straipsnį, pagrindų bei buvo regioniniam Kiolno teismui (
Landgericht Köln
, Vokietija) paduoto ieškinio dalykas (ginčijamo sprendimo 57 ir 136 konstatuojamosios dalys).
Šioje byloje DSD, remdamasi Vokietijos įstatymu dėl nesąžiningos konkurencijos, pareiškė ieškinį VfW individualiai sistemai,
kuri siekė neatlygintinai pasinaudoti DSD sistemos tam tikrose Vokietijos ligoninėse naudojamais surinkimo įrenginiais. Šioje
byloje 1997 m. kovo 18 d.
Landgericht Köln
priėmė DSD palankų sprendimą, nes Vokietijos teismas nemokamą bendrą DSD sistemai priklausančių surinkimo įrenginių naudojimą
pripažino neteisėtu. Šiame sprendime
Landgericht Köln
taip pat nurodė, kad, atsižvelgiant į tos bylos aplinkybes, tinkamai atsilyginama už bendrą naudojimą tik tuomet, kai VfW
tam tikrą mokestį už bendrą šių surinkimo įrenginių naudojimą tiesiogiai sumoka DSD.
Šiomis aplinkybėmis 1997 m. rugpjūčio 21 d. rašte Komisija nurodė, kad veiksmams, kuriais siekiama sukliudyti tretiesiems
asmenims naudotis jos sutarties partnerių surinkimo įrenginiais, gali būti taikomas EB 82 straipsnis ir ji pažymėjo tokių
veiksmų svarbą išimties suteikimo procedūrai, nes pagal EB 81 straipsnio 3 dalyje nustatytą ketvirtą sąlygą sutartis, apie
kurią buvo pranešta siekiant gauti išimtį, neleidžia panaikinti konkurencijos didelėje atitinkamos produktų rinkos dalyje.
Komisijai išreiškus savo nuomonę, DSD prisiėmė toliau nurodytą įsipareigojimą, kad būtų atsižvelgta į 1997 m. rugpjūčio 21 d.
šios institucijos išreikštą susirūpinimą (ginčijamo sprendimo 58, 72 ir 137 konstatuojamosios dalys):
„DSD yra pasirengusi atsisakyti teisės reikšti ieškinius dėl neteisėtų veiksmų nutraukimo VfW bei kitais panašiais atvejais,
aprašytais 1997 m. kovo 18 d.
Landgericht Köln
sprendime. Tačiau DSD gali reikšti surinkimo įmonėms, DSD sutarčių partnerėms, reikalavimus dėl informacijos pateikimo bei
atsiskaitymo.“

Ginčijamas sprendimas
2001 m. rugsėjo 17 d. Komisija priėmė Sprendimą 2001/837/EB, susijusį su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio
taikymo procedūra (Bylos COMP/34493 – bylos COMP/34493 – DSD, COMP/37366 –
Hofman ir DSD
, COMP/37299 –
Edelhoff ir DSD
, COMP/37291 –
Rechmann ir DSD
, COMP/37288 –
ARGE ir kitos penkios įmonės
ir
DSD, COMP/37287 –
AWG ir kitos penkios įmonės
ir
DSD
, COMP/37526 –
Feldhaus ir DSD
, COMP/37254 –
Nehlsen ir DSD
, COMP/37252 –
Schönmakers
ir DSD
, COMP/37250 –
Altvater ir DSD
, COMP/37246 –
DASS
ir DSD
, COMP/37245 –
Scheele ir DSD
, COMP/37244 –
SAK ir DSD
, COMP/37243 –
Fischer ir DSD
, COMP/37242 –
Trienekens ir DSD
, COMP/37267 –
Interseroh ir DSD
) (OL L 319, p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas arba sprendimas).
Kiek tai susiję su paslaugų sutartimi, Komisijos ginčijamame sprendime atliktas vertinimas pradedamas nuo DSD paduoto prašymo
priimti sprendimą dėl pažeidimų nebuvimo, arba, jei toks sprendimas nebūtų priimtas, sprendimą dėl išimties taikymo.
A –
Dėl DSD ir surinkimo įmonių sutartinių ryšių
DSD pati nerenka pakuočių, bet naudojasi surinkimo įmonių, su kuriomis sudarė paslaugų sutartį, paslaugomis. Pagal šios tipinės
sutarties 1 straipsnį DSD kiekvienai surinkimo įmonei penkiolikai metų patiki išskirtinį uždavinį – naudojantis kolektyvine
sistema surinkti ir išrūšiuoti pakuotes tam tikroje teritorijoje (toliau – surinkimo įmonei taikomos išimtinės teisės) (ginčijamo
sprendimo 31, 44 ir 52 konstatuojamosios dalys).
Pakuotės surenkamos į netoli suinteresuotų vartotojų gyvenamųjų vietų pastatytus konteinerius arba pašalinamos iš surinkimo
įmonės vartotojams išdalintų plastikinių maišų ar šiukšlių dėžių. Šiai įmonei nuosavybės teise priklauso tose vietose pastatyti
konteineriai, juose laikomos arba jos surinktos pakuotės. Surinktas medžiagas rūšiuoja surinkimo įmonė, kuri paprastai tai
atlieka specializuotame atliekų rūšiavimo centre. Kiekvienai surinkimo įmonei DSD moka komisinį atlygį, atsižvelgdama į kiekvienos
medžiagos masę, išrūšiuotų atliekų apdorojimo sąnaudas ir surinkimo procentą (ginčijamo sprendimo 32, 45 ir 51 konstatuojamosios
dalys).
Be to, ginčijamame sprendime netiesiogiai nurodoma, kad surinkimo įmonės paprastai surenka ir spausdintus leidinius (laikraščius
ir žurnalus) bei popieriaus ir kartono pakuotes. Tačiau, kadangi šie spausdinti leidiniai, sudarantys maždaug 75 % šios rūšies
medžiagos, nepatenka į DSD sistemos veiklos uždavinius, už jų surinkimą DSD nemoka (ginčijamo sprendimo 32 konstatuojamoji
dalis).
B –
Vertinimas pagal EB 81 straipsnio 1 dalį
Ginčijamame sprendime atliktame vertinime nurodomi du paslaugų sutarties aspektai.
1.
Dėl surinkimo įmonei taikomos išimties sąlygos
Ginčijamame sprendime visų pirma nurodoma, kad surinkimo įmonei taikoma išimties sąlyga, kuri yra visose DSD ir jos sutarčių
partnerių sudarytose paslaugų sutartyse, siekiama sukliudyti kitoms surinkimo įmonėms siūlyti savo paslaugas DSD (ginčijamo
sprendimo 122–124 konstatuojamosios dalys).
Siekdama išnagrinėti šią sąlygą pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, Komisija visų pirma nagrinėja Vokietijos pakuotės surinkimo
iš vartotojų ir rūšiavimo organizavimo paslaugų rinką (toliau – pakuotės surinkimo iš vartotojų paslaugų rinka). Šiuo klausimu
ginčijamame sprendime nurodoma, kad DSD apdoroja maždaug 70 % Vokietijoje surenkamų pakuočių ir patenkina bent 80 % paklausos
pakuočių surinkimo iš vartotojų paslaugų rinkoje. Taigi DSD padėtis yra stipriausia ir nacionaliniu lygmeniu, kur ji – vienintelė
kolektyvinė sistema, ir atskirai 500 šalies teritorijų, kuriose taikoma paslaugų sutartis (ginčijamo sprendimo 126 ir 127 konstatuojamosios
dalys).
Kalbant apie pasiūlą, ginčijamame sprendime toliau nurodoma, kad yra daug surinkimo paslaugas teikiančių ūkio subjektų. Sprendime
taip pat nurodoma, kad „visų pirma dėl erdvės organizavimo ir logistikos priežasčių šiuo metu yra mažai tikėtina, kad šalia
DSD įsteigtų surinkimo sistemų būtų steigiama kita, galutiniams vartotojams skirta surinkimo sistema“. Priešingai, sprendime
nurodoma, jog „atsižvelgiant į tai, kad šalia namų ūkių esanti surinkimo sistema sukelia „butelio kaklelio efektą“, daug realiau
būtų manyti, kad potencialiai galinti konkuruoti kolektyvinė sistema (arba) individuali sistema bendradarbiaus su tomis surinkimo
įmonėmis, kurios pagal paslaugų sutartį jau šiandien teikia DSD surinkimo paslaugas.“ Taigi, Komisijos manymu, tik tam tikrose
namų ūkiais laikomomis lygiavertėse surinkimo vietose, kaip antai, ligoninėse ir valgyklose, laikantis tam tikrų logistikos
ir pakuotės sąlygų, kitos surinkimo įmonės, ne DSD sutarčių partnerės, šalia DSD sistemos naudojamų surinkimo konteinerių
gali įrengti papildomus surinkimo konteinerius. Tačiau sprendime teigiama, kad tokios galimybės ekonominiu požiūriu yra santykinai
nereikšmingos ir kad mažai tikėtina, jog sistemoje nedalyvaujančioms įmonėms sutarties galiojimo laikotarpiu atsirastų rimtų
galimybių teikti savo paslaugas kiekvienoje DSD paslaugų sutartyje numatytoje teritorijoje (ginčijamo sprendimo 127 ir 128 konstatuojamosios
dalys).
Be to, sprendime nurodoma, kad išimties įpareigojimų trukmė turi lemiamą reikšmę vertinant jų poveikį konkurencijai, nes kuo
šis terminas ilgesnis, tuo didesnis šios sąlygos ilgalaikis poveikis atimant iš surinkimo įmonių, kurios nėra DSD sutarties
partnerės, galimybę siūlyti paslaugas, kad būtų patenkinta didžiausios Vokietijos kolektyvinės sistemos teikiamų paslaugų
paklausa (ginčijamo sprendimo 129 ir 130 konstatuojamosios dalys).
Remdamasi šia analize Komisija konstatuoja, kad surinkimo įmonėms labai kliudoma patekti į surinkimo iš vartotojų paslaugų
rinką, o tai didžia dalimi nulemia didelės bendrosios rinkos dalies atskyrimą. Taigi surinkimo įmonei taikoma išimties sąlyga
sudaro konkurencijos apribojimą pagal EB 81 straipsnio 1 dalį (ginčijamo sprendimo 132 konstatuojamoji dalis). Teismo posėdyje
šiuo klausimu apklausiama DSD nurodė, kad ji šių išvadų neginčija.
2.
Dėl prieigos prie surinkimo įmonės įrenginių
Antra, ginčijamame sprendime nagrinėjama, kokia apimtimi DSD konkurentai gali turėti prieigą prie surinkimo įmonių įrenginių.
Šiuo klausimu Komisija nurodo, kad, jos manymu, būtų ribojama konkurencija EB 81 straipsnio 1 dalies prasme, „jei paslaugų
sutartis būtų parengta taip, kad ji iš DSD konkurentų atimtų galimybę gauti prieigą prie surinkimo sistemos“ (ginčijamo sprendimo
133 konstatuojamoji dalis).
Siekiant pagrįsti šį teiginį, sprendime nurodoma, viena vertus, tai, kad šalia namų ūkių esantys surinkimo įmonių įrenginiai
sukelia „butelio kaklelio efektą“, todėl jie yra ypač svarbūs konkurencijos teisės požiūriu“. Taigi sprendime nurodoma, kad
toks surinkimo būdas paprastai vykdomas surenkant tiesiogiai iš namų ūkių vietos valdžios teritorijoje (surinkimo sistemos),
išskyrus kelis atvejus, kai atliekas savanoriškai pristato patys vartotojai (atliekų tvarkymo centras). Sprendime taip pat
nurodoma, kad dėl logistinių priežasčių patiriant optimalias sąnaudas iš namų ūkių, surinkimą gali bendrai įgyvendinti tik
ribotas surinkimo įmonių skaičius. Be to, sprendime pažymima, kad dėl vietos apribojimų bei su surinkimu susijusių tvirtai
nusistovėjusių galutinių vartotojų įpročių kiekvienoje surinkimo vietoje gali būti pastatytas tik vienas konteineris medžiagos
rūšiai (kaip antai, stiklui, popieriui arba lengvoms pakuotėms). Šios aplinkybės sudaro pagrindinę priežastį, kodėl tik viena
surinkimo įmonė įsipareigoja surinkti namų ūkio atliekas ir perdirbamas medžiagas (ginčijamo sprendimo 133 konstatuojamoji
dalis, siejant ją kartu su to paties sprendimo 92 ir 93 konstatuojamosiomis dalimis). Kita vertus, sprendime pažymima, kad
po pranešimo paskelbimo
Oficialiajame leidinyje
buvo pareikšti prieštaravimai dėl konkurencijos. Komisija tuo klausimu remiasi tuo, kad šia proga keletas suinteresuotų trečiųjų
asmenų nurodė, jog, priešingai nei pirmoji DSD pateiktų įsipareigojimų grupė (žr. 17 punktą), ši įmonė, reikalaudama susitarti
dėl bendro šių įrenginių naudojimo sąlygų, neleido tretiesiems asmenims laisvai naudotis DSD sutarties partnerių surinkimo
įrenginiais (ginčijamo sprendimo 133 konstatuojamosios dalys, siejant jas su to paties sprendimo 76 ir 77 konstatuojamosiomis
dalimis).
Šiomis aplinkybėmis ginčijamame sprendime nurodoma, kad pradžioje DSD reikalavo, kad tretieji asmenys galėtų bendrai naudotis
DSD sutarties partnerių surinkimo įrenginiais tik gavę jos sutikimą. Tačiau sprendime nurodoma, kad gavusi 1997 m. rugpjūčio
21 d. Komisijos raštą, kuriame nurodoma, jog tokiems DSD veiksmams galėjo būti taikomas EB 82 straipsnis, DSD atsisakė reikalauti,
jog tretysis asmuo, siekdamas pasinaudoti DSD sutarties partnerių surinkimo įrenginiais, gautų jos sutikimą (žr. 20 ir 21 punktus).
Sprendime taip pat nurodoma, kad „problema kiltų ir tuomet, jei DSD iš trečiųjų asmenų reikalautų susimokėti už tokį pasinaudojimą
arba surinkimo įmonių ir trečiųjų asmenų derybose dėl pagrįsto mokesčio už bendrą surinkimo konteinerių panaudojimą reikalautų
turėti balsą“. Tačiau sprendime nurodoma, kad bendrai naudojant DSD sutarčių partnerių įrenginius, DSD išsaugo teisę derėtis
dėl šioms įmonėms mokamo komisinio atlygio sumažinimo bei gali užtikrinti, kad ji nebūtų apmokestinta už jokią tretiesiems
asmenims suteiktą paslaugą (ginčijamo sprendimo 136 ir 138 konstatuojamosios dalys).
Atsižvelgdama į šiuos įsipareigojimus ir nurodytą informaciją, Komisija mano, kad paslaugų sutartyje DSD nėra nustatyta jokia
išimties sąlyga ir kad surinkimo įmonės gali siūlyti savo paslaugas DSD konkurentams. Sprendime pabrėžiama, kad „paslaugų
sutartis neatima iš DSD konkurentų galimybės naudotis surinkimo sistema, todėl nėra konkurencijos apribojimų EB 81 straipsnio
1 dalies prasme“ (ginčijamo sprendimo 134 ir 139 konstatuojamosios dalys).
C –
Vertinimas, susijęs su EB 81 straipsnio 3 dalimi
Siekiant pripažinti, kad EB 81 straipsnio 1 dalies nuostatos nėra taikomos paslaugų sutarčiai, ginčijamame sprendime pagal
EB 81 straipsnio 3 dalyje nustatytas sąlygas nagrinėjama surinkimo įmonei suteikta išimties sąlyga.
Šiomis aplinkybėmis ginčijamame sprendime teigiama, kad ši sąlyga padeda gerinti prekių gamybą ir skatina techninę arba ekonominę
pažangą, nes sudaro sąlygas tenkinti aplinkos apsaugos tikslus (ginčijamo sprendimo 142–146 konstatuojamosios dalys) ir suteikia
galimybes visiems vartotojams gauti teisingą naudos dalį (ginčijamo sprendimo 147–149 konstatuojamosios dalys).
Be to, kalbant apie paslaugų sutartyje numatytą išimtinių teisių būtinumą, ginčijamame sprendime pažymima, jog norėdamos sukurti
DSD sistemą surinkimo įmonės turi padaryti didelių investicijų; šioms įmonėms, siekiant šias investicijas susigrąžinti ir
gauti pelno, reikia iš DSD gauti tam tikras garantijas dėl sutarties trukmės. Tačiau, atlikusi tyrimą, Komisija mano, jog
būtina sutrumpinti pradžioje numatytą išimties sąlygos galiojimo trukmę nustatant jos pasibaigimo datą ? 2003 m. gruodžio
31 dieną (ginčijamo sprendimo 150–157 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai ginčijamame sprendime nagrinėjamas klausimas, ar ši išimties sąlyga nepanaikintų konkurencijos atliekų surinkimo
iš vartotojų paslaugų rinkoje. Šiuo klausimu Komisija iškart nurodo, kad DSD sistemoje nedalyvaujančios surinkimo įmonės ir
toliau nevaržomai gali siūlyti savo paslaugas įmonėms, kurios nori savarankiškai tvarkyti savo pačių atliekas. Tokie susitarimai
galimi bent jau kalbant apie tam tikrus prekybos pakuočių derinius ir atliekų surinkimo vietas nedidelėje surinkimo rinkos
iš vartotojų rinkos dalyje (ginčijamo sprendimo 159 konstatuojamoji dalis).
Be to, Komisija pabrėžia, kad surinkimo iš vartotojų paslaugų rinkai būdinga tai, jog ekonomiškai naudingiau patikėti visą
sutartyje nurodytą teritoriją vienai surinkimo įmonei ir dauguma atvejų, atsižvelgiant į erdvės organizavimą, surinkimo sistemos
pobūdį ir tvirtai nusistovėjusius vartotojų įpročius pakuočių atliekų surinkimo srityje, ne taip naudinga turėti keletą surinkimo
įrenginių, skirtų surinkti atliekoms iš namų ūkių. Komisijos manymu, konteinerių statymas netoli namų ūkių sukelia „butelio
kaklelio efektą“. Taigi ji mano, jog realu tikėtis, kad su DSD sistema konkuruojančios kolektyvinės sistemos ir kai kurios
individualios sistemos dažniausiai bendradarbiaus su surinkimo įmonėmis, kurios dirba DSD naudai. Ši analizė įgalina Komisiją
atkreipti dėmesį į būtinybę DSD sutarčių partneriams bendrai naudoti surinkimo įrenginius, nes „laisva ir nevaržoma prieiga
prie DSD paslaugų sutarčių partnerių įsteigtos surinkimo sistemos yra lemiamas veiksnys stiprinant konkurenciją pakuočių surinkimo
iš namų ūkių ir išrūšiavimo paslaugų srityje bei stiprinant konkurenciją rinkoje, kuri yra vertikaliai aukštyn pakuočių surinkimo
iš vartotojų ir perdirbimo organizavimo paslaugų atžvilgiu“ (ginčijamo sprendimo 162 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu
sprendime nurodoma, kad paslaugų sutartis surinkimo įmonių su DSD nesusieja išimtiniais santykiais ir kad DSD prisiėmė keletą
įsipareigojimų, tarp jų ir įsipareigojimą neversti surinkimo įmonių naudoti surinkimo įrenginius tik įgyvendinant paslaugų
sutartį ir nevaržyti trečiųjų asmenų teisės naudoti šiuos surinkimo įrenginius bendro naudojimo atveju (ginčijamo sprendimo
158–163 konstatuojamosios dalys).
D –
Įpareigojimai, nustatyti kartu su Komisijos sprendimu dėl išimties taikymo
Siekiant užtikrinti, kad numatomas poveikis konkurencijai būtų veiksmingas ir kad būtų tenkinamos EB 81 straipsnio 3 dalyje
numatytos išimties taikymo sąlygos, Komisija mano, jog sprendimui dėl išimties taikymo paslaugų sutarčiai reikia nustatyti
įpareigojimus Reglamento Nr. 17 8 straipsnio prasme (ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamoji dalis).
Pirmasis įpareigojimas DSD yra nustatytas ginčijamo sprendimo 3 straipsnio a dalyje, pagal kurį „DSD privalo nekliudyti surinkimo
įmonėms sudaryti su DSD konkurentais susitarimus ir leisti naudotis konteineriais ar kitais prekyboje naudojamais pakuočių
atliekų surinkimo ir išrūšiavimo įrenginiais, ir susitarimų laikytis“.
Antrasis įpareigojimas yra apibrėžtas sprendimo 3 straipsnio b punkte, pagal kurį „DSD negali reikalauti iš surinkimo įmonių,
sudariusių su DSD konkurentais susitarimus dėl bendro konteinerių ar kitų prekyboje naudojamų pakuočių atliekų surinkimo ir
išrūšiavimo įrenginių naudojimo, kad jos informuotų DSD apie pakuočių, surinktų ne pagal DSD sistemą, kiekius“.
Siekiant paaiškinti, kodėl tokie įpareigojimai turi būti nustatyti nepaisant DSD įsipareigojimo suteikti teisę savo konkurentams
naudoti surinkimo įrenginius, ginčijamame sprendime nurodoma, jog nevaržoma prieiga prie šių sistemų turi gyvybiškai svarbų
poveikį konkurencijai ir DSD abejonėms dėl vieno iš 71 konstatuojamojoje dalyje nurodytų įsipareigojimų įgyvendinimo (ginčijamo
sprendimo 164 konstatuojamoji dalis).
E –
Išvados
Atsižvelgiant į DSD prisiimtus įsipareigojimus bei priimant sprendimą nustatytus įpareigojimus, ginčijamo sprendimo išvadose
buvo nuspręsta, kad laisva ir nevaržoma prieiga prie surinkimo sistemos praktikoje galima. Pagal sprendimą tiek su DSD konkuruojančios
kolektyvinės sistemos, tiek individualios sistemos turi realias galimybes patekti į surinkimo iš vartotojų paslaugų rinką.
Šios galimybės taip pat leidžia nustatyti sąlygas, būtinas stiprinant konkurenciją rinkoje, kuri yra vertikaliai aukštyn pakuočių
surinkimo iš vartotojų ir perdirbimo organizavimo paslaugų atžvilgiu (ginčijamo sprendimo 176–178 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamame sprendime pažymima, kad surinkimo įmonėms paslaugų sutartyje nustatyta išimties sąlyga tenkina sąlygas pagal EB 81 straipsnio
3 dalį (ginčijamo sprendimo 179 konstatuojamoji dalis). Ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje Komisija nurodo, kad „pagal EB 81 straipsnio
3 dalį EB 81 straipsnio 1 dalies nuostatos pripažįstamos netaikytinomis atskiroms paslaugų sutartims, kuriose įtvirtinami
išimtinumo santykiai, jei jos galioja iki 2003 metų pabaigos“ ir kad „ši išimtis taikoma nuo 1996 m. sausio 1 d. iki 2003 m.
gruodžio 31 dienos“.
Šiai išimčiai nustatomi du sprendimo 3 straipsnyje nurodyti įpareigojimai (žr. 43 ir 44 punktus); pirmuoju įpareigojimu siekiama
užtikrinti prieigą prie paslaugų sutarties partnerių surinkimo sistemų ir neleisti panaikinti konkurencijos atitinkamoje rinkoje,
antra, leisti DSD konkurentams nevaržomai naudoti, bendrai naudojant surinkimo įrenginius, surinktas pakuotes. Šie įpareigojimai
yra būtini siekiant sukliudyti panaikinti konkurenciją atitinkamose rinkose ir sukonkretina DSD prisiimtus įsipareigojimus,
kurie padidina jų teisinį saugumą (ginčijamo sprendimo 182 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai ginčijamame sprendime nurodoma, kad jei kompetentingo Vokietijos galutinės instancijos teismo sprendime bus nuspręsta,
kad – priešingai nei mano Komisija – tai, jog tretieji asmenys naudoja paslaugų sutartį pasirašiusių įmonių surinkimo įrenginius,
nedera su dekretu dėl pakuočių atliekų, tai labai pakeistų faktus, kuriais grindžiamas šis sprendimas, ir Komisija turėtų
dar kartą išnagrinėti sąlygas dėl EB 81 straipsnio 3 dalies taikymo paslaugų sutarčiai ir prireikus atšaukti išimtį (ginčijamo
sprendimo 183 konstatuojamoji dalis).
F –
Rezoliucinė dalis
Rezoliucinės dalies 1 straipsnyje nurodoma Komisijos nuomonė dėl DSD įstatų ir garantinių sutarčių, apie kuriuos DSD pranešė
tuo pačiu metu kaip ir apie paslaugų sutartį:
„Remdamasi šiuo metu turimomis žiniomis apie bylos medžiagą ir atsižvelgdama į DSD prisiimtus įsipareigojimus, Komisija konstatuoja,
kad pagal EB 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį nėra jokių priežasčių ginčyti DSD įstatus ir garantines
sutartis.“
Ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatyta išimtis dėl paslaugų sutarties:
„Pagal EB 81 straipsnio 3 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 3 dalį Komisija pripažįsta EB 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo
53 straipsnio 1 dalies nuostatas netaikytinomis atskiroms paslaugų sutartims, kuriose numatytos išimties sąlygos, jei jos
galioja ne ilgiau kaip iki 2003 metų pabaigos.
Ši išimtis taikoma nuo 1996 m. sausio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 31 dienos.“
Sprendimo 3 straipsnyje Komisija išimčiai nustato du įpareigojimus:
„2 straipsnyje nustatytai išimčiai nustatomi du įpareigojimai:
a) DSD privalo nekliudyti surinkimo įmonėms sudaryti su DSD konkurentais susitarimus ir leisti naudotis konteineriais ar kitais
prekyboje naudojamais pakuočių atliekų surinkimo ir išrūšiavimo įrenginiais, ir susitarimų laikytis;
b) DSD negali reikalauti iš surinkimo įmonių, sudariusių su DSD konkurentais susitarimus dėl bendro konteinerių ar kitų prekyboje
naudojamų pakuočių atliekų surinkimo ir išrūšiavimo įrenginių naudojimo, kad jos informuotų DSD apie pakuočių, surinktų ne
per DSD sistemą, kiekius“.

Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą ieškovės pareikštu ieškiniu dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo,
pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2001 m. lapkričio 27 dieną.

Landbell AG –
su DSD konkuruojanti kolektyvinė sistema – pateikė prašymą leisti įstoti į bylą Komisijos pusėje, kurį Pirmosios instancijos
teismo kanceliarija užregistravo 2002 m. vasario 26 dieną. Apie šį prašymą leisti įstoti į bylą Komisijos pusėje buvo pranešta
šalims, kurios savo pastabas pateikė per nustatytą terminą.
2002 m. birželio 17 d. nutartimi Pirmosios instancijos teismas (penktoji kolegija) leido
Landbell
įstoti į bylą, o 2002 m. spalio 9 d. ji pateikė savo pastabas.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (pirmoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
dalį ir, taikydamas proceso organizavimo priemones, pateikė šalims klausimus, į kuriuos jos teismo posėdyje turėjo atsakyti
žodžiu.
2006 m. liepos 11 ir 12 d. posėdžiuose buvo išklausytos šalys ir jų atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus.
Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnio a ir b punktus,
–        nepatenkinus aukščiau nurodyto reikalavimo, panaikinti visą ginčijamą sprendimą,
–        panaikinti DSD įsipareigojimą, nurodytą ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoje dalyje,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Landbell
Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Grįsdama ieškinį ieškovė nurodo keturis ieškinio pagrindus. Pagal pirmąjį pagrindą ginčijamo sprendimo 3 straipsnio a dalyje
nustatytas įpareigojimas pažeidžia EB 81 straipsnio 3 dalį ir proporcingumo principą. Pagal antrąjį pagrindą šis įpareigojimas
pažeidžia EB 86 straipsnio 2 dalį. Pagal trečiąjį pagrindą ginčijamo sprendimo 3 straipsnio b punkte nurodytas įpareigojimas
pažeidžia EB 81 straipsnio 3 dalį ir EB 86 straipsnio 2 dalį. Ketvirtajame ieškinio pagrinde, susijusiame su prašymu panaikinti
ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoje dalyje nurodytą ieškovės įsipareigojimą, nurodomas pagrindinės teisės kreiptis į teismą
pažeidimas.
A –
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnio a punkte nustatytas įpareigojimas pažeidžia
EB 81 straipsnio 3 dalį ir proporcingumo principą
Ieškovė mano, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnio a punkte nurodytas įpareigojimas (toliau – pirmasis įpareigojimas), pagal
kurį „DSD privalo nekliudyti surinkimo įmonėms sudaryti su DSD konkurentais susitarimus ir leisti naudotis konteineriais ar
kitais prekyboje naudojamais pakuočių atliekų surinkimo ir išrūšiavimo įrenginiais, ir susitarimų laikytis“, pažeidžia EB
81 straipsnio 3 dalį ir proporcingumo principą. Iš esmės savo ieškinio pagrindą ji dalija į tris dalis.
Pirma, ieškovė teigia, kad pirmasis įpareigojimas nėra objektyviai būtinas atsižvelgiant į EB 81 straipsnio 3 dalį, nes DSD
konkurentų veikloje nėra būtina bendrai naudoti surinkimo ir išrūšiavimo įrenginius (toliau – surinkimo įrenginiai). Ieškovė
teigia, kad ginčijamo sprendimo motyvavimas šiuo klausimu nėra pakankamas.
Antra, ieškovė, atsakydama į atsakovės pateiktus atsakymus, teigia, kad Komisijos nurodyta tariama EB 81 straipsnio 1 dalies
arba EB 82 straipsnio 1 dalies pažeidimo grėsmė yra spekuliacinio pobūdžio ir negali pateisinti pirmojo įpareigojimo, kuriuo
bet kokiu atveju siekiama tik neleisti atsirasti konkurencijos apribojimams rinkoje, kurioje jau prieš tai buvo nustatyti
konkurencijos apribojimai.
Trečia, ieškovė teigia, kad pirmas įpareigojimas yra neproporcingas, nes, pirma, įpareigojimas bendrai naudoti surinkimo įrenginius
prieštarauja dekretui dėl pakuotės; antra, pirmasis įpareigojimas iškreipia konkurenciją jos nenaudai; trečia, minėtas įpareigojimas
kelia grėsmę specifiniam prekės ženklo
Der Grüne Punkt
tikslui; ketvirta, pažeidžia jos pagrindinę teisę kreiptis į teismą.
Prieš nurodydama šiuos argumentus, ieškovė visų pirma papildomai nurodo priežastis, paaiškinančias, kodėl siekiant bendrai
naudoti surinkimo įrenginius reikalingas jos sutikimas.
Šias priežastis reikėtų panagrinėti prieš įvertinant tris pirmojo ieškinio pagrindo dalis.
1.
Dėl būtinybės gauti DSD sutikimą bendrai naudoti surinkimo įrenginius
a)     Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad nors ji teisiškai ir nėra pirmajame įpareigojime nurodytų surinkimo įrenginių savininkė, vis dėlto šie
surinkimo įrenginiai turi būti laikomi priklausantys DSD, nes ji: i) šiuos įrenginius išlaiko, ii) šie įrenginiai sudaro DSD
sistemos sudėtinę dalį, iii) ant jų nurodomas prekių ženklas
Der Grüne Punkt
. Todėl surinkimo įmonei, sudariusiai paslaugų sutartis su DSD, siekiant bendrai naudoti įrenginius, reikia gauti ieškovės
sutikimo.
Siekdama įrodyti būtinybę gauti tokį sutikimą, ieškovė teigia, pirma, kad ji finansavo DSD sistemos naudojamų surinkimo įrenginių
eksploatavimą. Šiuo klausimu ieškovė savo argumentus grindžia, be kita ko, paslaugų sutarties 7 straipsnio 1 dalimi, pagal
kurią DSD surinkimo įmonėms mokamas komisinis atlyginimas sudaro mokestį už visas šios įmonės suteiktas paslaugas. Tarp šių
paslaugų yra ir aprūpinimas konteineriais, pakuočių vežimas ir išrūšiavimas bei atliekų tiekimas. Ieškovė taip pat remiasi
1997 m. kovo 18 d.
Landgericht Köln
sprendimu, kuriame nurodoma, kad DSD konkurentas dėl bendro DSD sistemos surinkimo įrenginių naudojimo gauna naudą, todėl
toks naudojimas galimas tik (už mokestį) gavus DSD sutikimą. Ieškovė taip pat cituoja principą, pagal kurį Vokietijos civilinio
kodekso (
Bürgerliches Gesetzbuch
; toliau – BGB) 242 straipsnyje nustatyti sutartiniai įsipareigojimai turi būti atlikti sąžiningai ir įpareigoja susitariančias
šalis, tariantis dėl ilgalaikių sutartinių santykių ir glaudaus ekonominio bendradarbiavimo, imtis būtinų atsargumo priemonių.
Be to, siekiant bendrai naudotis surinkimo įrenginiais, būtina gauti ieškovės sutikimą, kad ji galėtų laikytis dekrete dėl
pakuotės nustatytų įsipareigojimų, susijusių su būtinybe užtikrinti, jog bus aptarnaujama visa teritorija, būtinybe laikytis
perdirbimo normų bei patvirtinti kiekių srautus kiekvienai
Land
(Paslaugų sutarties 10 skyriaus antras sakinys; Paslaugų sutarties ketvirtosios iš dalies pakeičiančios sutarties 1.1 ir
1.5.1 punktai bei 2001 m. sausio 31 d. Gyseno Administracinio teismo (
Verwaltungsgericht Gieβen
, Vokietija) sprendimas). Šis sutikimas taip pat reikalingas siekiant užtikrinti, kad vartotojas DSD sistemai priklausančias
Der Grüne Punkt
prekių ženklu pažymėtas pakuotes grąžintų atitinkamai sistemai, t. y. į šiuo prekių ženklu pažymėtus surinkimo įrenginius.
Komisija ir
Landbell
pažymi, kad surinkimo įrenginių išlaikymas yra vienintelė paslaugų sutarties pasekmė; paslaugų sutartyje apibrėžiamos prašomos
suteikti paslaugos ir už jas mokamas atlyginimas. Be to, administracinėje procedūroje ieškovė nenurodė BGB 242 straipsnio
ir jos dabartinė pozicija prieštarauja tai, kurios laikėsi šiame kontekste. Be to, dekrete nurodyti įpareigojimai DSD taikomi
kaip ir bet kuriam kitam toje pačioje padėtyje esančiam sistemos operatoriui, o prekės ženklo
Der Grüne Punkt
afišavimas ant surinkimo įrenginių vartotojui neturi jokios reikšmės – jis šiuos įrenginius iš esmės sieja su perdirbimui
skirtos medžiagos tipu.
Landbell
taip pat nurodo, kad visos
Land de Hessen
vietos valdžios institucijos sutiko, jog jų kolektyvinė sistema naudotų tuos pačius surinkimo įrenginius kaip ir DSD sistemos.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš ginčijamo sprendimo aišku, kad administracinėje procedūroje DSD Komisijos atžvilgiu prisiėmė įsipareigojimą neįpareigoti
surinkimo įmonių dirbti tik DSD sistemos naudai ir neversti jų naudoti nuosavų surinkimo įrenginių tik įgyvendinant paslaugų
sutartį (žr. 17 punktą). Be to, DSD įsipareigojo Komisijai atsisakyti tretiesiems asmenims suteikti teisę naudotis DSD sutarties
partnerių surinkimo įrenginiais tik gavus jos sutikimą (žr. 21 punktą).
Šie įsipareigojimai yra susiję su surinkimo įmonėmis – DSD sutarties partneriais, ir įmonėmis, kurios pageidauja turėti prieigą
prie DSD sutarties partnerių surinkimo įrenginių. Jais siekiama atsižvelgti į Komisijos administracinėje procedūroje išreikštą
susirūpinimą dėl galimo EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo paslaugų sutarčiai, jei joje būtų DSD taikoma išimties sąlyga, kiek
tai susiję su trečiųjų asmenų prieiga prie surinkimo įrenginių (žr. 35 punktą), ir dėl galimo EB 82 straipsnio taikymo, jei
būtų nustatyta, kad DSD ketinimams leisti bendrai naudoti surinkimo įrenginius tik gavus jos sutikimą taikomas EB 82 straipsnis
(žr. 20 punktą).
Atsižvelgdama į šį susirūpinimą, DSD pasiūlė prisiimti minėtus įsipareigojimus. Ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoje dalyje
nurodytas įsipareigojimas šiuo klausimu yra ypač pavyzdinis, nes jis buvo pateiktas siekiant atsižvelgti į Komisijos susirūpinimą,
susijusį su prieš tai pateiktu DSD prašymu leisti tretiesiems asmenims naudotis DSD sutarties partnerių surinkimo įrenginiais
tik gavus jos sutikimą (ginčijamo sprendimo 57, 58, 136 ir 137 konstatuojamosios dalys). Šiuo įsipareigojimu buvo siekiama
nuraminti Komisiją parodant, kad DSD atsisakė teisės reikšti ieškinius dėl neteisėtų veiksmų nutraukimo, aprašytus 1997 m.
kovo 18 d.
Landgericht Köln
sprendime, kai DSD, remdamasi Vokietijos įstatymu dėl nesąžiningos konkurencijos, pareiškė ieškinį konkuruojančiai įmonei,
nes ši įmonė siekė neatlygintinai pasinaudoti tam tikrais DSD sistemos surinkimo įrenginiais.
Reikia pažymėti, kad Komisija, vertindama paslaugų sutartį, apie kurią pranešė DSD, atsižvelgė į DSD pasiūlytus prisiimti
įsipareigojimus. Tai tiesa, kiek tai susiję su galimo konkurencijos apribojimo tyrimu pagal EB 81 straipsnio 1 dalį ir su
prieiga prie surinkimo įmonės įrenginių (žr. 33–36 punktus, ginčijamo sprendimo 133–140 konstatuojamąsias dalis), ir su analize
pagal EB 81 straipsnio 3 dalį siekiant įvertinti galimybę išsaugoti konkurenciją (žr. ginčijamo sprendimo 41 punktą; 158–163 konstatuojamąsias
dalis). Pavyzdžiui, Komisija, sprendime darydama išvadą, kad paslaugų sutartyje nenustatomi išimtiniai santykiai tarp surinkimo
įmonių ir DSD, ir todėl surinkimo įmonės gali nevaržomai, be nereikalingų kliūčių, teikti savo paslaugas DSD konkurentams,
aiškiai nurodo į įsipareigojimus (žr. 46 punktą, ginčijamo sprendimo 176 konstatuojamąją dalį).
Tačiau pasibaigus administracinei procedūrai ieškovė Pirmosios instancijos teismui teigė, kad susitariančiosioms šalims, siekiančioms
bendrai naudoti surinkimo įrenginius, reikia gauti jos sutikimą.
Visų pirma, ieškovė teigia, kad šis poreikis kyla iš to, jog ji, mokėdama komisinį atlyginimą pagal paslaugų sutartį, finansavo
DSD sistemos naudojamus surinkimo įrenginius. Šiuo klausimu reikia priminti, kad DSD sistema yra pirmoji visoje Vokietijoje
patvirtinta kolektyvinė sistema, todėl jos reikšmė didelė – ji gali visoje Vokietijoje surinkti maždaug 70 % pakuočių ir tenkina
mažiausiai 80 % paklausos surinkimo iš vartotojų paslaugų rinkoje (žr. 29 punktą). Akivaizdu, kad kiek tai susiję su pakuočių
surinkimu ir išrūšiavimu, DSD sistema yra pirmasis ir pagrindinis, jei ne vienintelis, surinkimo įmonių pajamų šaltinis.
Tačiau ieškovė neginčija, kad būtent surinkimo įmonė, o ne DSD, turi padaryti būtinas investicijas, susijusias su pakuočių
surinkimu ir išrūšiavimu (ginčijamo sprendimo 151 konstatuojamoji dalis). Be to, ji neginčija, kad steigdamos iki tol neegzistavusius
rūšiavimo įrenginius, surinkimo įmonės turėjo padaryti didelių investicijų (ginčijamo sprendimo 53 punktas). Komisija, siekdama
sudaryti sąlygas šioms įmonėms susigrąžinti padarytas investicijas, vertinamas maždaug dešimčia milijardų Vokietijos markių
(DEM), pritarė DSD gana ilgos trukmės surinkimo įmonėms taikomai išimties sąlygai paslaugų sutarties galiojimo trukmės laikotarpiu
(žr. 39 punktą). Tokia išimties sąlygos galiojimo trukme siekiama užtikrinti surinkimo įmonių padarytų investicijų pelningumą,
o ne suteikti DSD galimybę ginti teisę kontroliuoti šių investicijų panaudojimą.
Be to, išnagrinėjus paslaugų sutartį galima konstatuoti, kad steigiant DSD sistemą remiantis kitomis priemonėmis nei minėta
išimties sąlyga, DSD nepatiria su tam reikalingomis investicijomis susijusios rizikos. Taigi DSD neatsako už riziką, kurią
surinkimo įmonė patiria naudodama sistemą (paslaugų sutarties 5 straipsnio 1 dalis). Be to, nutraukdama paslaugų sutartį DSD
nei grąžina surinkimo įmonių padarytas investicijas, nei atlygina dėl to patirtus nuostolius (paslaugų sutarties 9 straipsnio
3 ir 4 dalys). Be to, iš paslaugų sutarties 7 straipsnio 1 dalies matyti, kad DSD sutarties partneriams sumokėtas komisinis
atlyginimas proporcingai atitinka surinktų paketų masę, o tai reiškia, kad jei surinkimo įmonė nustoja DSD naudai rinkti pakuotes,
ši neturi tokiai įmonei atlyginti už padarytas investicijas.
Be to, DSD neatsižvelgė į tai, kad bendro surinkimo įrenginių naudojimo atveju Komisija ginčijamame sprendime jai aiškiai
pripažino teisę užtikrinti, kad jokia surinkimo įmonė neapmokestintų trečiųjų asmenų už suteiktą paslaugą, ir todėl jai suteikė
teisę sumažinti DSD sutarčių partneriams mokamą atlyginimą (35 punktas). Tai DSD atžvilgiu leidžia užtikrinti, kad, kiek tai
susiję su surinkimo įmonėms mokamu atlyginimu, bendras naudojimasis nebus daromas jos sąskaita. Taigi negali būti tokio dalyko
kaip „nemokamas naudojimasis“ surinkimo įrenginiais, kaip buvo nuspręsta
Landgericht Köln
sprendime, kai Vokietijos dekretas dėl pakuočių atliekų dar nebuvo peržiūrėtas ir DSD negalėjo sumažinti savo surinkimo įmonėms
mokamo komisinio atlygio atitinkamai atsižvelgdama į bendrą surinkimo įrenginių naudojimą.
Pagaliau, kalbant apie argumentą, pagrįstą BGB 242 straipsniu, ieškovės manymu, fiziniams asmenims nustatančio konkrečius
įpareigojimus imtis atsargumo priemonių, iš jo sunku suprasti, kaip jie galėtų apibūdinti būtinybę DSD pritarti bendram surinkimo
įrenginių naudojimui, Pirmosios instancijos teismas gali tik konstatuoti, kad, kadangi šis su Vokietijos teise susijęs argumentas
nebuvo nurodytas administracinėje procedūroje, Komisija negali būti kaltinama, jog priimdama ginčijamą sprendimą, į jį neatsižvelgė.
Taigi to, kad DSD sistema yra pirmoji kolektyvinė sistema, kurią surinkimo įmonės gali naudoti, ir yra pagrindinis, jei ne
vienintelis, tokių įmonių pajamų šaltinis, nepakanka, kad būtų pagrįsta DSD teisė duoti savo sutikimą bendro naudojimo atveju.
Antra, ieškovė teigia, kad surinkimo įrenginių bendro naudojimo atveju jos sutikimas yra būtinas, kad galėtų laikytis dekretu
dėl pakuočių atliekų nustatytų įsipareigojimų ir užtikrinti, jog vartotojai šiai sistemai iš tiesų grąžina DSD sistemos pakuotes.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad dekrete nustatyti įpareigojimai taikomi DSD kaip ir bet kuriam kitam kolektyvinės sistemos operatoriui.
Be to, paslaugų sutarties nuostatos, kuriomis rėmėsi DSD, nepagrindžia DSD teisės leisti tretiesiems asmenims naudotis DSD
sutarties partnerių surinkimo įrenginiais gavus jos sutikimą. Taigi paslaugų sutarties 10 straipsnio antrasis sakinys susijęs
ne su surinkimo įrenginių bendru naudojimu, bet su DSD sistemos organizavimo pakeitimu; šioje nuostatoje tik nurodoma, kad
siekiant perorganizuoti sistemą reikia gauti sutarties partnerių ir atitinkamo vietos valdžios organo sutikimą. Taigi, kaip
tai bus paaiškinta vėliau, bendras naudojimas nekliudo DSD sistemai įvykdyti jai dekrete nustatytų įpareigojimų (žr. 161–170 punktus).
Lygiai taip pat ir ketvirtosios sutarties dėl dalinių pakeitimų 1.1 ir 1.5.1 punktai, taikomi ne pakuotėms, kurios vienintelės
svarbios šioje byloje bet „papildomoms medžiagoms, kurios nėra pakuotės“. Be to, 2001 m. sausio 31 d. Sprendime
Verwaltungsgericht Gießen
neišnagrinėjo būtinybės DSD suteikti savo sutikimą bendrai naudoti surinkimo įrenginius, bet paprasčiausiai konstatavo, kad
Lahn-Dill kontonas (Lahn-Dill-Kreis) turėjo susitarti su ieškove dėl jų įsteigtų surinkimo ir perdirbimo įrenginių eksploatavimo,
kurie vis dėlto nesudarė sistemos, atitinkančios dekreto dėl pakuotės 6 straipsnio 3 dalį.
Be to, kalbant apie tariamą būtinybę išsaugoti prekės ženklo
Der Grüne Punkt
svarbą pakuočių surinkimui, pažymėtina, kad iš bylos medžiagos matyti, jog ant daugelio surinkimo įrenginių šio prekių ženklo
nėra (žr. 189 punktą). Be to, vartotojai pakuočių atliekų surinkimo konteinerius sieja ne su šiuo prekių ženklu, o su pakuotėmis
(prekybos pakuotėmis), ir visų pirma su medžiagų, kurios turi būti grąžinamos į įvairius surinkimo įrenginius, tipu (lengvos
medžiagos, popierius (kartonas), stiklas, ir t. t.). Ginčijamame sprendime nurodytas spausdintų leidinių (laikraščių ir žurnalų),
popieriaus bei kartono pakuočių bendro surinkimo pavyzdys iliustruoja bendro surinkimo įrenginių naudojimo galimybę be būtinybės
atsižvelgti į galimą prekės ženklo
Der Grüne Punkt
afišavimą ant įrenginių (žr. 26 punktą).
Taigi to, kad DSD buvo pirmoji kolektyvinė sistema, į kurią buvo integruoti surinkimo įrenginiai, arba pirmoji, kurioje buvo
naudojamas prekės ženklas
Der Grüne Punkt
, nepakanka siekiant pagrįsti DSD teisę duoti savo sutikimą bendro naudojimo atveju.
Bet kuriuo atveju, net jei ieškovė galėtų remtis teise tretiesiems asmenims duoti savo sutikimą bendrai naudoti savo sutarties
partnerių surinkimo įrenginius, o tai nebuvo įrodyta ankstesniuose punktuose, Pirmosios instancijos teismas gali tik konstatuoti,
kad administracinėje procedūroje ieškovė nurodė, jog ji šios teisės atsisakė. Iš tikrųjų, atsižvelgiant į specifinį argumentą,
susijusį su sprendimo 72 konstatuojamoje dalyje nurodytu įpareigojimu, kuris bus išnagrinėtas vėliau (žr. 218 ir tolimesnius
punktus), ieškovė, siekdama atsižvelgti į Komisijos administracinėje procedūroje išreikštą susirūpinimą, neginčija pateiktų
įvairių įsipareigojimų galiojimo ir teisėtumo.
Šie įsipareigojimai paaiškina Komisijai paslaugų sutarties, apie kurią DSD pranešė, turinį ir parodo kaip DSD, siekdama, kad
būtų priimtas sprendimas dėl pažeidimų nebuvimo arba sprendimas dėl išimties taikymo, ketina veikti ateityje. Taigi Komisija
savo vertinime teisėtai atsižvelgė į šiuos įpareigojimus ir DSD atžvilgiu buvo priimtas sprendimas dėl išimties, dėl kurios
ji kreipėsi, taikymo. Komisija neturėjo išreikšti savo nuomonės, ar DSD turi teisę leisti bendrai naudoti surinkimo įrenginius
tik gavus jos sutikimą, nes ši įmonė savo prisiimtuose įsipareigojimuose atsisakė prieštarauti dėl tokio bendro naudojimo.
Todėl Komisija, atsižvelgdama į šiuo tikslu DSD prisiimtus įsipareigojimus, teisingai priėmė ginčijamą sprendimą neatsižvelgdama
į tariamą DSD teisę prieštarauti dėl bendro naudojimo, kad būtų išspręstos Komisijos nustatytos problemos. Taigi Pirmosios
instancijos teismas neturi nagrinėti šio sprendimo teisėtumo atsižvelgiant į atsižvelgdamas į motyvą, kuriuo remtis įmonė
atsisakė administracinėje procedūroje.
2.
Dėl pirmosios dalies, susijusios su būtinybe bendrai naudoti surinkimo įrenginius
a)     Šalių argumentai
Pagal analogiją su esminių įrenginių doktrina (1995 m. balandžio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimas
RTE ir ITP prieš Komisiją
, vadinamas
Magill
, C‑241/91 P ir C‑242/91 P, Rink. p. I‑743, 53 ir 54 punktai, ir 1998 m. lapkričio 26 d. Sprendimo
Bronner
, C‑7/97, Rink. p. I‑7791, 41 punktas; 1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
European Night Services ir kt. prieš Komisiją
, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ir T‑388/94, Rink. p. II‑3141) ieškovė teigia, kad pirmuoju įpareigojimu nustatytas bendras
naudojimas turi būti būtinas DSD konkurentų veiklai, tačiau šiuo atveju taip nėra.
Kalbant apie kolektyvines sistemas, ieškovė teigia, kad šios sistemos gali turėti prieigą prie maždaug 70 % rinkos ir be bendro
naudojimo. Iš tikrųjų ieškovė nurodo, kad 70 % jos sistemos apdorotų pakuočių (stiklinės pakuotės, dauguma popieriaus ir kartono
pakuočių, lengvos pakuotės Vokietijos pietuose) yra surenkamos naudojant savanoriškas deponavimo sistemas, būtent šiam tikslui
nustatytose vietose įrengiant konteinerius, arba atliekų tvarkymo centruose. Šios sistemos yra bendra taisyklė, o ne pavienis
sprendimas, kaip tai nurodyta sprendime (žr. 34 punktą). Taigi pakaktų, kad konkuruojančios kolektyvinės sistemos įsirengtų
nuosavus konteinerius, ir neatsirastų bendro naudojimosi poreikio. Ieškovė, siekdama įrodyti, kad atskira nuo DSD surinkimo
sistema gali būti nesunkiai įsteigta, taip pat nurodo „mėlynojo maišo“ pavyzdį, kurį 1998 m.
Landbell
naudojo surinkdama tam tikras pakuočių rūšis Lahn-Dill-Kreis. Be to, iš 1999 m. rugpjūčio 20 d. Kaselio aukščiausiojo administracinio
teismo (
Verwaltungsgerichtshof Kassel
, Vokietija) nutarties matyti, kad konkuruojančios kolektyvinės sistemos gali būti eksploatuojamos „vienos šalia kitų“, o
tai reiškia, jog jos turėtų naudoti savo surinkimo įrenginius.
Kalbant apie individualias sistemas, ieškovė pažymi, kad šios sistemos paprastai negali surinkti pakuočių į surinkimo įrenginius,
pastatytus netoli privačių namų ūkių, kaip tai būtų įmanoma pagal pirmąjį įpareigojimą. Šis draudimas yra lemiamas siekiant
laikytis šiame dekrete nustatytų perdirbimo normų. Darydama išimtį, ieškovė pripažino, kad individualios sistemos gali surinkti
pakuotes iš privačių namų ūkių arba atskirais atvejais netoli jų, būtent mažų amatų, prekybos ir pramonės įmonių ir prekybos
paštu rinkoje veikiančių bendrovių (žr. Vokietijos valdžios institucijų pastabas, ieškinio 29 priedas, p. 7). Tačiau šiose
dviejose periferinėse srityse individualios sistemos jau eksploatuoja joms pačioms priklausančius surinkimo įrenginius ir
todėl bendras naudojimas nebūtinas.
Galiausiai ieškovė teigia, kad sprendimas pažeidžia EB 253 straipsnį, nes jame nenurodoma, kodėl bendras naudojimas yra būtinas
DSD konkurentų veiklai. Kalbant apie surinkimo įrenginius, sprendimas turėtų apimti tyrimus dėl rinkos struktūros ir dėl tariamų
konkurencijos apribojimų siekiant nustatyti, kodėl bendras naudojimas yra būtinas. Šiuo klausimu ieškovė pažymi, kad ginčijamo
sprendimo 160 konstatuojamoje dalyje, kurioje kalbama apie erdvės organizavimą, surinkimo logistiką ir tvirtai nusistovėjusius
vartotojų įpročius pakuočių atliekų surinkimo srityje (41 punktas), Komisija nesiremia tikrais faktais. Be to, vien toje pačioje
konstatuojamoje dalyje du kartus pakartoti, jog surinkimo įrenginių dubliavimas „daugeliu atveju būtų mažai pelningas“, nepakanka.
Kalbant apie surinkimo įrenginius, ieškovė pažymi, kad sprendime nenurodomi jokie motyvai, kurie paaiškintų jų bendro naudojimo
būtinybę, išskyrus ginčijamo sprendimo 182 konstatuojamoje dalyje pateiktą bendrą teiginį, kad toks naudojimas yra būtinas
siekiant neleisti panaikinti konkurencijos.
Komisija mano, kad nuoroda į esminių įrenginių doktriną yra netinkama, nes surinkimo įrenginiai nepriklauso DSD ir tretieji
asmenys turi galėti juos naudoti be jos sutikimo. Šioje pagrindinėje byloje reikėtų manyti, kad pagal EB 81 straipsnio 3 dalį
sprendimu konkurencijos apribojimui suteikiama išimtis, kuriai nustatomi įpareigojimai, skirti konkurencijos išsaugojimui
užtikrinti. Šiuo klausimu sprendimo 133–139 konstatuojamosiose dalyse (žr. 33–36 punktus) nurodomos priežastys, dėl kurių
DSD konkurentams prieiga prie surinkimo įrenginių yra esminė sąlyga. Be to, ginčijamo sprendimo 128, 160 ir 162 konstatuojamosiose
dalyse išnagrinėta išimties sąlyga, susiejanti DSD su surinkimo įmonėmis, labai suvaržytų konkurentų patekimo į rinką galimybes
(žr. 30 ir 40 punktus). Iš esmės Komisija teigia, kad jei nebūtų buvęs nustatytas pirmasis įpareigojimas, išimtinumo ryšys,
kuris sieja ieškovę ir surinkimo įmones, galėtų kliudyti DSD konkurentams patekti į surinkimo iš vartotojų paslaugų rinką.
Todėl šiuo klausimu ginčijamas sprendimas yra pakankamai motyvuotas.
Kalbant apie kolektyvinių sistemų surinkimo įrenginių bendro naudojimo kritiką, Komisija ir
Landbell
pažymi, kad toks naudojimas būtinas siekiant išsaugoti veiksmingą konkurenciją. Be to,
Landbell
nurodo, kad nuo pat pradžių DSD sistema bendrai naudojo esančius komunalinius surinkimo įrenginius, surinkdama popieriaus,
kartono ir stiklo pakuotes.
Kalbant apie individualių sistemų surinkimo įrenginių bendro naudojimo kritiką, Komisija primena, kad šis naudojimas yra numatomas
tik ten, kur pagal nacionalinę teisę persidengia individualių sistemų surinkimo vietos ir DSD sistemos surinkimo vietos. Taigi
Komisija pažymi, kad pirmasis įpareigojimas taikomas tais atvejais, kai individualioms sistemoms leidžiama surinkti iš vartotojų.
Tokiu atveju Komisija nurodo, kad bendras naudojimasis bus galimas tik tuomet, jei surinkimo vietose bus galima naudoti tik
vieną surinkimo įrenginį. Be to, Komisija pažymi, jog, kalbant apie pakuočių, atsirandančių iš prekybos paštu, surinkimą,
individualioms sistemoms reikia bendrai naudotis surinkimo įrenginiais tik tuomet, jei jų klientų skaičius yra toks nedidelis,
jog ekonomiškai nėra pagrįsta įrengti surinkimo konteinerius „laikantis atitinkamo atstumo“ nuo šių klientų įsisteigimo vietos.
Kalbant apie kritiką dėl motyvavimo trūkumo, kiek tai susiję su būtinybe bendrai naudoti rūšiavimo įrenginius, Komisija pažymi,
kad ieškovė neatsižvelgė į tai, jog bendrai naudojant surinkimo įrenginius akivaizdžiai būtina pakuotes išrūšiuoti bendrai.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Remdamasi sprendimu
Magill
, kuriame aprašoma faktinė situacija, kai suinteresuotoji šalis gali pasiremti neginčijama nagrinėjamų įrenginių disponavimo
teise – šiuo atveju taip nėra (žr. 87–89 punktus) – ieškovė iš esmės teigia, kad pirmasis įpareigojimas turi būti panaikintas,
nes juo įpareigojama bendrai naudoti surinkimo įrenginius, įskaitant rūšiavimo įrenginius, kai tai nėra būtina, siekiant sudaryti
sąlygas kolektyvinėms ir individualioms sistemoms vykdyti veiklą ir nenurodant pakankamų motyvų pagal EB 253 straipsnį.
Siekiant išnagrinėti šiuos argumentus, visų pirma reikia priminti, kad ginčijamo sprendimo 182 konstatuojamojoje dalyje Komisija
aiškiai nurodo, kad pirmuoju įpareigojimu, pagal kurį DSD negali uždrausti surinkimo įmonėms sudaryti susitarimų su DSD konkurentais,
kurie leistų šiems naudoti jų konteinerius ir kitus atliekų rūšiavimo įrenginius, siekiama „neleisti panaikinti konkurencijos
atitinkamose rinkose“, t. y., pirma, pakuočių surinkimo iš vartotojų paslaugų rinkoje, ir, antra, rinkoje, kuri yra vertikaliai
aukštyn pakuočių surinkimo iš vartotojų ir jų perdirbimo paslaugų atžvilgiu (dėl atitinkamų rinkų apibrėžimo žr. ginčijamo
sprendimo 48 punktą ir 182 konstatuojamąją dalį bei ginčijamo sprendimo 46 punktą ir 176 konstatuojamąją dalį).
Be to, kiek tai susiję su pirmajame įpareigojime apibrėžtos sąvokos „DSD konkurentai“ reikšme, reikia skirti kolektyvines
sistemas, kurios neginčytinai konkuruoja su DSD dviejose minėtose rinkose, nuo individualių sistemų, kurių veikla šiose rinkose
nežymi, nes jos iš esmės turi surinkti pakuotes prekybos vietose arba netoli jų, bet ne iš vartotojų (žr. 5 ir 6 punktus).
i) Dėl būtinybės užtikrinti konkurentams prieigą prie sistemos operatoriaus naudojamų surinkimo įrenginių.
Iš esmės ginčijamame sprendime teigiama, kad visoje Vokietijos teritorijoje DSD sistemos naudojami skirtingų rūšių įrenginiai,
prie kurių prieiga yra būtina siekiant įgalinti kitas kolektyvines sistemas konkuruoti su DSD pakuočių surinkimo iš vartotojų
rinkoje sistema ir, vadinasi, veikti rinkoje, kuri yra vertikaliai aukštyn pakuočių surinkimo iš vartotojų ir jų perdirbimo
paslaugų atžvilgiu, sukelia „butelio kaklelio efektą“.
Šiuo tikslu pirmajame įpareigojime nurodyti įrenginiai, kurie konkrečiai apibrėžiami kaip surinkimo įmonių, kurios sudarė
paslaugų sutartis su DSD, „konteineriai ir kiti pakuočių surinkimo ir rūšiavimo įrenginiai“. Šie įrenginiai taip pat apibūdinami
sprendimo dalyje, pavadintoje „Surinkimo sistemos“ (ginčijamo sprendimo 162, 164, 171 ir 176 konstatuojamosios dalys) arba
dalyje bendru pavadinimu „Surinkimo įrenginiai“ (ginčijamo sprendimo 164 ir 182 konstatuojamosios dalys). Kaip teigiama sprendime,
tai yra konteineriai, įrengti netoli vartotojų gyvenamųjų vietų tam tikslui skirtoje vietoje, ir sistemos, naudojamos surinkti
plastikinius maišus arba ištuštinti surinkimo įmonės vartotojams suteiktus pakuočių atliekų konteinerius (ginčijamo sprendimo
32 konstatuojamoji dalis).
Be to, kadangi už pakuočių atliekų rūšiavimą atsako surinkimo įmonės, surinkimų įmonių sąvoka taip pat apima specializuotus
atliekų tvarkymo centrus, kuriuose paprastai toks rūšiavimas vykdomas. Šis sprendimo 132 konstatuojamoje dalyje pateiktas
paaiškinimas leidžia suvokti, kodėl bendras surinkimo įrenginių naudojimas taip pat yra susijęs su rūšiavimo įrenginiais.
Iš tikrųjų surinkimo stadija tėra pirmasis pakuočių perdirbimo proceso etapas – rūšiavimas yra loginis tęsinys ir būtina to
pasekmė. Taigi nuo to momento, kai surinkimo įmonės gali pradėti surinkti DSD sistemai ir kitomis kolektyvinėmis sistemomis
priklausančias pakuotes, šios įmonės taip pat gali rūšiuoti surinktus pakuočių atliekų kiekius šių kitų sistemų naudai. Ieškovė
tai puikiai žino, nes paslaugų sutartyje numatyta tiek pakuočių surinkimas, tiek jų rūšiavimas. Būtent dėl šios priežasties
Komisija mano, kad pakuočių surinkimo iš vartotojų paslaugų rinka apima ir šių pakuočių surinkimą bei rūšiavimą, t. y. dvi
atskiras veiklas, kurioms vykdyti nors ir reikalingos atskiros sistemos, tačiau jos sudaro vieningą rinką, nes DSD reikalingos
abi šių paslaugų rūšys (ginčijamo sprendimo 87 konstatuojamoji dalis).
Taigi, kiek tai susiję su rūšiavimo įrenginių įtraukimu į bendrą surinkimo įrenginių sąvoką, negali būti teigiama, kad ginčijamas
sprendimas nėra pakankamai motyvuotas, todėl šiuo klausimu ieškovės pateiktą teiginį reikia atmesti.
Siekiant įrodyti būtinybę užtikrinti konkurentams prieigą prie sistemos operatoriaus naudojamų surinkimo įrenginių, siekiant
įgalinti su DSD konkuruojančias įmones įeiti ir išsilaikyti pakuočių surinkimo iš vartotojų ir jų perdirbimo paslaugų rinkose,
sprendime nagrinėjamas surinkimo įmonių vaidmuo kolektyvinėje sistemoje ir surinkimo įrenginiams būdingos savybės.
Kalbant apie surinkimo įmones, sprendime teisingai nurodoma, kad kolektyvinei sistemai ekonomiškai yra naudinga patikėti visą
sutartyje nurodytą teritoriją vienai surinkimo įmonei, nes vartotojams teikiamos surinkimo paslaugos pasižymi išvystytu tinklu,
masto ir asortimento ekonomija (ginčijamo sprendimo 160 konstatuojamoji dalis). Todėl tai, kad DSD sudarė sutartį dėl atitinkamos
teritorijos aptarnavimo su vienintele surinkimo įmone, supaprastina sąlygas gauti leidimus ir informaciją, kurie yra būtini
laikantis galiojančių teisės aktų ir įgalina surinkti pakuotes visoje atitinkamoje teritorijoje, nekylant būtinybei sudaryti
sutartis su keliomis įmonėmis.
Kalbant apie surinkimo įrenginius, sprendime teisingai pažymima, kad, atsižvelgiant į erdvės organizavimo ir logistikos priežastis,
mažai tikėtina, jog kita kolektyvinė sistema kreiptųsi į kitas, DSD sistemoje, tenkinančioje 80 % paklausos surinkimo iš vartotojų
paslaugų rinkoje, nedalyvaujančias surinkimo įmones (ginčijamo sprendimo 128 konstatuojamoji dalis). Iš tiesų tai, kad 80 %
pakuočių iš vartotojų gali surinkti surinkimo įmonės, kurioms vietos valdžios institucijos suteikė leidimą, tik apsunkina
lygiagretaus tinklo steigimą. Atsižvelgdama į tai, Komisija mano, kad DSD sistemai priklausančių surinkimo įmonių įsteigto
tinklo dubliavimas atrodo mažai tikėtinas.
Kiek tai susiję su surinkimo įrenginiais, sprendime teisingai nurodoma, kad iš esmės atsižvelgiant į erdvės organizavimo,
surinkimo sistemos specifiką ir tvirtai nusistovėjusių vartotojų įpročius surinkimo srityje priežastis, daugumoje atvejų ekonomine
prasme gana nenaudinga turėti keletą vartotojams skirtų surinkimo įrenginių (ginčijamo sprendimo 160 konstatuojamoji dalis).
Tai suprantama, nes įrenginių dubliavimas netarnauja nei viešųjų institucijų, kurios išduoda būtinus patvirtinimus ir leidimus,
nei vartotojų, kurių bendradarbiavimas, kad kolektyvinių sistemų veikla būtų sėkminga, yra būtinas, nes būtent jie tiekia
pakuotes į surenkamus maišus, ištuštinamą atliekų dėžę arba į atitinkamą konteinerį, interesams.
Šiuo požiūriu vartotojams adresuotas prašymas pripildyti du ar daugiau maišų atliekomis atsižvelgiant ne į medžiagą, bet į
aptarnaujančią kolektyvinę sistemą, arba paprašyti jų savo gyvenamojoje vietoje laikyti du ar daugiau skirtingų ištuštinamų
konteinerių, atsižvelgiant į aptarnaujančią sistemą, būtų nenaudingas ir net prieštarautų konkurencijos organizavimo būdui,
kai pakuočių gamintojas arba platintojas, siekdamas garantuoti pakuočių atliekų surinkimą ir perdirbimą, nusprendžia naudotis
kelių kolektyvinių sistemų paslaugomis (žr. 2007 m. gegužės 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
DSD prieš Komisiją
, Rink. p. II‑0000, T‑51/01, 129–139 punktus, kuriuose Pirmosios instancijos teismas nurodo posėdyje pateiktų paaiškinimų,
susijusių su sistemų, apimančių keletą kolektyvinių sistemų, kad būtų užtikrintas atliekų surinkimas ir perdirbimas, veikimo
būdais, turinį). Būtent taip reikia suprasti žodžių junginį „tvirtai nusistovėję vartotojų įpročiai surinkimo srityje“ (ginčijamo
sprendimo 93 ir 160 konstatuojamosios dalys); šie vartotojai nori prisidėti saugant aplinką, bet tokiu būdu, kuris sukeltų
kuo mažiau galimų nepatogumų.
Be to, lygiagrečių maišų surinkimo ir konteinerių tuštinimo sistemų steigimas, lygiai kaip ir konteinerių arba konteinerių
statymo vietų padauginimas, siekiant leisti vartotojui atsikratyti pakuotėmis netoli savo gyvenamosios vietos, nėra ekonomiškai
naudingi, nes turimos vietos yra ribotos (ginčijamo sprendimo 93 konstatuojamoji dalis), o tuos pačius konteinerius gali naudoti
dvi ir kelios kolektyvinės sistemos: panašiai kaip ir šiuo metu vykdomoje praktikoje, kiek tai susiję su, pirma, popieriaus
ir kartono pakuotėmis, kurios priklauso DSD sistemai, ir, antra, komunos leidžiamais spausdintais leidiniais (laikraščiai
ir žurnalai) (ginčijamo sprendimo 32 konstatuojamoji dalis). Taigi Komisija, vertindama, kokiomis sąlygomis galima įgalinti
kolektyvines sistemas aptarnauti vartotojus, turėjo teisę atsižvelgti į erdvės organizavimo ir surinkimo įrenginių pobūdį.
DSD puikiai žino apie šiuos sociologinius ir ekonominius motyvus ir, steigdama savo sistemą, į juos atsižvelgė. Iš tikrųjų
DSD, siekdama surinkti popierines, kartono bei stiklo pakuotes, iš pat pradžių nusprendė naudoti jau esančius komunalines
surinkimo įrenginius. Šie įrenginiai įgalino ją greitai ir veiksmingai įsteigti DSD sistemą, kad būtų galima nesunkiai pasiekti
vartotojus, jau įpratusius prie šių pakuočių rūšių grąžinimui numatytų vietų.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad ginčijamame sprendime teisiškai pakankamai aiškiai nurodomos priežastys, dėl kurių surinkimo
įmonių, sudariusių paslaugų sutartis su DSD, įrenginiai su DSD konkuruojančioms kolektyvinėms sistemoms, visų pirma
Landbell
, sukelia „butelio kaklelio efektą“.
Šiomis aplinkybėmis leisti DSD kliudyti surinkimo įmonėms sudaryti susitarimus su DSD konkurentais ir jų laikytis reikštų
atimti iš šių konkurentų bet kokią rimtą galimybę patekti į pakuočių atliekų surinkimo iš vartotojų paslaugų rinką ir joje
išsilaikyti, o Komisija gali pagrįstai daryti išvadą, kad bendras naudojimas yra būtinas siekiant išvengti konkurencijos rinkoje
panaikinimo.
Šios išvados nepaneigia ieškovės pateikti argumentai, kuriais siekiama kritikuoti būtinybę bendrai naudoti kolektyvines sistemas.
Tas faktas, kad 70 % ieškovės surinktų pakuočių masės surenkama savanoriškai pristatant pakuotes į konteinerį arba atliekų
tvarkymo centrą, o ne surenkant maišus ar ištuštinant konteinerius, nepaneigia pirma nurodytų teiginių, kad tiek sistemos,
naudojamos savanoriškai pristatant pakuotes į konteinerį ar atliekų tvarkymo centrą, tiek atliekas surenkant naudojant sistemos
įrenginius, prie kurių su DSD konkuruojančios kolektyvinės sistemos turi turėti prieigą, kad pateiktų į surinkimo iš vartotojų
paslaugų rinką, sukelia „butelio kaklelio efektą“.
Be to, net remiantis ieškovės nurodytu „mėlynųjų šiukšlių maišų“, kuriuos
Landbell
naudoja Lahn-Dill-Kreis, argumentu, kuriuo iliustruojama galimybė įsteigti savarankišką surinkimo sistemą, negalima neatsižvelgti
į tai, kad šis pavyzdys susijęs ne su
Land
, o tik su
Kreis
, o tai neleido patvirtinti bet kokios kolektyvinės sistemos, kuri šioje byloje įsteigta pagal bandomąjį projektą, įgyvendintą
remiant vietos valdžios institucijoms, ir dėl kurios DSD pareiškė ieškinį. Be to, reikia pažymėti, kad nuo šio sprendimo priėmimo
Landbell
iš tiesų galėjo grįžti į surinkimo iš vartotojų rinką kaip kolektyvinė sistema
Land de Hessen
, kurioje
Landbell
nagrinėjamų įmonių ir vietos valdžios institucijų leidimu naudoja tuos pačius surinkimo įrenginius kaip ir tie, kuriuos naudoja
DSD sistema.
Pagaliau 1999 m. rugpjūčio 20 d.
Verwaltungsgerichtshof Kassel
nutarties teksto dalies citata, kad numatoma įgyvendinti „lygiagrečias“ kolektyvines sistemas, neleidžia daryti išvados, jog
konkuruojančios kolektyvinės sistemos turi naudoti atskirus surinkimo įrenginius.
Iš to, kas pasakyta, aišku, kad, kiek tai susiję su Komisijai tenkančiais įsipareigojimais dėl EB 81 straipsnio ir motyvavimo
pareigos, ginčijamas sprendimas pakankamai teisiškai apibūdina priežastis, dėl kurių bendras įmonės, DSD sutarties partnerės,
surinkimo įrenginių, įskaitant rūšiavimo įrenginius, naudojimas yra būtinas siekiant leisti konkuruojančioms kolektyvinėms
sistemoms patekti į surinkimo iš vartotojų paslaugų rinką ir, vadinasi, veikti rinkoje, kuri yra vertikaliai aukštyn pakuočių
surinkimo iš vartotojų ir jų perdirbimo paslaugų atžvilgiu.
Taigi, kiek tai susiję su būtinybe užtikrinti bendrą naudojimą siekiant išlaikyti konkurenciją tarp kolektyvinių sistemų,
ieškovės argumentus, kad ginčijamas sprendimas klaidingas arba nepakankamai motyvuotas, reikia atmesti.
ii) Dėl tariamos būtinybės bendrai naudoti individualias sistemas
Reikia pažymėti, kad, kadangi DSD yra visose Vokietijos
Länder
patvirtinta kaip kolektyvinė sistema, aišku, jog pirmajame įpareigojime nurodoma sąvoka „DSD konkurentai“ visų pirma susijusi
su visomis konkuruojančiomis kolektyvinėmis sistemomis, t. y. visomis sistemomis, kurioms Vokietijos valdžios institucijos
leido surinkti pakuotes iš vartotojų ir jas perdirbti. Tačiau kyla klausimas, ar ši sąvoka taip pat apima individualias sistemas.
Šiuo klausimu ieškovė teigia, kad individualioms sistemoms bendras naudojimas nėra būtinas, nors Komisija savo pareiškime
teigia, kad pirmasis įpareigojimas taikomas individualioms sistemoms, kai joms leidžiama atliekas surinkti iš vartotojų.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad pirmasis įpareigojimas turi būti aiškinamas taip, kad sąvoka „DSD konkurentai“ dėl
toliau nurodomų priežasčių reiškia ne individualias sistemas, o tik kolektyvines sistemas.
Visų pirma pažymėtina, kad neginčijama, jog individualios sistemos iš principo turi surinkti pakuotes prekybos vietose arba
netoli jų, bet ne iš vartotojų. Toks yra gramatinis dekreto dėl pakuočių atliekų aiškinimas (žr. 5 ir 6 punktus). Jis taip
pat grindžiamas administracinėje procedūroje Vokietijos valdžios institucijų Komisijai pateiktomis pastabomis, iš kurių aišku,
kad „dekrete nustatyta surinkimo norma gali būti pasiekta tik surenkant pakuotes prekybos vietose ar labai netoli jų, ir kad
kalbant apie šias normas neturėtų būti atsižvelgiama į galimą organizuotą surinkimą netoli gyvenamųjų vietų“ (ginčijamo sprendimo
15 konstatuojamoji dalis). Šiomis aplinkybėmis, kiek tai susiję su pakuočių surinkimu iš vartotojų, negalima teigti, kad individualios
ir kolektyvinės sistemos tiesiogiai tarpusavyje konkuruoja.
Pagaliau reikia pažymėti, kad šalys neginčija, jog darant pirmiau nurodyto principo išimtį, individualios sistemos gali užimti
nedidelę pakuočių surinkimo iš vartotojų paslaugų rinkos dalį ir, vadinasi, veikti rinkoje, kuri yra vertikaliai aukštyn pakuočių
surinkimo iš vartotojų ir jų perdirbimo paslaugų atžvilgiu. Taigi, apibrėždama surinkimo rinką, Komisija pažymi, kad jei būtų
laikomasi Vokietijos valdžios institucijų požiūrio (žr. 122 punktą), „individualios sistemos turėtų paklausą tik nedidelėje
rinkos dalyje, ypač surinkimo iš privačių namų ūkių sektoriuje, arba tiekimo privatiems vartotojams sektoriuje“ (ginčijamo
sprendimo 87 konstatuojamoji dalis siejant ją su minėto sprendimo 15 konstatuojamąja dalimi, taip pat žr. ginčijamo sprendimo
159 konstatuojamąją dalį). Be to, Komisija, atsakydama DSD, teigusiai, kad individualios sistemos negali surinkti pakuočių
iš vartotojų, pažymi, jog „neginčijama, kad individualios sistemos taip pat turi surinkti privatiems vartotojams pateiktas
pakuotes (pardavimai paštu, smulkiųjų prekybininkų pristatymai) netoli privataus vartotojo gyvenamosios vietos“ (ginčijamo
sprendimo 167 konstatuojamoji dalis).
Be to, savo pareiškimuose šalys sutarė pripažinti, kad individualios sistemos galimybės dalyvauti surinkimo iš vartotojų paslaugų
rinkoje yra ribojamos dekrete dėl pakuočių atliekų apibrėžtais dviejais persidengimo atvejais. Pirmas atvejis yra susijęs
su individualia sistema besinaudojančiomis prekybos paštu rinkoje veikiančios bendrovėmis. Iš tikrųjų pagal dekreto dėl pakuočių
atliekų 6 straipsnio 1 dalies šeštąjį sakinį prekybos paštu atveju „surinkimą reikia užtikrinti sudarant galimybes grąžinti
per priimtiną atstumą nuo galutinio vartotojo“. Tai reiškia, kad sąvoka „surinkimas prekybos vietoje“, iš esmės apibūdinanti
individualią sistemą, šiuo atveju turi būti vykdoma tiesiogiai iš vartotojų. Antrasis atvejis susijęs su ta aplinkybe, kai
pakuočių adresatas sutampa su dekrete nurodytu vartotoju. Iš dekreto 3 straipsnio 10 dalies antro sakinio aišku, kad „kavinės,
viešbučiai, valgyklos, administracijos įstaigos, kareivinės, ligoninės, švietimo įstaigos, labdaros įstaigos, laisvosios profesijos
bei žemės ūkio ir amatininkų įmonės, išskyrus spaustuves ir kitas popieriaus apdirbimo įmones, kurių atliekos gali būti pašalinamos
namų ūkiams įprastu ritmu, surenkant tradiciniais įrenginiais, skirtais popieriaus, kartono ir kitų rūšių pakuotėms, bei kurių
maksimali talpa yra 1 100 litrų skaičiuojant medžiagos grupei“, laikomos vartotojais.
Pagaliau pažymėtina, kad skirtingai nuo su DSD konkuruojančių kolektyvinių sistemų, kurių atžvilgiu sprendime nurodomos priežastys,
dėl kurių surinkimo įmonės, DSD sutarčių partnerės, ir jų surinkimo įrenginiai sukelia „butelio kaklelio efektą“, Komisija
nepaaiškina, kodėl būtina, kad individualios sistemos turėtų prieigą prie šių įmonių ir jų įrenginių, jog būtų išlaikyta konkurencija
atitinkamose rinkose.
Priešingai, analizuodama su konkurencijos išsaugojimu susijusią sąlygą (žr. 40 punktą), Komisija nurodo, kad „DSD sistemai
nepriklausiančios surinkimo įmonės gali laisvai siūlyti savo paslaugas įmonėms, pageidaujančioms pačioms tvarkyti savo atliekas“,
pareikšdama, kad „kalbant apie tam tikrus prekybos pakuočių derinius ir atliekų tvarkymo centrus, toks atliekų tvarkymo būdas
galimas bent nedidelėje (surinkimo iš vartotojų paslaugų) rinkos dalyje“ (ginčijamo sprendimo 159 konstatuojamoji dalis, kurioje
nurodoma minėto sprendimo 87 konstatuojamoji dalis). Šis aiškinimas patvirtina išvadą, kad Komisija, vertindama DSD pateiktus
įsipareigojimus (ginčijamo sprendimo 163 konstatuojamoji dalis), neatsižvelgė, arba, bet kuriuo atveju, nebeatsižvelgė, į
galimybę individualioms sistemoms, susidarius dekrete nustatytam persidengimui, rasti surinkimo įmonę, kuri surinktų ir perdirbtų
pakuotes iš vartotojų.
Tokią analizę patvirtina ir tai, kad Komisija, vertindama surinkimo įmonėms suteiktos išimties sąlygos poveikį konkurencijai,
pažymi (žr. 30 punktą), kad „yra tik keli specialūs surinkimo centrai, kurie, manoma, sutampa su privačiais namų ūkiais, t. y.
ligoninės ar valgyklos, kurie, laikantis tam tikrų surinkimo logistikos ir pakavimo sąlygų, galėtų patikėti savo funkcijas
kitoms surinkimo įmonėms ir, vadinasi, įrengti papildomus konteinerius“ (ginčijamo sprendimo 128 konstatuojamoji dalis). Tai
reiškia, kad šiais atvejais, regis, galima tuo pat metu kartu išlaikyti dvi surinkimo sistemas.
Iš tiesų, priešingai nei kolektyvinės sistemos, kurioms nustatyti griežti reikalavimai, susiję su aptarnaujamos teritorijos
dydžiu, individualios sistemos gali surinkti pakuotes tik prekybos jomis vietose. Taigi, nors dėl aukščiau nurodytų priežasčių
(žr. 105–113 punktus) pasirodo sudėtinga dubliuoti visus kolektyvinei sistemai reikalingus įrenginius, individualiai sistemai
yra paprasčiau užtikrinti, kad antrasis įrenginys būtų pastatytas į tinkamą vietą ir ji galėtų surinkti šiai sistemai priklausančias
pakuotes.
Taigi, nesant paaiškinimų, kurie leistų suprasti, kodėl siekiant „išvengti konkurencijos atitinkamoje rinkoje panaikinimo“
individualioms sistemoms bendras naudojimas galėtų būti būtinas, iš to, kas pasakyta, matyti, kad pirmajame įpareigojame vartojama
sąvoka „DSD konkurentas“ turi būti aiškinama kaip neapimanti individualių sistemų, o tik su DSD sistema konkuruojančias kolektyvines
sistemas.
Tokį sąvokos „DSD konkurentai“ aiškinimą patvirtina sprendimo tekstas, kuriame aiškiai nurodoma, jog bendras su „konkuruojančiomis
sistemomis“ surinkimo įrenginių naudojimas nėra susijęs su individualiosiomis sistemomis. Iš tikrųjų, siekdama atmesti DSD
nurodytą argumentą dėl bendro su konkuruojančiomis sistemomis konteinerių naudojimo, Komisija pažymi, kad šis argumentas yra
susijęs tik su klausimu, „ar individualios sistemos gali surinkti ar supirkti pakuotes, kurios pristatomos iš vartotojų gyvenamųjų
vietų, ir nėra susijęs su bendro su konkuruojančiomis sistemomis konteinerių naudojimo problema“ (žr. 16 išnašą ginčijamo
sprendimo 169 konstatuojamoje dalyje). Šia citata, kuria individualios sistemos atskiriamos nuo konkuruojančių sistemų, aiškiai
atmetama galimybė individualioms sistemoms bendrai naudoti surinkimo įrenginius – bendro naudojimo sąlyga taikoma tik konkuruojančioms
sistemoms, būtent su DSD konkuruojančioms kolektyvinėms sistemoms.
Šiomis aplinkybėmis į ieškovės argumentus, susijusius su ginčijamo sprendimo neteisėtumu, atsakyti nereikia, nes pirmasis
įpareigojimas yra susijęs su individualiomis sistemomis.
Be to, Pirmosios instancijos teismas negali atsižvelgti į tam tikrus Komisijos triplike nurodytus argumentus, kad bendras
naudojimas gali būti būtinas esant nedidelei apyvartai, kai individuali sistema apdoroja prekybos paštu rinkoje veikiančių
bendrovių pristatytas pakuotes ir kai gali būti įrengtas tik vienas surinkimo įrenginys, pavyzdžiui, ligoninėje, jei atliekų
surinkimo centras sutampa su vartotoju. Iš tikrųjų šie argumentai ginčijamame sprendime nėra nurodyti (apyvartos atveju) arba
jam prieštarauja (ligoninių atveju), o Komisijos vykstant procesui šiuo klausimu pateikti argumentai negali ištaisyti ginčijamo
sprendimo motyvavimo trūkumo (šiuo klausimu žr. 1996 m. spalio 24 d. Sprendimo
Vokietija ir kt. prieš Komisiją
, C‑329/93, C‑62/95 ir C‑63/95, Rink. p. I‑5151, 47 ir 48 punktus, ir 2005 m. sausio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Confédération nationale du Crédit mutule prieš Komisiją
, T‑93/02, Rink. p. II‑143, 126 punktą).
3.
Dėl antrosios dalies, kuria teigiama, kad negalima nustatyti įpareigojimo siekiant ištaisyti galimą EB 81 straipsnio 1 dalies
ir EB 82 straipsnio pažeidimą
a)     Šalių argumentai
Atsakydama į gynybos argumentus (žr. 94 punktą), ieškovė teigia, kad galimas Komisijos nurodytas EB 81 straipsnio 1 dalies
arba EB 82 straipsnio pažeidimas yra grynai spekuliacinis ir negali pateisinti pirmojo įpareigojimo, kuriuo, bet kuriuo atveju,
gali būti siekiama tik neleisti panaikinti konkurencijos rinkoje, būtent surinkimo iš vartotojų paslaugų rinkoje, kurioje
nustatytas konkurencijos apribojimas.
Visų pirma, ieškovė primena, kad vienintelis sprendime nustatytas konkurencijos apribojimas EB 81 straipsnio 1 dalies prasme
susijęs su DSD suteikta išimties sąlyga surinkimo įmonių naudai (28–32 punktai). Šis apribojimas susijęs su surinkimo iš vartotojų
paslaugų rinka ir kliudo kitoms surinkimo įmonėms teikti savo paslaugas DSD; dėl to labai apribojama konkurencija tarp surinkimo
įmonių sutarties taikymo teritorijoje (ginčijamo sprendimo 123, 124 ir 140 konstatuojamosios dalys). Tačiau minėtam apribojimui
Komisija taiko išimtį pagal EB 81 straipsnio 3 dalį (37–41 punktai) visų pirma dėl to, kad negali panaikinti konkurencijos
surinkimo iš vartotojų paslaugų rinkoje (ginčijamo sprendimo 158 ir 178 konstatuojamosios dalys). Šiomis aplinkybėmis ieškovė
teigia, kad pirmasis įpareigojimas, kurio nurodytas tikslas – leisti konkurentams patekti į rinką, kuri yra vertikaliai aukštyn
pakuočių surinkimo iš vartotojų ir jų rūšiavimo paslaugų atžvilgiu (ginčijamo sprendimo 162 ir 177 konstatuojamosios dalys),
nėra susijęs su minėtu konkurencijos apribojimu, kuris susijęs ne su DSD konkurentais aukščiau nurodytoje rinkoje, bet su
surinkimo įmonėmis – DSD sutarties partnerėmis. Taigi pirmasis įpareigojimas negali sustiprinti konkurencijos surinkimo iš
vartotojų paslaugų rinkoje.
Antra, ieškovė teigia, kad Komisija, siekdama sukliudyti tariamai konkurencijos apribojimo grėsmei arba piktnaudžiavimui antrinėje
rinkoje, negali nustatyti įpareigojimo rinkoje, kuri yra vertikaliai aukštyn pakuočių surinkimo iš vartotojų ir jų rūšiavimo
paslaugų atžvilgiu ir kurioje joks konkurencijos apribojimas EB 81 straipsnio 1 dalies prasme nebuvo nei nustatytas, nei
a fortiori
jam padaryta išimtis EB 81 straipsnio 3 dalies prasme. Šiuo klausimu ieškovė primena, kad sprendime Komisija aiškiai pareiškė,
jog paslaugų sutartyje DSD nėra suteikta išimties sąlyga, susijusi su DSD sutarties partnerių prieiga prie surinkimo įrenginių
(36 punktas). Be to, Komisija pažymi, kad aukščiau nurodytos organizavimo paslaugų rinkos lygmenyje nėra nustatytas joks konkurencijos
apribojimas (ginčijamo sprendimo 86 konstatuojamoji dalis). Ieškovė taip pat nurodo, kad nėra jokių įrodymų, leidžiančių teigti,
jog DSD su sutarties partneriais gali prisiimti tokį išimtinumo įsipareigojimą arba šią išimtį nustatyti vienašališkai. Šiomis
aplinkybėmis ieškovė teigia, kad rinka, į kurią reikia atsižvelgti pagal EB 81 straipsnio 3 dalį, turi sutapti su ta, kuri
buvo išnagrinėta pagal EB 81 straipsnio 1 dalį. Be to, kaip ir tyrimo dalykas pagal EB 81 straipsnio 3 dalį, galimybę nustatyti
įpareigojimą pagal Reglamento Nr. 17 8 straipsnio 1 dalį taip pat riboja konkurencijos apribojimas, nustatytas pagal EB 81 straipsnio
1 dalį. Kad būtų išspręsta tariama konkurencijos problema, nustatant įpareigojimą negalima kaip teisiniu pagrindu remtis Reglamento
Nr. 17 8 straipsniu.
Trečia, ieškovė mano, kad net jei sprendime dėl išimties taikymo Komisija, siekdama sukliudyti fiktyvios konkurencijos apribojimui
antrinėje rinkoje, galėjo nustatyti įpareigojimą, ji neturėjo teisės tai daryti įpareigojimo, kuris yra visiškai atskira priemonė,
forma (Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis), bet turėjo nustatydama sąlygą, pagal kurią sutarčiai būtų galima taikyti
„išimtį“ (1996 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
SNCF ir British Railways prieš Komisiją
, T‑79/95 ir T‑80/95, Rink. p. II‑1491, 63 ir paskesni punktai). Tai buvo patvirtinta ir Komisijos sprendimų praktikoje (cituojama
triplike, išnašos Nr. 20 ir Nr. 21), kurioje ji beveik visuomet, atsižvelgdama į sprendimus dėl išimties taikymo, nustatydavo
sąlygas, o ne įpareigojimus, jei – ir tik atitinkama dalimi – mano tam tikras priemones esant būtinas siekiant neleisti panaikinti
konkurencijos 81 straipsnio 3 dalies prasme.
Preliminariai Komisija teigia, kad minėti argumentai tiek, kiek susiję su pavėluotai pateiktu nauju ieškinio pagrindu Pirmosios
instancijos teismo Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies prasme, yra nepriimtini. Be to, Komisija primena, kad pirmojo
įpareigojimo tikslas – garantuoti DSD pateiktų įsipareigojimų įgyvendinimą siekiant ištaisyti tam tikras administracinėje
procedūroje nustatytas problemas ir tam tikras šių įsipareigojimų dviprasmybes. Svarbu išsiaiškinti, ar veiksmai, nuo kurių
DSD įsipareigojo susilaikyti, gali būti nagrinėjami EB 81 straipsnio 1 dalies atžvilgiu. Be to, Komisija sprendime nurodo
šiuo atžvilgiu kylantį susirūpinimą, susijusį ne tik su surinkimo įmonėms taikoma išimties sąlyga, bet ir su konkurentų prieiga
prie surinkimo įmonių, DSD sutarties partnerių, įrenginių. Be to, Komisija pažymi, kad jos vertinimas pagal EB 81 straipsnį
neturi apsiriboti vien tik surinkimo iš vartotojų paslaugų rinka, apimančia dvi dalis – surinkimo įmonių paslaugų pasiūlą
ir DSD bei kitų kolektyvinių sistemų teikiamų paslaugų paklausą – bet taip pat gali būti susijusi su galimu paslaugų sutarties
poveikiu rinkai, kuri yra vertikaliai aukštyn organizavimo paslaugų atžvilgiu.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
i) Dėl priimtinumo
Atsakant į Komisijos prašymą pripažinti nurodytus DSD argumentus nepriimtinus, nes jie yra per vėlai pateiktas naujas ieškinio
pagrindas Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies prasme, reikia pažymėti, kad nors ši nuostata faktiškai draudžia šioje
instancijoje pateikti naujus ieškinio pagrindus, toks pagrindas, kuris ieškinyje – tiesiogiai ar netiesiogiai – išplečia prieš
tai pateikto ieškinio pagrindo, glaudžiai susijusio su šiuo pagrindu, apimtį, turi būti pripažintas priimtinu. Analogiškas
sprendimas taikomas pastaboms, pateiktomis ieškinio pagrindui paremti (žr., pavyzdžiui, 2002 m. kovo 21 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Joynson prieš Komisiją
, T‑231/99, Rink. p. II‑2085, 156 punktą).
Taigi šioje byloje DSD dublike pateikti argumentai tik pratęsia ieškinyje pateiktus argumentus, kuriais grindžiamas pirmojo
įpareigojimo neteisėtumas pagal EB 81 straipsnį. Be to, šiais argumentais tik atsakoma į Komisijos pateiktus gynybos argumentus,
kad būtų atitinkamai performuluotas ieškinio dalykas, nes ginčijamu sprendimu konkurencijos apribojimui suteikiama išimtis
pagal EB 81 straipsnio 3 dalį ir jai nustatomas įpareigojimas, pagrįstas būtinybe apsaugoti konkurenciją. Visų pirma reikia
pažymėti, kad ieškovės teiginys, jog pirmuoju įpareigojimu, kuris pirmą kartą buvo pateiktas kartu su dubliku, pažeidžiamas
Reglamento Nr. 17 8 straipsnis, glaudžiai siejasi su pirmajame ieškinio pagrinde nurodytu EB 81 straipsnio 3 dalies pažeidimu,
nes šiuo ieškinio pagrindu ginčijamas pirmojo įpareigojimo teisėtumas atsižvelgiant į taikomus teisės aktus ir kad būtent
Reglamento Nr. 17 8 straipsnis įgalina Komisiją sprendimui dėl išimties taikymo pagal EB 81 straipsnio 3 dalį nustatyti įpareigojimą.
Bet kuriuo atveju Komisija turėjo galimybę triplike ir teismo posėdyje pateikti pastabas dėl to, ką ji laiko nauju ieškinio
pagrindu.
Iš to, kas pasakyta, aišku, kad Komisijos prašymas pripažinti nepriimtinais ieškovės pateiktus argumentus, susijusius su galimybe
nustatyti įpareigojimą, kad būtų panaikinta galima EB 81 straipsnio 1 dalies ir EB 82 straipsnio pažeidimo grėsmė, turi būti
atmestas.
ii) Dėl esmės
Būtina išnagrinėti ieškovės pateiktus argumentus, kad Komisija šioje byloje negalėjo kartu su sprendimu dėl išimties, priimtu
pagal EB 81 straipsnio 3 dalį, taikyti įpareigojimo, nustatyto pagal Reglamento Nr. 17 8 straipsnį.
Pagal EB 81 straipsnio 3 dalies sąlygas EB 81 straipsnio 1 dalies nuostatos gali būti paskelbtos netaikytinomis bet kuriems
įmonių susitarimams, kurie padeda tobulinti prekių gamybą ir paskirstymą arba skatinti technikos ir ekonomikos pažangą (pirmoji
sąlyga), kartu sudarydami sąlygas vartotojams sąžiningai dalytis gaunama nauda (antroji sąlyga), ir kurie atitinkamoms įmonėms
nenustato jokių apribojimų, nebūtinų šiems tikslams pasiekti (trečioji sąlyga), ir nesuteikia tokioms įmonėms galimybės panaikinti
konkurenciją didelei atitinkamų produktų daliai (ketvirtoji sąlyga).
Be to, Reglamento Nr. 17 8 straipsnio 1 dalis suteikia teisę Komisijai priimti sprendimą dėl Sutarties 85 straipsnio 3 dalies
taikymo bei nustatyti jam sąlygas ir įpareigojimus.
Šiomis aplinkybėmis visų pirma reikia pažymėti, kad ieškovės ginčijamo sprendimo aiškinimas yra klaidingas. Iš tikrųjų visose
Komisijos pagal EB 81 straipsnį vykdomo vertinimo stadijose ginčijamame sprendime buvo nagrinėjamas ne tik surinkimo įmonėms
suteiktos išimties sąlygos poveikis konkurencijai, bet ir dėl prieigos prie surinkimo įmonių įrenginių.
Kiek tai susiję su trimis pirmomis šios Sutarties nuostatos taikymo sąlygomis, taip yra ne tik atliekant vertinimą pagal EB 81 straipsnio
1 dalį (ginčijamo sprendimo 28–32 ir 33–36 konstatuojamosios dalys), bet ir atliekant vertinimą pagal EB 81 straipsnio 3 dalį
(žr. 37–39 konstatuojamąsias dalis, kuriose analizė sutelkiama į surinkimo įmones, ir 40–41 konstatuojamąsias dalis, kuriose
sąlyga dėl konkurencijos išsaugojimo nagrinėjama atsižvelgiant į surinkimo įmones, bet taip pat ir ypač atsižvelgiant į su
DSD konkuruojančioms sistemoms taikomą išimtį).
Vien tik Komisijos paaiškinimuose, pateiktuose siekiant paaiškinti įpareigojimus, nustatytus kartu su sprendimu dėl išimties
taikymo pagal Reglamento Nr. 17 8 straipsnį, sprendimas iš esmės grindžiamas būtinybe DSD konkurentams užtikrinti prieigą
prie surinkimo įmonių, sudariusių paslaugų sutartį su DSD, įrenginių, siekiant atsižvelgti į ieškovės įsipareigojimą, kuris
nurodytas 71 konstatuojamoje dalyje, susilaikyti nuo tam tikrų veiksmų ir išvengti konkurencijos panaikinimo surinkimo iš
vartotojų paslaugų rinkoje bei rinkoje, kuri yra vertikaliai aukštyn pakuočių surinkimo iš vartotojų organizavimo atžvilgiu
(žr. 42 ir 45 punktus).
Be to, pateikdama savo argumentus, ieškovė dirbtinai išskiria surinkimo iš vartotojų paslaugų rinką, į kurią siekia įtraukti
tik surinkimo įmones, iš kurių paslaugas perka DSD, ir surinkimo įmones, kurios nesudarė paslaugų sutarties su DSD, bei rinką,
kuri yra vertikaliai aukštyn pakuočių surinkimo iš vartotojų ir jų rūšiavimo paslaugų organizavimo atžvilgiu, susijusią su
DSD ir jos konkurentais. Iš tikrųjų, kaip tai buvo nurodyta sprendime (41 punktas), svarbu tai, ar su DSD konkuruojančios
kolektyvinės sistemos turi turėti prieigą prie įmonių, su kuriomis ji sudarė sutartį, surinkimo įrenginių, siekiant įeiti
į pakuočių surinkimo iš vartotojų rinką ir, vadinasi, veikti rinkoje, kuri yra vertikaliai aukštyn pakuočių surinkimo iš vartotojų
ir jų perdirbimo paslaugų organizavimo atžvilgiu.
Taigi negali būti teigiama, kad sprendimas dėl išimties taikymo susijęs tik su konkurencijos apribojimu, kuris nustatytas
atliekant vertinimą pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, t. y. surinkimo įmonėms taikoma išimties sąlyga. Šis sprendimas susijęs
su visa paslaugų sutartimi, apie kurią DSD pranešė, ir kurią sukonkretino įvairūs šios įmonės, kad būtų paaiškintos taikymo
sąlygos, prisiimti įsipareigojimai.
Taigi svarbu atsižvelgti į tai, kad Komisija sutiko taikyti išimtį paslaugų sutarčiai, nes DSD jai užtikrino, visų pirma,
kad jokia sutarties nuostata surinkimo įmonėms nenustato įpareigojimų DSD atžvilgiu ir kad ji bendro naudojimo atveju tretiesiems
asmenims nereikš ieškinių dėl neteisėtų veiksmų nutraukimo. Šios garantijos yra lemiamos, nes Komisijai leidžia manyti, kad
su konkurencijos išlaikymu susijusi išimties sąlyga šioje byloje yra tenkinama. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nesant
šių garantijų administracinėje procedūroje Komisija aiškiai nurodė, jog neketina leisti sudaryti paslaugų sutarties arba taikyti
jai išimtį, bet svarsto, ar manyti, kad galimų kliūčių DSD konkuruojančioms įmonėms pasinaudoti prieiga prie DSD sutarties
partnerių surinkimo įrenginių sudarymas yra konkurencijos apribojimas kaip toks (žr. 33 punktą), ar vis dėlto pateikti klausimą,
ar šie DSD veiksmai, kuriais siekiama sukliudyti jos konkurentams gauti prieigą prie nurodytų įrenginių, negali būti vertinami
pagal EB 82 straipsnį (žr. 35 punktą).
Todėl, kadangi Komisija sprendimą dėl išimties taikymo priėmė atsižvelgdama į savo surinkimo įmonėms taikomos išimties sąlygos
vertinimą ir į būtinybę išlaikyti tokią konkurenciją, kad su DSD konkuruojančios kolektyvinės sistemos, DSD sutarties partneriai,
turėtų galimybę naudoti surinkimo įrenginius (žr. 118 ir 128 punktus), priimdama pirmąjį įpareigojimą ji nepažeidė EB 81 straipsnio
3 dalies ir Reglamento Nr. 17 8 straipsnio.
Galiausiai ieškovė teigia, kad net jei Komisija ginčijamame sprendime galėjo nustatyti įpareigojimą DSD, galėjo tai padaryti
sąlygos, o ne įpareigojimo forma, nes su įpareigojimu susijusios teisinės pasekmės yra rimtesnės nei tos, kurias sukelia sąlyga.
Iš tikrųjų pagal Reglamento Nr. 17 8 straipsnio 3 dalies b punktą Komisija galėjo atšaukti arba pakeisti savo sprendimą, arba
uždrausti konkrečius suinteresuotiesiems asmenims taikomus aktus, jei jie prieštarauja sprendimui nustatytam įpareigojimui,
ir pagal to paties reglamento 15 straipsnio 2 dalies b punktą Komisija galėjo taikyti baudą, jei ieškovė šį įpareigojimą pažeidė.
Tačiau svarbu pažymėti, kad Reglamento Nr. 17 8 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad sprendimui dėl išimties taikymo gali būti
nustatomos sąlygos ir įpareigojimai, nenurodant, kokiomis sąlygomis Komisija turi pasirinkti atitinkamą galimybę. Be to, kadangi
81 straipsnio 3 dalis suteikia įmonėms EB 81 straipsnio 1 dalyje nustatyto bendro draudimo išimtį, Komisija, kiek tai susiję
su detaliomis sąlygomis, kurias ji gali taikyti kartu su išimtimi, turi plačią diskrecijos teisę, nors tuo pat metu turi savo
kompetenciją įgyvendinti laikydamasi EB 81 nustatytų ribų (1974 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Transocean Marine Paint prieš Komisiją
, 17/74, Rink. p. 1063, 16 punktas).
Vien to, kad kitose bylose Komisija nusprendė nustatyti sąlygas, o ne įpareigojimus, nepakanka paneigti Reglamente Nr. 17
numatytą galimybę sprendimui dėl išimties taikymo nustatyti įpareigojimus, o ne sąlygas.
Iš to, kas pasakyta, aišku, kad Komisija šioje byloje sprendimui dėl išimties taikymo nustatydama įpareigojimą, susijusį su
būtinybe užtikrinti galimybę su DSD konkuruojančioms kolektyvinėms sistemoms bendrai naudoti DSD sistemos surinkimo įrenginius,
nepažeidė EB 81 straipsnio 3 dalies ir Reglamento Nr. 17 8 straipsnio.
4.
Dėl trečiosios dalies, susijusios su proporcingumo principo pažeidimu
Net darant prielaidą, kad bendras surinkimo įrenginių naudojimas yra būtinas siekiant išlaikyti konkurenciją, ieškovė vis
dėlto teigia, kad pirmasis įpareigojimas yra neproporcingas, nes, pirma, juo pažeidžiamas dekretas dėl pakuočių atliekų, antra,
juo iškreipiama konkurencija DSD nenaudai, trečia, jis daro pernelyg didelį neigiamą poveikį prekių ženklui
Der Grüne Punkt
ir, ketvirta, pažeidžia DSD pagrindinę teisę kreiptis į teismą.
a)     Dėl tariamo dekreto dėl pakuočių atliekų pažeidimo
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad pirmasis įpareigojimas yra neproporcingas, nes bendras DSD surinkimo įrenginių naudojimas neatitinka dekrete
dėl pakuočių atliekų įtvirtinto atsakomybės už produktą principo. Kiek tai susiję su pakuočių gamintojų ir prekybininkų į
rinką patiektomis pakuotėmis, šis principas juos įpareigoja pasiekti šių pakuočių perdirbimo normas (dekreto I priedo 6 straipsnio
1 punkto 1 dalies pirmasis sakinys). Be to, dalyvaujant kolektyvinėse sistemose, gamintojo arba prekybininko atsakomybė už
šias pakuotes perduodama šios sistemos operatoriui, kuris turi „jam pristatytas pakuotes perdirbti“ (dekreto 6 straipsnio
3 dalies antrasis sakinys) ir, „kiek tai susiję su pakuotėmis, dėl kurių gamintojai ir prekybininkai dalyvauja jos sistemoje“,
pasiekti perdirbimo normas (dekreto I priedo 6 straipsnio 1 punkto 1 dalies antrasis sakinys). Atsižvelgiant į šį specialiomis
pakuotėmis grindžiamą metodą, yra neteisėta supirkti kitų sistemų pakuotes, kad būtų pasiektos dekrete numatytos perdirbimo
normos. Šiomis aplinkybėmis ieškovė teigia, kad su ja konkuruojančios sistemos iš principo turi atlikti savo surinkimo ir
perdirbimo pareigas, naudodamos savo surinkimo įrenginius, vadinamus „sistemos surinkimo įrenginiais“ (dekreto I priedo 3 punkto
3 dalies septintoji įtrauka).
Taigi tuo atveju, kai surinkimo įrenginius bendrai naudoja dvi konkuruojančios sistemos, konkrečiai priskirti pakuotę vienai
iš šių sistemų paprastai neįmanoma. Šiuo klausimu ieškovė pažymi, kad, kaip teigiama ginčijamame sprendime (ginčijamo sprendimo
170 konstatuojamoji dalis), „priskiriant pakuočių kiekius pagal jų kilmę, jei šiomis pakuotėmis pasidalijama atsižvelgiant
į kvotas“, reikėtų atlikti brangiai kainuojančią ir sudėtingą rūšiavimo analizę. Be to, nagrinėjant Komisijos naudojamą popieriaus
ir kartono pakuočių pavyzdį, matyti, kad buvo gauti neteisingi rezultatai, nes surinktų kiekių, kuriuos sudaro DSD priskirtos
pakuotės ir kurie apskaičiuoti atlikus rūšiavimo analizę, dalis iš pradžių buvo 25 %, nors realiai DSD licencijoje numatyta
pakuočių dalis buvo gerokai mažesnė nei ši kvota. DSD manymu, toks bendras techninis sprendimas surinkti visas pakuotes būtų
nepriimtinas.
Be to, ieškovė teigia, kad pagal dekretą bet koks atvejis, kai individualios sistemos, paprastai negalinčios surinkti pakuočių
netoli vartotojų gyvenamųjų vietų, bendrai naudojasi surinkimo įrenginiais, yra neteisėtas. Taigi teigdama, kad DSD negalėjo
remtis dekretu dėl pakuočių atliekų DSD sutarties partnerių atžvilgiu (ginčijamo sprendimo 167 konstatuojamoji dalis), Komisija
neatsižvelgė į tai, kad šiuo dekretu taip pat siekiama apsaugoti ieškovę nuo konkurencijos iškraipymo.
Komisija teigia, kad ieškovės dekreto aiškinimas yra neteisingas, nes perdirbimo normos nėra pagrįstos konkrečiomis pakuotėmis
arba bendru pakuočių kiekiu, bet atitinkamos sistemos surinktų pakuočių kiekiu. Savo ruožtu
Landbell
teigia, kad bet kuriuo atveju bendras surinkimo įrenginių naudojimas atitinka dekretą dėl pakuočių atliekų, kurio 1998 m.
pakeitimu buvo siekiama sustiprinti konkurenciją tarp kolektyvinių sistemų.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš esmės ieškovė teigia, kad įmonėms, kurios sudarė paslaugų sutartis su DSD, bendras surinkimo įrenginių naudojimas kliudo
surinkti ir perdirbti pakuotes, specialiai priskirtas suinteresuoto pakuočių gamintojo arba prekybininko atsižvelgiant į dekrete
dėl pakuočių atliekų nustatytą atsakomybės už produktą principą. Taigi pirmasis įpareigojimas, kuriuo neleidžiama DSD prieštarauti
dėl bendro naudojimo, neproporcingai pažeidžia DSD pagal šį dekretą įgytas teises ir pareigas.
Teismo posėdyje šalys buvo apklausiamos apie kolektyvinių ir individualių sistemų veikimo būdus, siekiant supažindinti Pirmosios
instancijos teismą su pakuočių funkcija, kurią ieškovė vadina „specialia pakuote“, įgyvendinant dekrete nustatytus surinkimo
ir perdirbimo įpareigojimus. Toks prieštaringas paaiškinimas leidžia Pirmosios instancijos teismui daryti toliau nurodomas
išvadas.
Viena vertus, reikia pažymėti, kad dekreto dėl pakuočių atliekų 6 straipsnio I priede nustatytos pakuočių atliekų perdirbimo
normos apskaičiuojamos faktiškai į prekybą pateiktos, surinktos ir perdirbtos medžiagos masės procentais, o ne atsižvelgiant
į pakuočių kiekį ar rūšį. Dekreto dėl pakuočių atliekų 6 straipsnio I priedo 1 dalies 1 punkte skelbiama, kad pakuočių gamintojai
ir prekybininkai turi vykdyti reikalavimus, susijusius su jų į prekybą pateiktų pakuočių perdirbimu; tas pats taikoma ir kolektyvinių
sistemų operatoriams, kiek tai susiję su pakuotėmis, dėl kurių gamintojai ar prekybininkai tokiose sistemose dalyvauja. Šiuo
klausimu dekreto dėl pakuočių atliekų I priedo 6 straipsnio 2 dalies 1 punkte nurodoma, kad atitinkamų pakuočių kiekiai apibrėžiami
„masės procentais“, nesvarbu, ar tai yra gamintojo arba prekybininko į prekybą pateiktos pakuotės, ar pakuotės, dėl kurių
gamintojai ar prekybininkai kolektyvinėse sistemose dalyvauja. Be to, nuo 2000 m. sausio 1 d. individualioms ir kolektyvinėms
sistemoms taikomos tos pačios medžiagos perdirbimo normos (ginčijamo sprendimo 21 konstatuojamoji dalis).
Be to, iš dekreto 6 straipsnio 1 dalies ketvirtojo ir penktojo sakinių matyti, kad prekybininkams, turintiems didesnį nei
200 m
prekybos plotą, surinkimo ir perdirbimo įpareigojimas apima ir prekių, kurių jie neparduoda, pakuotes, ant kurių nurodyti
prekių ženklai, jei šios pakuotės yra tos pačios rūšies, formos ir dydžio kaip ir tos pačios gamos produktai. Taigi šių prekybininkų
perdirbimo normos nėra apskaičiuojamos atsižvelgiant į faktiškai į rinką patiektas pakuotes, bet remiantis panašiomis pakuotėmis
pagal rūšį, formą ir dydį.
Kita vertus, iš to, kas pasakyta, pirma, matyti, kad pakuočių gamintojo arba prekybininko pakuočių kiekių padalijimas atskiroms
sistemoms nėra susijęs su iš anksto apibrėžtais pakuočių kiekiais, bet su šias pakuotes atitinkančios medžiagos mase. Praktiškai
tai reiškia, kad kai pakuočių gamintojas nusprendžia patikėti DSD surinkti ir perdirbti pusę jo į prekybą Vokietijoje tiekiamų
plastikinių pakuočių, DSD patikima pareiga surinkti ir perdirbti tokį medžiagos kiekį, kuris atitiktų pusę šių pakuočių. Taigi,
siekdama patenkinti šiame dekrete numatytas perdirbimo normas, DSD turi įrodyti Vokietijos valdžios institucijoms, jog perdirbimui
pateikė 60 % plastiko masės, kurią šis gamintojas jai patikėjo (60% yra plastikui taikoma perdirbimo norma). Be to, jei gamintojas
gali įrodyti, jog perdavė DSD savo surinkimo ir perdirbimo pareigą, kiek tai susiję su puse į prekybą pateikto plastiko kiekiu,
jis turi įrodyti, kad, naudodamas individualią arba kitą kolektyvinę sistemą, surinko ir perdirbo likusią medžiagos kiekio
dalį, atitinkančią kitą pusę.
Be to, reikia pabrėžti, kad visiškai įmanoma, kaip tai pažymima sprendimo 170 konstatuojamoje dalyje, surinkimo įrenginių
surinktus kiekius skirtingoms sistemoms padalinti pagal kvotas. Iš tikrųjų ieškovės pateiktas pavyzdys, susijęs su popieriaus
ir kartono pakuotėmis, kurias DSD sistema surenka kartu su spausdintais leidiniais (laikraščiai ir žurnalai), rodo, kad surinkimo
įrenginiais nesunkiai gali būti naudojamasi bendrai. Taigi ieškovė negali siekti uždrausti savo konkurentams naudoti jos pačios
naudojamus techninius įrenginius. Be to, teismo posėdyje
Landbell
nurodė į susitarimą dėl kompensacijos, priimtą po sprendimo, kuris įgalina įvairius sistemos operatorius, į kuriuos jie kreipiasi
dėl medžiagų kiekių, dalytis surinkimo įmonių perdirbtos medžiagos kiekiais, kuriuos jie turi surinkti pagal su pakuočių gamintojais
ir prekybininkais pasirašytas sutartis.
Bet kuriuo atveju DSD teiginys, kad būtų sudėtinga ir pernelyg brangu surinktus popieriaus ir kartono pakuočių bei spausdintų
leidinių (laikraščių ir žurnalų) kiekius paskirstyti, nėra pakankamas, siekiant užginčyti pirmojo įpareigojimo proporcingumą
pagal dekretą dėl pakuočių atliekų. Iš tikrųjų, net jei būtų kitaip, konstatuotina, kad atsižvelgiant į sudėtingumo ir išlaidų
kriterijus negalima nustatyti dekreto pažeidimo ir jais, kaip tokiais, negalima pateisinti veiksmų, dėl kurių atitinkamoje
rinkoje būtų panaikinta konkurencija. Be to, šiuo atveju sprendime aiškiai nurodoma, kad pirmasis įpareigojimas nekliudo DSD
sumažinti surinkimo įmonėms už bendrą surinkimo įrenginių naudojimą mokamų komisinių mokesčių, siekiant garantuoti, jog iš
jos nebūtų imamas mokestis už kokią nors tretiesiems asmenims suteiktą paslaugą (žr. 35 punktą). Taigi bendro naudojimo atveju
DSD turi užtikrinti, kad surinkimo įmonei mokamas komisinis mokestis būtų apskaičiuojamas atsižvelgiant ne tik į DSD sistemos
naudai suteiktas surinkimo ir perdirbimo paslaugas, bet ir kad nebūtų naudojamas finansuojant kitos sistemos naudai suteiktą
paslaugą.
Be to, DSD teiginys, kad taikant popieriaus ir kartono pakuočių bei spausdintų leidinių kvotų metodą jos atžvilgiu buvo gauti
neteisingi rezultatai, nėra pagrįstas jokiu aiškiu įrodymu. Bet kuriuo atveju ginčijamame sprendime ginamas bendras naudojimas
nekenkia DSD interesams, nes, konkrečiai kalbant, šia priemone siekiama, kad kiekviena kolektyvinė sistema užtikrintų galimybę
surinkti pakuotes, kurias jai priskyrė suinteresuoti gamintojai ir prekybininkai. Būtent siekdama šio tikslo, Komisija DSD
nustatė antrąjį įpareigojimą (žr. 213–217 punktus).
Taigi, kadangi konkurencija tarp sistemų vyksta ne priskiriant konkrečias pakuotes, bet priskiriant šias pakuotes atitinkančių
medžiagų masę, pirmasis įpareigojimas, priešingai nei teigia ieškovė, negali būti laikomas neproporcingu.
Iš to, kas pasakyta, aišku, kad pirmasis įpareigojimas negali būti laikomas neproporcingu dėl to, kad prieštarauja dekretui
dėl pakuočių atliekų.
Galiausiai, kalbant apie ieškovės argumentą, kad remdamasi dekretu ji gali prieštarauti DSD sistemos naudojamų surinkimo įrenginių
bendram su kitomis individualiomis sistemomis naudojimui, reikia priminti, kad Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog
„DSD konkurentų“ sąvoką, kuri naudojama apibrėžiant pirmojo įpareigojimo taikymo sritį, reikia aiškinti kaip apimančią tik
tas sistemas, kurių atžvilgiu pagal ginčijamą sprendimą būtina užtikrinti bendrą surinkimo įrenginių naudojimą, būtent su
DSD konkuruojančias kolektyvines sistemas (žr. 129 punktą). Šiomis aplinkybėmis pirmasis įpareigojimas nedaro poveikio DSD
gebėjimui remtis dekretu, siekiant prieštarauti dėl bendro su individualiomis sistemomis surinkimo įrenginių naudojimo.
b)     Dėl konkurencijos iškraipymo grėsmės DSD nenaudai
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad pirmasis įpareigojimas yra neproporcingas, nes įgalina jos konkurentus kryptingai pasirinkti daugiausia
pelno atnešančius surinkimo įrenginius, jai paliekant pačius brangiausiai atsieinančius. Tokia parazitavimo galimybe be apribojimų
gali naudotis individualios sistemos, kurios neturi jokių įpareigojimų dėl aptarnavimo teritorijos, kiek tai susiję su kolektyvinėmis
sistemomis persidengiančiomis sritimis, būtent su namų ūkiais susiję atliekų tvarkymo centrai ir prekybos paštu pakuotės.
Kitos kolektyvinės sistemos taip pat gali pradėti ieškovės sąskaita parazituoti, todėl bendrai naudojant surinkimo įrenginius
atsirastų interesų konfliktai, nes DSD nebegalėtų iki galo valdyti savo sistemos, kaip daro šiuo metu. Be to, ieškovė remiasi
2000 m. gegužės 24 d. Vokietijos valdžios institucijų pastabomis, kuriose nurodoma grėsmė, kad kolektyvinės sistemos taps
mažiau efektyvios ir atsiras konkurencijos iškraipymai 1994 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/62/EB
dėl pakuočių atliekų ir pakuočių atliekų 7 straipsnio 1 dalies prasme (OL L 365, p. 10), jei „individualios sistemos (…) galėjo,
neatsižvelgiant į pakuočių platinimo regioną, galimai apribotos stambiais atliekų tvarkymo centrais, pasirinkti vietą, kur
rinks arba pirks pakuočių atliekas“.
Komisija, palaikoma
Landbell
, ginčija pirmojo įpareigojimo tariamai keliamą grėsmę DSD sistemai. Iš tikrųjų, kadangi dekretas dėl pakuočių atliekų taikomas
vienodai visoms kolektyvinėms sistemoms, nė viena iš šių sistemų negali savo veiklos vykdyti tik tariamai daugiausia pelno
atnešančiuose sektoriuose. Be to, individualios sistemos iš esmės turi surinkti savo pakuotes iš vietų, kuriose jos tiekiamos
vartotojams, ir dėl šios priežasties jų atliekų tvarkymų centrų organizacinė struktūra skiriasi nuo kolektyvinių sistemų atliekų
tvarkymų centrų organizacinės struktūros.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Priešingai nei teigia ieškovė, bendras surinkimo įrenginių naudojimas negali leisti su DSD konkuruojančioms kolektyvinėms
sistemoms toje pačioje
Land
pasirinkti tik pelningiausias vietoves kitų vietovių, kurios pasilieka DSD sistemos žinioje, nenaudai. Iš tikrųjų konstatuotina,
kad visoms kolektyvinėms sistemoms taikomi tie patys įpareigojimai, neatsižvelgiant į tai, ar jie susiję su aptarnaujama teritorija,
perdirbimo normų laikymuisi ar pareiga pateikti įrodymą dėl surinktų pakuočių atliekų kiekių.
Be to, bet kuriuo atveju sprendime aiškiai nurodoma, kad pirmasis įpareigojimas nekliudo DSD atitinkamai sumažinti surinkimo
įmonėms mokamų komisinių mokesčių (35 punktas).
Be to, kalbant apie tai, kad tariamai bendras surinkimo įrenginių naudojimas neatitinka Direktyvos 94/62 7 straipsnio 3 dalies,
pagal kurią sistemos, skirtos užtikrinti pakuočių grąžinimą arba surinkimą kuriamos taip, kad būtų išvengta prekybos kliūčių
ir konkurencijos iškraipymo, reikia pažymėti, kad ginčijamu sprendimu konkrečiai siekiama atitinkamose rinkose užtikrinti
konkurencijos sąlygas laikantis dekreto, kurio 1998 m. padarytais daliniais pakeitimais buvo siekiama išplėsti konkurenciją
tarp kolektyvinių sistemų, tikslų (ginčijamo sprendimo 169 konstatuojamoji dalis).
Iš to, kas pasakyta aukščiau, matyti, kad pirmasis įpareigojimas negali būti laikomas neproporcingu dėl to, kad sukelia konkurencijos
iškraipymo grėsmę ieškovės nenaudai.
Be to, kalbant apie galimą konkurencijos iškraipymo grėsmę, kurią sukeltų pirmasis įpareigojimas DSD sutarties partneriams
ir individualioms sistemoms bendrai naudojant surinkimo įrenginius, primintina, kad Pirmosios instancijos teismas šiame sprendime
aukščiau nurodė, kad sąvoka „DSD konkurentai“, naudojama apibrėžiant pirmojo įpareigojimo taikymą, apima tik tas sistemas,
kurių atžvilgiu pagal ginčijamą sprendimą būtina užtikrinti bendrą surinkimo įrenginių naudojimą, būtent su DSD konkuruojančias
kolektyvines sistemas. Šiomis aplinkybėmis pirmasis įpareigojimas negali turėti poveikio santykiams tarp DSD ir individualių
sistemų.
c)     Dėl tariamo poveikio prekių ženklo
Der Grüne Punkt
naudojimui
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad pirmasis įpareigojimas yra neproporcingas, nes daro neigiamą poveikį prekių ženklo
Der Grüne Punkt
pagrindinei funkcijai – identifikuoti DSD sistemos, o ne kokios nors kitos sistemos, surinkimo ir perdirbimo paslaugas. Šiuo
klausimu ieškovė primena, kad jos prekių ženklas yra įregistruotas Vokietijoje kaip kolektyvinis prekių ženklas, nurodomas
ant DSD sistemoje dalyvaujančių gamintojų ir prekybininkų produktų pakuočių, ir kaip atskiras prekių ženklas, nurodomas ant
DSD sistemos naudojamų surinkimo įrenginių. Visų pirma kolektyvinio prekių ženklo
Der Grüne Punkt
kilmės nurodymo funkciją pripažino keletas Vokietijos teismų (1996 m. rugsėjo 18 d. Federalinio patentų teismo (
Bundespatentgericht
, Vokietija) sprendimas, kuriame nuspręsta, kad prekių ženklas nurodo į gamintojo ekologinį įsipareigojimą; 1996 m. gruodžio
23 d. Hamburgo regioninis teismo (
Landgericht Hamburg
, Vokietija) sprendimas ir 1994 m. birželio 14 d. Berlyno regiono aukščiausiojo teismo (
Kammergericht Berlin
, Vokietija) sprendimas, kuriame nuspręsta, kad prekių ženklas informuoja apie dalyvavimą DSD sistemoje; 1998 m. gegužės 8 d.
Kiolno regiono aukščiausio teismo (
Oberlandesgericht Köln
, Vokietija) sprendimas, kuriame primenama itin didelė prekių ženklo reikšmė, susijusi su jo platinimu ir reputacija, ir 2001 m.
kovo 15 d. Federalinio teisingumo teismo (
Bundesgerichtshof
, Vokietija), sprendimas, kuriame pažymima, jog gamintojai ir prekybininkai ant pakuočių nurodydami prekių ženklą informuoja
apie savo dalyvavimą DSD sistemoje). Šioje byloje ieškovė teigia, kad bendrai naudojant surinkimo įrenginius daromas poveikis
tiek kolektyviniams, tiek individualiems
Der Grüne Punkt
prekių ženklams, nes vartotojas reklamos dėka sužino, kad pakuotės, ant kurių šis prekių ženklas nurodomas, priklauso DSD,
o ne kuriai nors konkuruojančiai sistemai, ir kad šios pakuotės turi būti grąžinamos naudojant DSD sistemos surinkimo įrenginius,
ant kurių taip pat paprastai nurodomas prekių ženklas
Der Grüne Punkt
. Tačiau bendro surinkimo įrenginių naudojimo atveju pakuočių iš vartotojų surinkimą ir perdirbimą iš dalies organizuoja –
priešingai vartotojo lūkesčiams – DSD konkurentai. Taigi bendrai naudojant DSD sistemos surinkimo įrenginius gali būti klaidinami
vartotojai.
Ieškovė priduria, kad pirmasis įpareigojimas verčia skatinti konkurenciją neatlygintinai suteikiant konkurentams privalomą
prekių ženklo
Der Grüne Punkt
, nurodomo ant surinkimo įrenginių, licenciją. Ji teigia, kad tokia licencija neteisėta, nes pažeidžia šioje srityje taikomus
principus (Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (1 C priedas prie Pasaulio prekybos
organizacijos steigimo sutarties), kuri buvo patvirtinta 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu 94/800/EB dėl daugiašalių
derybų Urugvajaus raunde (1986–1994) priimtų susitarimų patvirtinimo Europos bendrijos vardu jos kompetencijai priklausančių
klausimų atžvilgiu (OL L 336, p. 1, 214), 21 straipsnis ir 1994 m. lapkričio 15 d. Teisingumo Teismo nuomonė, 1/94, Rink.
p. I‑5267).
Preliminariai Komisija pažymi, kad tam tikri ieškovės nurodyti prieštaravimai nėra susiję su ginčijamame sprendime nagrinėjama
paslaugų sutartimi, bet su licencine sutartimi dėl prekių ženklo naudojimo, kuri savo ruožtu nagrinėjama 2001 m. balandžio
20 d. Komisijos sprendime 2001/463/EB dėl pagal EB sutarties 81 straipsnį pradėtos procedūros (byloje COMP D3/34493 – DSD)
(OL L 166, p. 1), ir todėl jie šioje byloje neturi būti nagrinėjami. Komisija pažymi, kad ieškovė, regis, siekia pasinaudoti
išimties teise, susijusia su surinkimo įrenginių panaudojimu, nes ant savo surinkimo įrenginių suteikia teisę nurodyti prekių
ženklą
Der Grüne Punkt
, o su tuo negalima sutikti. Iš tikrųjų tai reiškia, kad surinkimo įmonė, kuri ant pakuočių surinkimo transporto priemonės
nurodo prekių ženklą
Der Grüne Punkt
, gali naudoti šią transporto priemonę tik DSD sistemos, o ne kitos sistemos surenkamoms atliekoms. Be to, paslaugų sutartyje
ne tik kad nėra šią išvadą galinčios pagrįsti nuostatos, bet ir surinkimo įmonių į Komisijos prašymus pateikti informaciją
pateikti atsakymai rodo, kad būtent šios įmonės savo transporto priemones naudojo kitiems užsakymams vykdyti. Taigi ieškovė
negali remtis išimties teise, kurią teigia turinti. Be to, Komisija pažymi, kad vartotojas nėra klaidinamas, kai į DSD sistemai
priklausančius surinkimo įrenginius išmeta pakuotes, ant kurių nurodytas prekių ženklas
Der Grüne Punkt
, nes tai, kad surinkimo įrenginiai naudojami bendrai, neturi reikšmės vartotojo elgesiui. Be to, DSD sistemos surinkimo ir
perdirbimo paslaugos galutinis gavėjas nėra vartotojas, bet pakuotės gamintojas arba prekybininkas. Taigi nėra įrodyta, kad
ieškovės nurodytas tariamas klaidinimas yra susijęs su prekių ženklu
Der Grüne Punkt
.
Kalbant apie privalomąją licenciją, Komisija teigia, kad ieškovė nenurodė, ką iš tiesų sprendimas įpareigojo suteikti licenciją.
Ieškovė ir toliau gali suteikti teisę surinkimo įmonėms naudoti savo prekių ženklą, nurodant jį ant konteinerių, jį rekomenduoti,
arba suteiktą licenciją atšaukti.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš esmės ieškovė teigia, kad pirmasis įpareigojimas pažeidžia proporcingumo principą, nes bendras naudojimas pažeidžia prekių
ženklą
Der Grüne Punkt
, leidžiantį atskirti jos teikiamas paslaugas nuo kitų įmonių siūlomų paslaugų. Suteikdama galimybę naudotis kitų įmonių įsteigtais
bei DSD sistemos naudojamais surinkimo įrenginiais, su DSD sistema konkuruojančios kolektyvinės sistemos naudojasi šio prekių
ženklo reputacija vartotojų tarpe ir jie bus klaidinami grąžindami pakuotes į įrenginius, kurie, jų įsitikinimu, priklauso
DSD, o ne konkuruojančiai sistemai.
Konstatuotina, kad šie argumentai negali būti priimti.
Pirma, paslaugų sutartis nekliudo surinkimo įmonei, DSD sutarties partnerei, siūlyti savo surinkimo įrenginius su DSD sistema
konkuruojančiai sistemai. Iš tikrųjų paslaugos sutartyje tik nurodyta, kad „surinkimo įmonė, reklamuodama savo surinkimo sistemą,
turi tinkamai ir aiškiai įskaitomomis raidėmis nurodyti DSD suteiktą prekių ženklą
Der Grüne Punkt
, pavyzdžiui, jį nurodant spausdintomis raidėmis ant popieriaus, reklaminių pranešimų ir surinkimo konteinerių, bei ant transporto
priemonių ir įrenginių, kurie naudojami eksploatuojant surinkimo sistemą“ (2 straipsnio 5 dalies pirmo punkto ketvirtasis
sakinys), ir kad „surinkimo įmonė gali neatlygintinai naudoti prekių ženklą
Der Grüne Punkt
“ (2 straipsnio 5 dalies trečio punkto pirmasis sakinys). To, kad DSD leidžia surinkimo įmonei nemokai afišuoti prekės ženklą
Der Grüne Punkt
ant jos surinkimo įrenginių, nepakanka, kad DSD galėtų reikalauti išimtinės teisės naudotis nurodytais įrenginiais. Priešingai,
iš paslaugų sutarties matyti, kad minėto prekių ženklo afišavimu „reklamos sumetimais“ tesiekiama nurodyti, kad atitinkamas
įrenginys priklauso DSD sistemai.
Taigi paslaugų sutarties nuostatos, susijusios su
Der Grüne Punkt
prekių ženklu, neleidžia nustatyti, kad šio prekių ženklo afišavimas ant surinkimo įrenginių kliudo šiuos įrenginius naudoti
kitiems tikslams.
Antra, jokia dekreto dėl pakuočių atliekų nuostata neįpareigoja ant surinkimo įrenginių nurodyti naudojamos sistemos pavadinimo.
A fortiori
jokia dekreto nuostata neleidžia tvirtinti, kad tokiu būdu identifikuoti surinkimo įrenginiai turi būti priskiriami vienai
sistemai, kad vartotojas nebūtų klaidinamas dėl sistemos, kuri surenka ir apdoroja pristatytas pakuotes, priklausomybės. Be
to, kalbant apie prekių ženklo
Der Grüne Punkt
nurodymui ant pakuotės, kuris yra viena iš dekreto dėl pakuočių atliekų 6 straipsnio I priedo 4 punkto 2 dalies antrajame
sakinyje siūlomų galimybių, priskiriamą svarbą, kad vartotojas galėtų nustatyti, jog nagrinėjamas pakuotes surenka kolektyvinės
sistemos (žr. 6 punktą), Pirmosios instancijos teismas sprendimo
DSD prieš Komisiją
prieš Komisiją, T‑151/01, 133 punkte nusprendė, kad pasiekus dekrete nustatytas perdirbimo normas ir pakuočių kiekius padalinus
abiems sistemos atsižvelgiant į atitinkamą medžiagos masę, o ne į pakuotes, nesvarbu, ar ant jų nurodytas prekių ženklas
Der Grüne Punkt
, šis prekių ženklas neturi tokios funkcijos ir reikšmės, kurias jam priskiria ieškovas. Taigi pakuotės gamintojas arba prekybininkas,
kuris nusprendžia patikėti DSD surinkti ir perdirbti Vokietijoje prekyboje naudojamų pakuočių dalį, ir pačiam užtikrinti,
naudojant individualią sistemą arba šį uždavinį patikint kitai kolektyvinei sistemai, kitos šių pakuočių dalies surinkimą
ir perdirbimą, turi tik padalyti tarp atitinkamų skirtingų sistemų medžiagų kiekius ir laikytis dekrete nurodytų identifikavimo
sąlygų, nesirūpindamas dėl konkretaus galutinio vartotojo elgesio apibrėžimo, kaip tą tvirtina ieškovė.
Šiuo klausimu dekreto nuostatos neleidžia nustatyti, kad prekių ženklo
Der Grüne Punkt
nurodymas ant surinkimo įrenginių arba ant DSD sistemos perdirbamų pakuočių sudaro kliūtis bendrai naudoti surinkimo įrenginius.
Trečia, reikia atsižvelgti į tai, kad iš bylos medžiagos matyti, jog ant DSD sistemos naudojamų surinkimo įrenginių nėra afišuojamas
prekių ženklas
Der Grüne Punkt
. Tai suteikia tvirtą pagrindą manyti, kad vartotojai, pristatydami pakuotes į surinkimo įrenginius, šiuos įrenginius sieja
ne su prekių ženklu
Der Grüne Punkt
, bet su pakuotės rūšimi (prekinė pakuotė), ir visų pirma su medžiagos, iš kurios ji pagaminta, rūšimi (lengvos medžiagos,
popierius (kartonas), stiklas ir t. t.). Šiuo klausimu ieškovė neįrodo, kad vartotojas didelę svarbą skiria tam, kad DSD,
o ne kita kolektyvinė sistema, yra įpareigota surinkti ir tvarkyti pakuotes. Aišku, vartotojams gali turėti įtakos aplinkos
apsaugos interesai, bet, kadangi visoms kolektyvinėms sistemoms taikomi tokie patys įpareigojimai, klausimas, kuri sistema
konkrečiai užsiims surinkimu ir perdirbimu, neturi lemiamos reikšmės. Taigi jokiam iš šių įpareigojimų neturi poveikio bendras
esančių surinkimo įrenginių naudojimas. Be to, ieškovė neginčija, kad popieriaus ir kartono pakuotės yra surenkamos tuose
pačiuose įrenginiuose kaip ir spausdinti leidiniai (laikraščiai ir žurnalai), kurie priklauso komunoms, o ne DSD sistemai.
Taigi šiuo klausimu ji neteigia, kad vartotojai dėl galimos prekių ženklo
Der Grüne Punkt
nuorodos ant šių įrenginių manys, jog DSD sistema prisiima spausdintų leidinių surinkimo ir perdirbimo atsakomybę.
Todėl, siekiant išvengti bet kokios grėsmės suklaidinti vartotoją, regis, gali pakakti ant bendrai naudojamų surinkimo įrenginių
nurodyti, kad pakuotes surenka DSD sistema ir viena ar keletas kitų konkuruojančių kolektyvinių sistemų, nebūtina uždrausti
bendrai naudoti šiuos surinkimo įrenginius, kaip to reikalauja ieškovė.
Galiausiai reikia pažymėti, kad nei dėl pirmojo įpareigojimo, nei dėl su bendro surinkimo įrenginių naudojimu susijusiais
techniniais apribojimais nereikalaujama, kad DSD savo konkurentams suteiktų licenciją naudoti prekių ženklą
Der Grüne Punkt
. Gali būti, kad ant bendrai naudojamų surinkimo įrenginių nebus nurodytas prekių ženklas ar nuoroda, arba priešingai, kad
kiekviena sistema ant jų nurodys savo skiriamąjį ženklą. Taigi negalima teigti, kad pirmuoju įpareigojimu DSD įpareigojama
neatlygintinai konkurentams suteikti privalomą prekių ženklo
Der Grüne Punkt
licenciją.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad pirmasis įpareigojimas negali būti laikomas neproporcingu dėl to, kad daro pernelyg didelį
neigiamą poveikį DSD sistemoje naudojamo prekių ženklo
Der Grüne Punkt
funkcijai.
d)     Dėl pirmojo įpareigojimo poveikio teisei kreiptis į nacionalinį teismą
Šalių argumentai
Ieškovė pabrėžia, kad pirmasis įpareigojimas jai draudžia „kliudyti“ surinkimo įmonėms sudaryti sutartis dėl bendro naudojimosi
su konkurentais. Tokiu kliudymu gali būti DSD nacionalinėms valdžios institucijoms arba nacionaliniams teismams paduotas skundas
dėl šių surinkimo įmonių, siekiant įrodyti, kad bendras surinkimo įrenginių naudojimas prieštarauja dekretui. Šiuo atveju
pirmasis įpareigojimas prieštarautų Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnyje nustatytai pagrindinei
teisei kreiptis į teismą (1986 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Johnston
, 222/84, Rink. p. 1651, 17 ir 18 punktai; 1998 m. liepos 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ITT Promedia prieš Komisiją
, T‑111/96, Rink. p. II‑2937, 60 punktas).
Komisija pažymi, kad pirmasis įpareigojimas niekaip nekliudo ieškovei Vokietijos administraciniam teismui pateikti klausimą
dėl bendro surinkimo įrenginių naudojimo atitikimo dekretui dėl pakuočių atliekų (šiuo klausimu žr. 1999 m. rugpjūčio 20 d.
Verwaltungsgerichtshof Kassel
sprendimą ir 2001 m. sausio 31 d.
Verwaltungsgericht Gießen
sprendimą). O Bendrijos teismai turi išnagrinėti įsipareigojimo ir įpareigojimų teisėtumą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš esmės ieškovė teigia, kad pirmasis įpareigojimas jai neleidžia Vokietijoms teismams ir nacionalinėms valdžioms institucijoms
paduoti skundą dėl bendro surinkimo įrenginių naudojimo neatitikimo dekretui.
Tačiau pirmasis įpareigojimas negali būti taip aiškinamas. Šiuo tikslu jis įpareigoja DSD nekliudyti konkuruojančioms kolektyvinėms
sistemoms bendrai naudoti surinkimo įrenginius. Prieš tai šiame sprendime Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad įpareigojimas
atitinka EB 81 straipsnio 3 dalį ir Reglamento Nr. 17 8 straipsnį (žr. 151 punktą), nes yra būtinas siekiant išlaikyti konkurenciją
pakuočių surinkimo iš vartotojų bei jų surinkimo iš vartotojų ir perdirbimo organizavimo paslaugų rinkose.
Tačiau pirmasis įpareigojimas nekliudo DSD paduoti skundą teismui ar nacionalinei institucijai dėl sprendime dėl išimties
nustatyto įpareigojimo, susijusio su bendru surinkimo įrenginių naudojimu. Taigi DSD pasilieka teisę prieštarauti dėl DSD
sutarties partnerių bendro surinkimo įrenginių naudojimo, nurodydama Vokietijos dekreto dėl pakuočių atliekų arba kitų nacionalinių
nuostatų pažeidimą. Tačiau, nors DSD ir turi tokią galimybę, negali neatsižvelgti į tai, kad Komisija galėjo manyti, jog tokie
veiksmai pažeidžia jai nustatytą įpareigojimą užtikrinti sprendimo dėl išimties įgyvendinimą, atsižvelgiant į galiojančias
Bendrijos teisės nuostatas. Be to, reikia priminti, kad kai nacionaliniai teismai priima sprendimą dėl sutarčių ar veiksmų,
dėl kurių jau buvo priimtas Komisijos sprendimas, jie negali priimti sprendimų, kurie prieštarautų Komisijos sprendimui, net
jei šis ir prieštarautų nacionalinio pirmosios instancijos teismo sprendimui (2000 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Masterfoods ir HB
, C‑344/98, Rink. p. I‑11369, 52 punktas).
Taigi DSD nurodoma pagrindinė teisė kreiptis į teismą negali leisti nesilaikyti sprendimo, kuris buvo priimtas remiantis Bendrijos
teise.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad pirmasis įpareigojimas negali būti laikomas neproporcingu dėl to, kad atima iš DSD teisę
paduoti skundą teismams ir nacionalinėms valdžios institucijoms.
5.
Išvada dėl pirmojo ieškinio pagrindo
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad pirmasis įpareigojimas neleidžia ieškovei konkuruojančioms kolektyvinėms sistemoms kliudyti
naudotis jos sutarčių partnerių surinkimo įrenginiais. Šis įpareigojimas grindžiamas Komisijos siekiu užtikrinti DSD konkurentams
sąlygas patekti į surinkimo iš vartotojų paslaugų rinką ir, vadinasi, į pakuočių surinkimo iš vartotojų ir jų perdirbimo organizavimo
paslaugų rinką. Joks ieškovės kartu su pirmuoju ieškinio pagrindu nurodytas argumentas šios išvados nepaneigia.
Taigi, kiek susijęs su kolektyvinėmis sistemomis, turi būti atmestas visas pirmasis ieškinio pagrindas.
Be to, siekiant atsakyti į šiuo klausimu pateiktus DSD argumentus, Pirmosios instancijos teismas mano, jog būtina priminti
(žr. 121 punktą), kad sąvoka „DSD konkurentai“, vartojama siekiant apibrėžti pirmojo įpareigojimo taikymo sritį, neapima individualios
sistemos, nes iš sprendimo matyti, kad šios sistemos vaidina tik nežymų vaidmenį atitinkamose rinkose ir kad jos, persidengimo
atvejais, turi pakankamas galimybes naudotis surinkimo įmonių paslaugomis arba kitais nei DSD naudojamais surinkimo įrenginiais.
Taigi, kadangi pirmasis įpareigojimas nėra susijęs su individualiomis sistemomis, nebereikia priimti sprendimo dėl ieškovės
šiuo klausimu nurodytų argumentų.
B –
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, pagal kurį ginčijamo sprendimo 3 straipsnio a dalis pažeidžia EB 86 straipsnio 2 dalį
1.
Šalių argumentai
Ieškovė pažymi, kad surenka ir perdirba pakuotes visoje Vokietijos teritorijoje, įskaitant nepatrauklias kaimo vietoves, kad
būtų apsaugota aplinka. Ji taip pat primena, kad visų
Länder
kompetentingos institucijos patvirtino DSD sistemą. Be to, ieškovės manymu, šie patvirtinimai suteikia jai teisę teikti bendros
ekonominės svarbos paslaugą EB 86 straipsnio 2 dalies prasme. Šiuo klausimu ieškovė nurodo, kad tai, jog kompetentingos institucijos
gali patvirtinti bet kurį kolektyvinės sistemos operatorių, nėra svarbu, nes EB 86 straipsnio 2 dalis susijusi tik su bendros
ekonominės svarbos paslaugos teikimu, o ne su specialių ar išskirtinių teisių buvimu EB 86 straipsnio 1 dalies prasme. Šiuo
klausimu ieškovė teigia, kad DSD nustatytų garantinių įsipareigojimų (reguliarus surinkimas visoje teritorijoje, perdirbimo
normos ir pareiga pateikti įrodymą dėl surinktų pakuočių atliekų kiekių) įgyvendinimui keltų grėsmę pirmajame įpareigojime
numatytas bendras surinkimo įrenginių naudojimas, nes gali kelti abejones dėl DSD sistemos patvirtinimo. Be to, dėl tokio
bendro naudojimo kiltų konkurencijos iškraipymai DSD nenaudai, kas leistų DSD konkurentams parazituoti jos sistemos sąskaita.
Taigi EB 81 straipsnyje nustatytos taisyklės neturėtų būti taikomos šioje byloje, nes kliudytų įgyvendinti DSD skirtą specialų
uždavinį.
Komisija ir
Landbell
teigia, kad ieškovė nepateikė jokio įrodymo, jog bendras naudojimas kelia grėsmę jos veiklai arba tariamam bendro ekonominio
intereso uždaviniui, nes šis bendras naudojimas niekaip nevaržo DSD naudojamų surinkimo įmonių.
Landbell
taip pat nurodo, kad nepatrauklių kaimo vietovių aptarnavimas sudaro kolektyvinių sistemų klientų, kurie nori, kad surinkimas
būtų vykdomas visoje atitinkamoje teritorijoje, prašomos paslaugos sudėtinę dalį, o šios sistemos, surinkdamos atliekas visoje
atitinkamoje teritorijoje, siekia, kad jos būtų atleistos nuo jų pačių pagal dekretą tenkančių įsipareigojimų.
2.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pagal EB 86 straipsnio 2 dalį įmonėms, kurioms yra patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas, taikomos Sutartyje
nustatytos taisyklės, ypač konkurencijos taisyklės, jei jų taikymas nei teisiškai, nei faktiškai netrukdo atlikti joms patikėtų
specialių uždavinių. Šiame straipsnyje taip pat nurodoma, kad prekybos plėtojimui neturi būti daroma tokio poveikio, kuris
prieštarautų Bendrijos interesams.
Šioje byloje reikia pažymėti, kad net jei
Länder
valdžios institucijos ieškovę įpareigotų teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas EB 86 straipsnio 2 dalies prasme tokiomis
pačiomis sąlygomis kaip ir visos kitos panašios kolektyvinės sistemos, nėra įrodyta dėl šio ginčijamo sprendimo atsirandanti
grėsmė tokio uždavinio įgyvendinimui.
Iš tikrųjų, priešingai nei šiame ieškinio pagrinde teigia ieškovė, DSD nustatytas įpareigojimas nekliudyti surinkimo įmonėms
su DSD konkurentais sudaryti susitarimų, kurie leistų pastariesiems naudoti savo konteinerius ir kitus pakuočių surinkimo
ir rūšiavimo įrenginius ir laikytis šių susitarimų, tikrai neleidžia teigti, kad ginčijamas sprendimas kelia grėsmę įgyvendinti
DSD sistemai patikėtą surinkimo ir perdirbimo paslaugą ekonomiškai priimtinomis sąlygomis.
Visų pirma, jokia bylos medžiagoje esanti aplinkybė neleidžia daryti išvados, kad ginčijamas sprendimas gali kliudyti DSD
reguliariai surinkti pakuotes visoje Vokietijos teritorijoje, pasiekti dekrete nustatytas perdirbimo normas arba suteikti
šiame dekrete reikalaujamą įrodymą dėl surinktų pakuočių atliekų kiekių. Be to, Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas
pirmąjį ieškinio pagrindą, jau padarė išvadą, kad ieškovė neįrodė, jog įgyvendinant pirmąjį įpareigojimą buvo iškreiptos konkurencijos
sąlygos jos nenaudai.
Taigi antrąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
C –
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, pagal kurį ginčijamo sprendimo 3 straipsnio b dalyje nustatytas įpareigojimas pažeidžia EB 81 straipsnio
3 dalį ir EB 86 straipsnio 2 dalį
Ieškovė teigia, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnio b dalyje nustatytas įpareigojimas (toliau – antrasis įpareigojimas),
pagal kurį „DSD negali reikalauti iš surinkimo įmonių, kurios su DSD konkurentais sudarė susitarimus dėl bendro konteinerių
ir kitų prekyboje naudojamų pakuočių atliekų surinkimo ir rūšiavimo įrenginių naudojimo, kad jos pateiktų įrodymą dėl pakuočių
atliekų, surinktų ne DSD sistemos naudai, kiekių“, pažeidžia EB 81 straipsnio 3 dalį ir EB 86 straipsnio 2 dalį. Šiuo klausimu
ji nurodo į aukščiau pirmajame ir antrajame ieškinio pagrinduose pateiktus argumentus.
Be to, ieškovė pažymi, kad dekrete dėl pakuočių atliekų Vokietijos valdžios institucijos ją įpareigojo perdirbti „faktiškai
surinktų pakuočių atliekų kiekį“ (žr. dekreto I priedo 1 skyriaus 5 dalį) ir kad, siekdama pateikti įrodymą dėl šio pakuočių
atliekų kiekio, ji surinkimo įmonių prašo kas mėnesį pateikti informaciją apie „surinktus pakuočių atliekų kiekius“. Tačiau
antruoju įpareigojimu DSD įpareigojama nereikalauti iš šių surinkimo įmonių, kurios jai pateikia įrodymus dėl „pakuočių kiekių,
kurie nebuvo surinkti DSD naudai“, bendro surinkimo įrenginių naudojimo atveju. Pagal ginčijamą sprendimą šis įpareigojimas
yra būtinas „kai surinkimo įrenginiai naudojami bendrai, kad DSD konkurentai galėtų nevaržomai naudotis jų surinktų pakuočių
atliekų kiekiais“ (ginčijamo sprendimo 182 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu ieškovė teigia, kad antrojo įpareigojimo
tikslas – užtikrinti, kad bendro naudojimo atveju surinktais pakuočių atliekų kiekiais nebūtų remiamasi pateikiant įrodymą
dėl DSD surinktų pakuočių atliekų kiekių, bet priešingai, kad jie būtų priskirti konkurentams. Tačiau dėl šios priežasties
šis įpareigojimas negali atmesti galimybės DSD prašyti surinkimo įmonių jai pateikti duomenis, susijusius su surinkimo įrenginių
surinktų pakuočių atliekų bendru kiekiu, kad būtų galima pateikti įrodymą dėl surinktų pakuočių atliekų kiekių.
Pirmosios instancijos teismas visų pirma pažymi, kad ieškovė trečiajame ieškinio pagrinde nenurodo naujų arba specialių argumentų,
galinčių nurodyti, kuo antrasis įpareigojimas pažeidžia EB 81 straipsnio 3 dalį ir EB 86 straipsnio 2 dalį. Šiomis aplinkybėmis
trečiojo ieškinio pagrindą reikia atmesti dėl tų pačių priežasčių, kurios buvo nurodytos pirmajame ir antrajame ieškinio pagrinduose.
Be to, Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad teismo posėdyje Komisija ir DSD susitarė dėl ginčijamo sprendimo 3 straipsnio
b pastraipoje nurodyto antro įpareigojimo turinio aiškinimo.
Taigi, atsižvelgiant į gynybos argumentus ir atsakymus, kuriuos šalys pateikė atsakydamos į klausimus teismo posėdyje, Pirmosios
instancijos teismas mano, kad nors, atsižvelgiant į antro įpareigojimo sąlygas, DSD negali prašyti surinkimo įmonių pateikti
jai informaciją, susijusią su konkuruojančios surinkimo sistemos surinktais pakuočių atliekų kiekiais, tačiau DSD turi galimybę
prašyti šių įmonių pateikti jai informaciją, kurios iš jos reikalaujama, kad galėtų pateikti įrodymus dėl DSD sistemos surinktų
pakuočių atliekų kiekių. Ši teisė į informaciją yra aiškiai įtvirtinta ginčijamo sprendimo 175 konstatuojamoje dalyje.
Šiuo klausimu apklausiama teismo posėdyje Komisija nurodė, kad antras įpareigojimas nekliudo ieškovei susipažinti su bendru
surinkimo įmonių surinktų pakuočių atliekų kiekiu ir su DSD priskirtina surinktų pakuočių atliekų dalimi, pažymėdama, kad
tai, kas svarbu, iš esmės susiję su tuo, kad DSD nesiektų prisiskirti sau šių surinkimo įmonių konkuruojančiai sistemai surinktų
pakuočių atliekų kiekių. Komisijos pozicija šiuo klausimu sutampa su ieškovės.
Šiomis aplinkybėmis antrąjį įpareigojimą reikia aiškinti taip, kad, pirma, pagal paslaugų sutartį DSD negali reikalauti iš
surinkimo įmonių, DSD sutarties partnerių, kad jos jai priskirtų konkuruojančiai sistemai surinktus pakuočių atliekų kiekius,
ir, antra, kad šis įpareigojimas nekliudo DSD susipažinti su surinkimo įmonių surinktų pakuočių bendru kiekiu bei šių pakuočių
atliekų dalimi, priskirtina DSD.
D –
Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su prašymu panaikinti ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoje dalyje nurodytą įpareigojimą,
kuriuo nurodomas teisės kreiptis į teismą pažeidimas
1.
Šalių argumentai
Ieškovė pažymi, kad po DSD pareikšto ieškinio, kuriuo prieštaraujama dėl to, kad VfW buvo leista neatlygintinai naudotis DSD
sistemos surinkimo įrenginiais, Komisijos prašymu ji įsipareigojo „atsisakyti teisės reikšti ieškinius dėl neteisėtų veiksmų
nutraukimo, aprašytus 1997 m. kovo 18 d.
Landgericht Köln
sprendime, visų pirma VfW atveju“ (ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoji dalis). Ieškovės manymu, šis įsipareigojimas prieštarauja
pagrindinei teisei kreiptis į teismą (minėto sprendimo
ITT Promedia prieš Komisiją
60 punktas). Šis pažeidimas yra rimtas dar ir dėl to, kad DSD vienam iš jos konkurentų pareikštas ieškinys dėl neteisėtų veiksmų
nutraukimo nėra „akivaizdžiai nepagrįstas“ ir todėl juo nepiktnaudžiaujama pagal Vokietijos teisę (Sprendimo
ITT Promedia prieš Komisiją
56 punktas). Iš tikrųjų iš
Landgericht Köln
sprendimo matyti, kad DSD, remdamasi Vokietijos įstatymu dėl nesąžiningos konkurencijos, gali pagrįstai pareikšti ieškinį,
kad VfW negalėtų neatlygintinai naudotis DSD finansuojamais surinkimo įrenginiais. Pagal šį sprendimą, siekiant šiuos surinkimo
įrenginius naudoti bendrai, reikėtų gauti DSD sutikimą ir mokėti „tam tikrą mokestį“ tiesiogiai DSD.
Komisija, palaikoma
Landbell
, pažymi, kad ieškovė kritikuoja įsipareigojimą, prisiimtą atsižvelgiant į trečiųjų asmenų Komisijai pateiktas pastabas: pagal
šį įsipareigojimą DSD, priešingai nei ginčijamo sprendimo 71 konstatuojamoje dalyje nurodytame įsipareigojime, neleidžia laisvai
naudotis savo sutarties partnerių surinkimo įrenginiais. Todėl Komisija pažymi, kad jei ieškovė negali kliudyti surinkimo
įmonėms suteikti teisę bendrai naudotis jų įrenginiais, ji taip pat negali turėti teisės uždrausti konkurentui jais bendrai
pasinaudoti.
2.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia priminti, kad po pranešimo paskelbimo
Oficialiajme leidinyje
, kuriame buvo paskelbta apie Komisijos ketinimą pritarti įvairiems susitarimams, susijusiems su DSD sistema, keletas suinteresuotų
trečiųjų asmenų nurodė Komisijai, kad, priešingai nei DSD šiame administracinės procedūros etape prisiimti įsipareigojimai,
susiję su tretiesiems asmenims suteikiama galimybe nevaržomai naudotis jos sutarties partnerių surinkimo įrenginiais, DSD
teisme prieštaravo dėl bendro šių įrenginių naudojimo. 1997 m. kovo 18 d.
Landgericht Köln
sprendimas aiškiai parodė DSD valią priešintis individualiai sistemai, būtent VfW, pageidaujančiai neatlygintinai gauti prieigą
prie DSD sistemos naudojamų surinkimo įrenginių tam tikrose Vokietijos ligoninėse.
Šiuo klausimu Komisija 1997 m. rugpjūčio 21 d. raštu nurodė DSD, kad veiksmams, kuriais siekiama kliudyti tretiesiems asmenims
naudotis DSD sutarties partnerių surinkimo įrenginiais, gali būti taikomas EB 82 straipsnis, ir ji atkreipė dėmesį į tai,
kokią svarbą šie veiksmai gali turėti išimties procedūrai, nes pagal EB 81 straipsnio 3 dalyje nustatytą ketvirtą sąlygą sutartis,
apie kurią buvo pranešta siekiant gauti išimtį, negali sudaryti galimybės panaikinti konkurenciją didelėje atitinkamos produktų
rinkos dalyje.
Paskelbus apie šią poziciją, DSD, siekdama atsižvelgti į 1997 m. rugpjūčio 21 d. Komisijos išreikštą susirūpinimą, prisiėmė
šį įsipareigojimą (jis buvo nurodytas ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoje dalyje):
„DSD yra pasirengusi atsisakyti teisės reikšti ieškinius dėl neteisėtų veiksmų nutraukimo VfW bei kitais panašiais atvejais,
aprašytais 1997 m. kovo 18 d.
Landgericht Köln
sprendime. Tačiau DSD gali reikšti surinkimo įmonėms, DSD sutarčių partnerėms, reikalavimus dėl informacijos pateikimo bei
atsiskaitymo.“
Šiuo klausimu negali būti teigiama, kad tokiu įsipareigojimu pažeidžiama DSD teisė kreiptis į teismą. Iš tikrųjų DSD be jokių
apribojimų pasiūlė šį įsipareigojimą Komisijai, siekdama išvengti, kad ši institucija po jos 1997 m. rugpjūčio 21 d. rašto
nesiimtų tolimesnių veiksmų. Taigi, laikydamasi principo, pagal kurį galima atsisakyti remtis savo turima teise, ir visiškai
susipažinusi su faktinėmis aplinkybėmis, DSD savo iniciatyva iš esmės nurodė Komisijai, jog atsisako teisės reikšti ieškinius
Vokietijos teismuose ir ginčyti sutartis, kurias gali sudaryti surinkimo įmonės, sudariusios paslaugų sutartis su DSD ir kitomis
sistemomis, kurios gali būti suinteresuotos bendrai naudoti šių įmonių surinkimo įrenginius.
Be to, svarbu pažymėti, kad 72 konstatuojamoje dalyje nurodytu prisiimtu įsipareigojimu DSD atsisakė savo teisės kažką už
tai gaudama iš Komisijos.
Taigi neginčijama, kad DSD prisiėmus šį įsipareigojimą Komisija nepradėjo procedūros pagal EB 82 straipsnį, kitaip negu licencinės
sutarties dėl prekių ženklo naudojimo atveju, kai gavusi suinteresuotų trečiųjų asmenų pastabas dėl pranešimo
Oficialiajame leidinyje
, Komisija pradėjo tokią procedūrą.
Be to, neginčijama, kad Komisija atsižvelgė į DSD prisiimtą įsipareigojimą ir todėl išsamiai nenagrinėjo galimos konkurencijos
problemos, kiek tai susiję, pavyzdžiui, su individualių sistemų prieiga prie surinkimo įrenginių Vokietijos ligoninėse arba
kituose rinkos sektoriuose. Iš tikrųjų tokia analizė buvo būtina, kad Komisija galėtų išnagrinėti poveikį, kurį galėjo daryti
DSD veiksmai, dėl kurių buvo priimtas 1997 m. kovo 18 d.
Landgericht Köln
sprendimas jos paslaugų sutarties analizei pagal EB 81 straipsnio 1 ir 3 dalis. Šioje byloje šiuo klausimu Komisijos analizė
lieka neaiški, nors sprendime ir nurodoma, kad ligoninėje, regis, gali būti įrengta keletas surinkimo įrenginių (ginčijamo
sprendimo 128 konstatuojamoji dalis). Toks teiginys negali būti preziumuojamas atsižvelgiant į rezultatus, kurie galėjo būti
gauti atlikus išsamią analizę dėl konkurencijos sąlygų ligoninėms pristatomų pakuočių surinkimo sektoriuje.
Šiomis aplinkybėmis Komisija, atsižvelgdama į EB 81 straipsnio 3 dalį ir Reglamento Nr. 17 8 straipsnį, teisingai galėjo nuspręsti,
kad negali pasitenkinti DSD prisiimtu įsipareigojimu, susijusiu su kolektyvinių sistemų, DSD sutarties partnerių, prieiga
prie surinkimo įrenginių, bet turėjo žengti kitą žingsnį ir, atsižvelgdama į sprendimą dėl išimties taikymo, nustatyti įpareigojimą,
kuris užtikrintų, kad paslaugų sutartis neleis DSD panaikinti konkurencijos atitinkamose rinkose.
Šiuo klausimu tai, kad pirmasis įpareigojimas nėra susijęs su individualiomis sistemomis, nes joms nėra būtina užtikrinti
prieigą prie DSD sutarties partnerių surinkimo įrenginių dėl surinkimo įmonių, kurios nesudarė paslaugų sutarties su DSD,
siūlomų alternatyvių sprendimų (žr. 120–129 punktus ir ginčijamo sprendimo 159 konstatuojamoji dalis), neleidžia daryti išvados,
kad ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamojoje dalyje nurodytas įpareigojimas yra neteisėtas, nes neišsprendžia ginčijamame
sprendime nustatytos konkurencijos problemos. Iš tiesų šis įpareigojimas grindžiamas kita logika nei ta, kuria pasirėmusi
Komisija nustatė pirmąjį įpareigojimą. Nors šiuo įpareigojimu nesiekiama užtikrinti EB 81 straipsnio 3 dalyje paskelbtos ketvirtosios
sąlygos įgyvendinimo, t. y. užtikrinti, kad paslaugų sutartis nepanaikintų konkurencijos atitinkamose rinkose, įsipareigojimu
paprasčiausiai siekiama palengvinti Komisijos darbą rengiant sprendimą dėl pažeidimų nebuvimo arba sprendimą dėl išimties
taikymo. Be to, kaip tai buvo nurodyta 225 ir 226 punktuose, DSD prisiimtas įsipareigojimas leido Komisijai nespręsti klausimų,
kurie galėjo pakeisti ginčijamą sprendimą arba suteikti pagrindą pradėti procedūrą pagal EB 82 straipsnį.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad ieškovės prisiimtas įsipareigojimas, nurodytas ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoje dalyje,
neturi poveikio jos teisei kreiptis į teismą, nes DSD jį prisiėmė žinodama aplinkybes, siekdama, kad Komisija sutiktų nenagrinėti
klausimų, dėl kurių būtų galėjusi pradėti procedūrą pagal EB 82 straipsnį arba peržiūrėti savo analizę pagal EB 81 straipsnį.
Taigi ketvirtąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Iš viso to, kas pasakyta, aišku, kad reikia atmesti visą ieškinį tiek, kiek jis susijęs su pirmuoju ir antruoju įpareigojimu
bei tiek, kiek jis susijęs su visu ginčijamu sprendimu arba tik su ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoje dalyje nurodytu
įpareigojimu.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Tačiau pagal šio reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis
reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, Pirmosios instancijos teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba
nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Šioje byloje Pirmosios instancijos teismas mano, kad pirmojo įpareigojimo turinio
išaiškinimas, kiek jis susijęs tik su kolektyvinėmis sistemomis, konkuruojančiomis su DSD, o ne su individualiomis sistemomis,
bei antrojo įpareigojimo turinio išaiškinimas iš dalies pagrindžia ieškovės šiais klausimais pareikštus reikalavimus. Todėl
Pirmosios instancijos teismas mano, kad teisingai įvertino šios bylos aplinkybes nuspręsdamas, jog Komisija padengia ketvirtadalį
ieškovės ir ketvirtadalį savo bylinėjimosi išlaidų. Ieškovė padengia tris ketvirtadalius savo bylinėjimosi išlaidų, tris ketvirtadalius
Komisijos bylinėjimosi išlaidų ir
Landbell
patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH padengia tris ketvirtadalius savo bylinėjimosi išlaidų, tris ketvirtadalius
Komisijos bylinėjimosi išlaidų ir Landbell AG Rückhol-Systeme bylinėjimosi išlaidas.
3.
Komisija padengia ketvirtadalį savo bylinėjimosi išlaidų ir ketvirtadalį ieškovės bylinėjimosi išlaidų.
García-Valdecasas
Cooke
Labucka
Paskelbta 2007 m. gegužės 24 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
E. Coulon

J. D. Cooke
Turinys
Teisinis pagrindas
A – Dekretas dėl pakuočių atliekų susidarymo prevencijos
B – DSD kolektyvinė sistema, licencinė sutartis dėl prekių ženklo naudojimo ir paslaugų sutartis
Bylos aplinkybės
Ginčijamas sprendimas
A – Dėl DSD ir surinkimo įmonių sutartinių ryšių
B – Vertinimas pagal EB 81 straipsnio 1 dalį
1. Dėl surinkimo įmonei taikomos išimties sąlygos
2. Dėl prieigos prie surinkimo įmonės įrenginių
C – Vertinimas, susijęs su EB 81 straipsnio 3 dalimi
D – Įpareigojimai, nustatyti kartu su Komisijos sprendimu dėl išimties taikymo
E – Išvados
F – Rezoliucinė dalis
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
A – Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnio a punkte nustatytas įpareigojimas
pažeidžia EB 81 straipsnio 3 dalį ir proporcingumo principą
1. Dėl būtinybės gauti DSD sutikimą bendrai naudoti surinkimo įrenginius
a) Šalių argumentai
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
2. Dėl pirmosios dalies, susijusios su būtinybe bendrai naudoti surinkimo įrenginius
a) Šalių argumentai
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
i) Dėl būtinybės užtikrinti konkurentams prieigą prie sistemos operatoriaus naudojamų surinkimo įrenginių.
ii) Dėl tariamos būtinybės bendrai naudoti individualias sistemas
3. Dėl antrosios dalies, kuria teigiama, kad negalima nustatyti įpareigojimo siekiant ištaisyti galimą EB 81 straipsnio 1 dalies
ir EB 82 straipsnio pažeidimą
a) Šalių argumentai
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
i) Dėl priimtinumo
ii) Dėl esmės
4. Dėl trečiosios dalies, susijusios su proporcingumo principo pažeidimu
a) Dėl tariamo dekreto dėl pakuočių atliekų pažeidimo
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
b) Dėl konkurencijos iškraipymo grėsmės DSD nenaudai
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
c) Dėl tariamo poveikio prekių ženklo Der Grüne Punkt naudojimui
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
d) Dėl pirmojo įpareigojimo poveikio teisei kreiptis į nacionalinį teismą
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
5. Išvada dėl pirmojo ieškinio pagrindo
B – Dėl antrojo ieškinio pagrindo, pagal kurį ginčijamo sprendimo 3 straipsnio a dalis pažeidžia EB 86 straipsnio 2 dalį
1. Šalių argumentai
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
C – Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, pagal kurį ginčijamo sprendimo 3 straipsnio b dalyje nustatytas įpareigojimas pažeidžia
EB 81 straipsnio 3 dalį ir EB 86 straipsnio 2 dalį
D – Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su prašymu panaikinti ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoje dalyje nurodytą
įpareigojimą, kuriuo nurodomas teisės kreiptis į teismą pažeidimas
1. Šalių argumentai
2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: vokiečių.