CELEX: 62004CJ0411
Apelācija
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Bezšuvju tērauda cauruļu tirgus
Lietas taisnīga izskatīšana
Anonīmas izcelsmes pierādījumi
Naudas sods
Sadarbība
Vienlīdzīga attieksme

Ar šo apelāciju sabiedrība
Salzgitter Mannesmann GmbH
, agrāk
Mannesmannröhren-Werke GmbH
un vēl pirms tam
Mannesmannröhren-Werke AG
(turpmāk tekstā – “
Mannesmann
” vai “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu
lietā T‑44/00
Mannesmannröhren-Werke
/Komisija (Krājums, II‑2223. lpp.; turpmāk tekstā – “Apstrīdētais spriedums”) tiktāl, ciktāl ar to tika noraidīta tās prasība
par Komisijas 1999. gada 8. decembra Lēmumu 2003/382/EK par EK līguma 81. panta piemērošanu (Lieta IV/E‑1/35.860‑B – “Bezšuvju
tērauda caurules”) (OV 2003, L 140, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”).

Apstrīdētais lēmums

Aizliegtā vienošanās
Komisija adresēja Apstrīdēto lēmumu astoņiem uzņēmumiem, kas ražo bezšuvju tērauda caurules. Šo uzņēmumu starpā bija četras
Eiropas sabiedrības (turpmāk tekstā – “Kopienas ražotāji”):
Mannesmann
,
Vallourec SA
(turpmāk tekstā – “
Vallourec
”),
Corus UK Ltd
(bijušā
British Steel plc
, vēlāk
British Steel Ltd
, turpmāk tekstā – “
Corus
”) un
Dalmine SpA
(turpmāk tekstā – “
Dalmine
”). Pārējie četri Apstrīdētā lēmuma adresāti bija Japānas sabiedrības (turpmāk tekstā – “Japānas ražotāji”):
NKK Corp
.,
Nippon Steel Corp
.,
Kawasaki Steel Corp
. un
Sumitomo Metal Industries Ltd
(turpmāk tekstā – “
Sumitomo
”).
Tērauda bezšuvju caurules tiek izmantotas naftas un gāzes industrijā un ir iedalāmas divās lielās preču kategorijās.
Pie pirmās kategorijas pieder urbšanas caurules, parasti sauktas par “Oil Country Tubular Goods” vai “OCTG”. Šīs caurules
tiek pārdotas bez vītnes (turpmāk tekstā – “caurules bez vītnes”) vai ar vītni. Vītņu iegriešana ir darbība, kas paredzēta,
lai varētu savienot
OCTG
caurules. To var veikt atbilstoši
American Petroleum Institute
(
API
) standartiem (caurules ar šādā veidā iegrieztām vītnēm turpmāk tekstā sauktas – “standarta
OCTG
caurules”) vai, lietojot speciālu tehniku, kas parasti ir patentēta. Otrajā gadījumā vītnes vai savienojuma vietas tiek apzīmētas
kā “augstākās kategorijas” vai “premium” (caurules ar šādā veidā iegrieztām vītnēm turpmāk tekstā sauktas – “
premium
OCTG
caurules”).
Otrajā kategorijā ietilpst caurules tādiem naftas un gāzes vadiem (“vadiem”) no neleģēta bezšuvju tērauda, ko iedala, pirmkārt,
cauruļvados, kas ierīkoti saskaņā ar standartizētām normām, un, otrkārt, cauruļvados, kas ierīkoti pēc pasūtījuma konkrētiem
projektiem (turpmāk tekstā – “projekta vadi”).
1994. gada novembrī Komisija nolēma veikt izmeklēšanu saistībā ar pret konkurenci vērstu darbību pastāvēšanu attiecībā uz
šiem produktiem. Šī paša gada decembrī tā veica pārbaudes vairākos uzņēmumos, tostarp arī
Mannesmann
. Laika posmā no 1996. gada septembra līdz 1997. gada decembrim Komisija veica papildu izmeklēšanu
Vallourec
,
Dalmine
un
Mannesmann
telpās. 1996. gada 17. septembrī, laikā, kad tā veica izmeklēšanu
Vallourec
telpās,
Vallourec Oil & Gas
prezidents Verluka [
Verluca
] sniedza liecības (turpmāk tekstā – “Verlukas liecības”). Vēlākā 1997. gada aprīļa pārbaudē
Mannesmann
Behers [
Becher
], šī uzņēmuma vadītājs, arī sniedza liecības (turpmāk tekstā – “Behera liecības”).
Komisija arī vairākiem uzņēmumiem nosūtīja lūgumus sniegt informāciju atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17,
Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.), 11. pantam. Tā kā
Dalmine
atteicās sniegt konkrētu pieprasīto informāciju, tai tika adresēts Komisijas 1997. gada 6. oktobra Lēmums (C(97) 3036, IV/35.860
– tērauda caurules) par Padomes Regulas Nr. 17 11. panta 5. punkta piemērošanas procedūru.
Dalmine
iesniedza prasību par minētā lēmuma atcelšanu, kas tika noraidīta ar Pirmās instances tiesas 1998. gada 24. jūnija rīkojumu
lietā T‑596/97
Dalmine
/Komisija (
Recueil
, II‑2383. lpp.) kā acīmredzami nepieņemama. Arī
Mannesmann
atteicās sniegt Komisijai konkrētu pieprasīto informāciju. Lai gan Komisijas lēmums par Padomes Regulas Nr. 17 11. panta
5. punkta piemērošanas procedūru bija pieņemts 1998. gada 15. maijā (C(98) 1204, IV/35.860 – tērauda caurules),
Mannesmann
joprojām nesniedza informāciju.
Mannesmann
arī apstrīdēja šo lēmumu Pirmās instances tiesā. Ar 2001. gada 20. februāra spriedumu lietā T‑112/98
Mannesmannröhren‑Werke
/Komisija (
Recueil
, II‑729. lpp.) Pirmās instances tiesa lēmumu daļā atcēla un pārējā daļā prasību noraidīja.
Ņemot vērā Verlukas un Behera liecības un citus pierādījumus, Komisija Apstrīdētajā lēmumā konstatēja, ka astoņi uzņēmumi,
kas bija šī lēmuma adresāti, bija noslēguši vienošanos cita starpā par savstarpēju vietējo tirgu sadali. Saskaņā ar šīs vienošanās
noteikumiem uzņēmumi apņēmās nepārdot standarta
OCTG
caurules un “projekta” vadus citai vienošanās pusei vietējā tirgū.
Vienošanās bija noslēgta Kopienas un Japānas uzņēmumu tikšanās ietvaros, kas zināma ar nosaukumu “Eiropas un Japānas klubs”.
Vietējo tirgu sadales princips tika apzīmēts ar jēdzienu “Pamata noteikumi” (“fundamentals”) (“Noteikumi”). Komisija arī konstatēja,
ka kluba dalībnieki faktiski ievēroja Noteikumus un ka līdz ar to vienošanās atstāja konkurenci deformējošu iespaidu uz kopējo
tirgu.
Noslēgtā vienošanās sastāvēja no trim daļām, no kurām pirmā bija iepriekš minētie Noteikumi par vietējiem tirgiem, kas bija
pamats Apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētajam pārkāpumam, otrā noteica konkursu cenas un “īpašo tirgu” (
special markets
) minimālās cenas, bet trešā ar “sadales atslēgu” (
sharing keys
) palīdzību sadalīja pasaules tirgus, izņemot Kanādu un Amerikas Savienotās Valstis.
Komisija savu secinājumu par to, ka šādi Noteikumi pastāvēja, pamatoja ar vairākiem dokumentiem, kas uzskaitīti Apstrīdētā
lēmuma 62.–67. punktā, kā arī ar tabulu, kas ievietota lēmuma 68. punktā. No šīs tabulas izrietot, ka vietējo uzņēmumu daļa
piegādē, ko veica Apstrīdētā lēmuma adresāti Japānā, kā arī visu četru Kopienas uzņēmumu daļa to vietējos tirgos bija ļoti
augsta. Komisija no tā secina, ka vienošanās puses kopumā ievēroja tirgus sadali.
Šādos apstākļos Eiropas un Japānas kluba locekļi 1993. gada 5. novembrī tikās Tokijā, lai panāktu jaunu tirgus sadales vienošanos
ar Latīņamerikas ražotājiem. Panāktās vienošanās noteikumi ir minēti dokumentā, kuru Komisijai 1997. gada 12. novembrī nodeva
ziņotājs, kas nebija iesaistīts procedūrā, un kurš atrodas Komisijas lietas materiālu 7320. lpp. un ietver “sadales atslēgu”
(turpmāk tekstā – “sadales atslēgas dokuments”).

Aizliegtās vienošanās ilgums
Eiropas un Japānas klubs no 1977. gada līdz 1994. gadam tikās aptuveni divas reizes gadā.
Komisija tomēr uzskatīja, ka par pārkāpuma sākuma datumu naudas soda noteikšanai ir jāuzskata 1990. gads, jo no 1977. gada
līdz 1990. gadam starp Eiropas Kopienu un Japānu bija noslēgti līgumi par labprātīgu eksporta ierobežošanu. Pēc Komisijas
domām, pārkāpums beidzās 1995. gadā.

Naudas sodi
Lai noteiktu naudas soda apmēru, Komisija kvalificēja pārkāpumu kā sevišķi smagu, pamatojoties uz to, ka vienošanās mērķis
bija sadalīt vietējos tirgus un tādējādi pārkāpums apdraudēja pienācīgu kopējā tirgus darbību. Taču tā norādīja, ka neleģēta
bezšuvju tērauda cauruļu tirdzniecība četrās iesaistītajās dalībvalstīs nepārsniedza aptuveni 73 miljonus EUR gadā.
Ņemot to vērā, Komisija atbilstoši pārkāpuma smagumam naudas soda apmēru katram no astoņiem uzņēmumiem noteica 10 miljonu
EUR apmērā. Tā kā visi uzņēmumi bija lieli uzņēmumi, Komisija uzskatīja, ka nebija vajadzības tiem piemērot atšķirīgus naudas
sodus.
Novērtējusi pārkāpumu kā vidēji ilgu, Komisija atbilstoši pārkāpuma smaguma pakāpei noteiktā naudas soda apmēru palielināja
par 10 % par katru pārkāpuma gadu, tādējādi nosakot katra iesaistītā uzņēmuma soda pamata summu. Tomēr, ņemot vērā, ka tērauda
cauruļu rūpniecības nozarē ilgstoši valdīja krīze un situācija kopš 1991. gada bija pasliktinājusies, Komisija, pamatojoties
uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem, samazināja pamata summas par 10 %.
Visbeidzot, Komisija par 40 % samazināja
Vallourec
uzlikto naudas sodu, ka arī par 20 %
Dalmine
uzlikto sodu saskaņā ar Komisijas Paziņojuma par soda naudas neuzlikšanu vai tās samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanās
(OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”) D2. punktu, ņemot vērā, ka abi uzņēmumi bija sadarbojušies
ar Komisiju administratīvās procedūras laikā.

Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa
Saskaņā ar Apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktu astoņi uzņēmumi, kas bija tā adresāti, “[..] ir pārkāpuši EK līguma 81. panta
1. punkta noteikumus, noslēdzot [..] vienošanos, kas cita starpā paredzēja attiecīgo valstu bezšuvju tērauda standarta [..]
OCTG
cauruļu un [..] “projekta” vadu tirgu sadali”.
Šī lēmuma 1. panta 2. punktā teikts, ka pārkāpums ir ildzis kopš 1990. gada līdz 1995. gadam
Mannesmann
,
Vallourec
,
Dalmine
,
Sumitomo
,
Nippon Steel Corp.
,
Kawasaki Steel Corp
. un
NKK Corp
. gadījumā. Attiecībā uz
Corus
norādīts, ka pārkāpums ilga no 1990. gada līdz 1994. gada februārim.
Pārējie atbilstošie Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas noteikumi ir formulēti šādi:
“2. pants
1. [
Mannesmann
],
Vallourec
[..], [
Corus
] un
Dalmine
[..] ir pārkāpušas EK līguma 81. panta 1. punktu, 1. pantā minētā pārkāpuma ietvaros noslēdzot līgumus, ar kuriem tika sadalīta
OCTG
cauruļu bez vītnēm piegāde [
Corus
] (
Vallourec
[..], sākot ar 1994. gadu).
2. [
Corus
] pārkāpums ilga no 1991. gada 24. jūlija līdz 1994. gada februārim. [
Vallourec
] pārkāpums ilga no 1991. gada 24. jūlija līdz 1999. gada 30. martam. [
Dalmine
] pārkāpums ilga no 1991. gada 4. decembra līdz 1999. gada 30. martam. [
Mannesmann
] pārkāpums ilga no 1993. gada 9. augusta līdz 1997. gada 24. aprīlim.
[..]
4. pants
Uzņēmumiem, kas nosaukti 1. pantā, pamatojoties uz tajā konstatēto pārkāpumu, tiek uzlikti šādi naudas sodi:
1.      [
Mannesmann
] – EUR 13 500 000
2.
Vallourec
[..] – EUR 8 100 000
3.      [
Corus
] – EUR 12 600 000
4.
Dalmine
[..] – EUR 10 800 000
5.
Sumitomo
[..] – EUR 13 500 000
6.
Nippon Steel
[..] – EUR 13 500 000
7.
Kawasaki Steel
[..] – EUR 13 500 000
8.
NKK
[..] – EUR 13 500 000.”

Process Pirmās instances tiesā un Apstrīdētais spriedums
Ar prasības pieteikumiem, kas iesniegti Pirmās instances tiesas kancelejā, septiņi no astoņiem ar Apstrīdēto lēmumu sodītajiem
uzņēmumiem, to starpā arī
Mannesmann
, iesniedza šo apelācijas sūdzību pilnībā vai daļēji atcelt šo lēmumu un pakārtoti – atcelt uzlikto naudas sodu vai samazināt
tā apmēru.
Ar Apstrīdēto spriedumu Pirmās instances tiesa:
–        atcēla Apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punktu tiktāl, ciktāl ar to tika konstatēta ar šo pantu
Mannesmann
piedēvētā pārkāpumu pastāvēšana pirms 1991. gada 1. janvāra;
–        piemēroja
Mannesmann
naudas sodu EUR 12 600 000 apmērā;
–        prasību pārējā daļā noraidīja;
–        piesprieda katram lietas dalībniekam segt savus tiesāšanās izdevumus.

Tiesvedība Tiesā
Savā apelācijas sūdzībā
Mannesmann
prasa Tiesai:
–        atcelt Apstrīdēto spriedumu tiktāl, ciktāl ar to tika noraidīta prasība par Apstrīdēto lēmumu;
–        atcelt Apstrīdēto lēmumu;
–        pakārtoti – samazināt Apstrīdētā lēmuma 4. pantā uzlikto naudas sodu un šī lēmuma 5. pantā noteiktos kavējuma procentus;
–        papildus pakārtoti – nodot lietu Pirmās instances tiesai, lai tā taisītu jaunu spriedumu, pamatojoties uz Tiesas lēmumu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija prasa Tiesai noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par apelācijas sūdzību

Mannesmann
izvirza trīs atcelšanas pamatus, ar kuriem attiecīgi tiek apgalvots tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpums, kļūdaina
EKL 81. panta piemērošana attiecībā uz Apstrīdētā lēmuma 2. pantu un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums.

Par pirmo pamatu – apgalvojums par tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pēc
Mannesmann
domām, Pirmās instances tiesa nepamatoti uzskatīja, ka sadales atslēgas dokuments, kas minēts šī sprieduma 13. punktā un
ar kuru Komisija pamatoja Apstrīdēto lēmumu, it īpaši motīvu daļas 85. un 86. punktu, ir pieņemams kā apsūdzošs pierādījums.
Pirmās instances tiesa esot arī pārkāpusi tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu. Šo dokumentu Komisijai iesniedza trešā
persona, ko
Mannesmann
nepazīst, tādējādi tā nevarēja pārbaudīt šī dokumenta autentiskumu un nevarēja sevi pienācīgi aizstāvēt.
Turklāt, tā kā trešā persona bija apstiprinājusi Komisijai, ka tā bija saņēmusi “sadales atslēgas” dokumentu no attiecīgo
uzņēmumu komercaģenta, to nenorādot, Komisijai neesot bijusi zināma personas, kas iesniedza šo dokumentu, identitāte.
Pēc
Mannesmann
domām, no judikatūras izriet, ka pierādījumi nav izmantojami, ja to autors nav atklājams. Pirmās instances tiesa neesot pareizi
interpretējusi šo judikatūru, atbilstoši kurai, izvērtējot pierādījumus, ir jāpārbauda to izcelsme. Šajā ziņā
Mannesmann
norāda, ka nevar tikt izslēgts, ka trešās personas nosūtījušas Komisijai viltotus pierādījumus, lai kaitētu uzņēmumam personisku
vai komerciālu iemeslu dēļ. Tā rezultātā attiecīgajam uzņēmumam ir jāspēj paust savu nostāju par informētāja ticamību.

Mannesmann
arī atsaucas uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru attiecībā uz tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas ir noteikta
Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. pantā, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk
tekstā – “ECTK”). Atbilstoši šai judikatūrai atbildētājai ir jābūt iespējai apstrīdēt ne tikai anonīmu paziņojumu autentiskumu,
bet arī anonīmās personas ticamību. Turklāt šī judikatūra apstiprinot, ka, pat ja šo anonīmo paziņojumu izmantošana ir pieļaujama
izmeklēšanas procesa fāzē, šie paziņojumi nevar tikt izmantoti kā apsūdzoši pierādījumi pret apsūdzēto.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī izvirza Eiropas Savienības Pamattiesību hartas, kas pasludināta Nicā 2000. gada 7. decembrī
(OV C 364, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Harta”), 46. un 47. pantu, kas atbilst ECTK 6. pantam un garantē tiesības uz lietas
taisnīgu izskatīšanu. Tā uzsver, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu tā ir jāinterpretē tādējādi, ka tā sniedz ne mazāku
aizsardzības līmeni kā ECTK.

Mannesmann
turklāt uzskata, ka anonīmas izcelsmes pierādījumu izmantošana ir nesavienojama ar tiesiskas valsts principu, kas ir noteikts
Līguma par Eiropas Savienību 6. panta 1. punktā. Būtībā, tā kā nav iespējams pārbaudīt, vai minēto pierādījumu trešā persona
patiešām ir nosūtījusi Komisijai, pastāv manipulācijas un patvaļas risks.
Pēc Komisijas domām, šis pamats nav pieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmo reizi ir izvirzījusi ECTK pārkāpumu,
kaut arī Pirmās instances tiesā tā vispārējā veidā izvirzīja tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Turklāt
Mannesmann
nevarot pārmest Komisijai Hartas pārkāpumu, jo tā tika pasludināta tikai 2000. gada 7. decembrī, bet Apstrīdētais lēmums
ir datēts ar 1999. gada 8. decembri.
Katrā ziņā Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra, kuru citē
Mannesmann
, nevarot būt nozīmīga šajā lietā, jo tā attiecas uz anonīmu liecību izmantošanu kriminālprocesā, bet šī lieta attiecas uz
naudas soda uzlikšanu konkurences tiesību jomā.
Komisija norāda, ka tiesību uz aizstāvību pārkāpumu varot izvirzīt tikai tad, ja Pirmās instances tiesa ir izvērtējusi pierādījumus,
kas tai bijuši iesniegti, pamatojoties uz informāciju, par kuru atbildētāja nav varējusi izteikties.
Mannesmann
esot varējusi izteikties par argumentiem, ko Komisija bija izklāstījusi Apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 121. un 122. punktā
par attiecīgā dokumenta autentiskumu. Turklāt dokumenta autora un trešo personu, kas nosūtīja šo dokumentu Komisijai, anonimitāte
neliedza apelācijas sūdzības iesniedzējai pārbaudīt minētā dokumenta satura ticamību un atbilstību.
Komisija piebilst, ka Pirmās instances tiesa ir atzinusi šī dokumenta ierobežotu uzticamību, jo tieši tā sarakstīšanas konteksts
kopumā bija nezināms. Ja Pirmās instances tiesa tomēr ir atzinusi noteiktu šī dokumenta pierādījumu spēku, tas noticis tādēļ,
ka šajā dokumentā bija ietverta noteikta informācija, kas saskanēja ar informāciju citos dokumentos.
Visbeidzot, Komisija norāda, ka, pat ja tai nebūtu bijis jāizmanto šis dokuments kā apsūdzošs pierādījums, šis apstāklis nekādā
veidā nemaina to pārkāpumu konstatāciju, kas aprakstīti Apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pantā. Noteiktu dokumentu, ko Komisija
izmantojusi, pārkāpjot tiesības uz aizstāvību, izslēgšanai varētu būt nozīme tikai tiktāl, ciktāl Komisijas iebildumi varētu
tikt pamatoti, tikai atsaucoties uz šiem dokumentiem; šajā lietā tas tā nav.
Tiesas vērtējums
Tiesa ir atzinusi Kopienu tiesību vispārējo principu, saskaņā ar kuru jebkurai personai ir tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu
(Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija,
Recueil
, I‑8417. lpp., 21. punkts; 2000. gada 11. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑174/98 P un C‑189/98 P
Pays‑Bas
un
Van der Wal
/Komisija,
Recueil
, I‑1. lpp., 17. punkts, un 2006. gada 2. maija spriedums lietā C‑341/04
Eurofood IFSC
, Krājums, I‑3813. lpp., 65. punkts).
Tiesa arī ir nospriedusi, ka šis princips ir daļa no tiem Kopienu tiesību neatņemamiem pamatprincipiem, kuru ievērošanu nodrošina
Tiesa, ņemot vērā dalībvalstu kopīgās konstitucionālās tradīcijas, kā arī norādes, kas sniegtas īpaši ECTK (iepriekš minētais
spriedums lietā
Eurofood IFSC
, 65. punkts).
Tomēr, kā arī Komisija pamatoti to norādījusi, Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra, uz ko ir atsaukusies apelācijas sūdzības
iesniedzēja, šajā lietā nav noteicoša. Kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 54.–56. punktā, šī judikatūra it īpaši
attiecas uz liecībām kriminālprocesā, bet šī lieta attiecas uz dokumentu, kas saistīts ar EKL 81. panta piemērošanas procedūru.
Kopienu konkurences tiesību lietās liecībām ir tikai sekundāra loma, bet rakstveida dokumentiem – primāra loma.
Kā norādījis arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 57.–60. punktā, pierādījumu izmantošanai lietās saistībā ar Kopienu konkurences
tiesībām ir raksturīgi, ka izvērtējamajos dokumentos bieži ir ietverti komercnoslēpumi vai cita informācija, kas nevar tikt
izpausta vai var tikt izpausta ar būtiskiem ierobežojumiem.
Šajos specifiskajos apstākļos saistībā ar Komisijas izmeklēšanu par pret konkurenci vērstajām darbībām, princips, atbilstoši
kuram jebkurai personai ir tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, nevar tikt interpretēts tādā nozīmē, ka dokumenti, kuros
ietverti apsūdzoši pierādījumi, automātiski ir jāizslēdz kā pierādīšanas līdzeklis, ja noteiktai informācijai ir jāpaliek
konfidenciālai. Šī konfidencialitāte var attiekties gan uz dokumentu autoru identitāti, gan uz personām, kas šos dokumentus
ir nosūtījušas Komisijai.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Pirmās instances tiesa pamatoti nolēma:
“84.      [..] uz “sadales atslēgas” dokumenta pieņemamību kā Apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētā pārkāpuma pierādījumu jāteic, ka
Kopienu tiesībās valda princips, saskaņā ar kuru paredzēta brīva pierādījumu novērtēšana un vienīgais kritērijs to novērtēšanā
ir uzrādīto pierādījumu ticamība [..]. Turklāt Komisijai varēja būt vajadzība aizsargāt ziņotāju anonimitāti [..], un šāds
apstāklis nevar likt Komisijai atstāt bez ievērības tās iegūto pierādījumu.
85.      Tādējādi, kaut gan
Mannesmann
argumenti varētu būt nozīmīgi “sadales atslēgas” dokumenta ticamības un līdz ar to pierādīšanas spēka izvērtēšanai, nevar
uzskatīt, ka tas ir nepieļaujams pierādījums un ir izslēdzams no lietas materiāliem.”
Turklāt no Apstrīdētā sprieduma izriet, ka Pirmās instances tiesa, izvērtējot “sadales atslēgas” dokumenta ticamību, ņēma
vērā tā anonīmo izcelsmi. Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 86. punktā nolēma, ka tiktāl, “ciktāl
Mannesmann
savus argumentus par minētā dokumenta pieļaujamību pamato ar šī dokumenta ticamību, jākonstatē, ka šo ticamību noteikti samazina
fakts, ka lielā mērā nav zināms konteksts, kādā tas ir sarakstīts, kā arī tas, ka šajā ziņā nav iespējams pārbaudīt Komisijas
apgalvojumus”.
Turklāt Pirmās instances tiesa atzina, ka anonīmas izcelsmes pierādījums, tāds kā “sadales atslēgu” dokuments, nevar pats
par sevi tikt izmantots, lai konstatētu Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu. Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma
87. punktā nosprieda, ka tiktāl, “ciktāl “sadales atslēgas” dokuments ietver specifisku informāciju, kas atbilst tai, ko ietver
citi dokumenti, it īpaši Verlukas liecības, jāuzskata, ka šie pierādījumi viens otru apstiprina”. Jau minētā sprieduma 81. un
82. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka “sadales atslēgas” dokuments bija daļa no pierādījumu kopuma un tam bija tikai
papildu nozīme. Šis vērtējums parādās arī minētā sprieduma 94. punktā, kurā Pirmās instances tiesa secina, ka šim dokumentam
ir pierādījuma spēks, “kas kopā ar citiem Komisijas iegūtiem saskanīgiem, netiešiem pierādījumiem apliecina konkrētus būtiskus
apgalvojumus Verlukas liecībās”.
Ņemot vērā ierobežojumus, ko tādējādi Pirmās instances tiesa noteica “sadales atslēgas” dokumenta pierādījuma spēkam, ir jāsecina,
ka nav pieļauta nekāda tiesību kļūda, analizējot šī dokumenta kā pierādījuma pieņemamību un noderību.
Turklāt nav strīda par to, ka
Mannesmann
varēja paust savu pozīciju par “sadales atslēgas” dokumentu un norādīt savus argumentus pret šī dokumenta pierādījuma spēku
saistībā ar tā anonīmo izcelsmi.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmais pamats ir jānoraida, nelemjot par to, vai
Mannesmann
Pirmās instances tiesā bija pēc būtības izvirzījusi tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, un nelemjot par to, vai
Mannesmann
varēja kā argumentu šajā lietā izvirzīt Hartu, kas bija pasludināta pēc Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.

Par otro pamatu – apgalvojums par kļūdainu EKL 81. panta piemērošanu attiecībā uz Apstrīdētā lēmuma 2. pantu
Lietas dalībnieku argumenti
Pēc
Mannesmann
domām, Pirmās instances tiesa nepamatoti apstiprināja konkurences tiesību pārkāpumu, kas aprakstīts Apstrīdētā lēmuma 2. pantā.
Komisija esot tikai pierādījusi, ka, noslēdzot piegādes līgumu ar
Corus
1993. gadā,
Mannesmann
bija noslēgusi horizontālo vienošanos ar
Vallourec
un
Dalmine
vai īstenoja saskaņotās darbības ar šiem uzņēmumiem. Tomēr Komisija neesot pierādījusi, ka
Mannesmann
zināja par piegādes līguma pastāvēšanu starp
Corus
un
Vallourec
, kā arī par šāda līguma pastāvēšanu starp
Corus
un
Dalmine
un par
Vallourec
izveidoto globālo plānu. Pirmās instances tiesa esot apstiprinājusi, ka Komisija bija kļūdaini un nepilnīgi rīkojusies ar
pierādījumiem.
Turklāt Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu, neņemot vērā faktu, ka attiecīgie piegādes līgumi netika noslēgti vienā
laikā, uzskatot, ka to relatīvi ilgais ilgums liecina par horizontālo vienošanos pastāvēšanu, un nospriežot, ka šajā lietā
nav piemērojams nekāds izņēmums.
Runājot par šo pēdējo jautājumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini noraidīja tās
argumentus par Komisijas 1999. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 2790/99 par Līguma 81. panta 3. punkta piemērošanu vertikālu
vienošanos un saskaņotu darbību kategorijām (OV L 336, 21. lpp.) piemērojamību attiecībā uz vertikālo vienošanos starp
Corus
un
Mannesmann
. Turklāt Pirmās instances tiesa neņēma vērā Komisijas 1983. gada 22. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1983/83 par Līguma [81.] panta
3. punkta piemērošanu ekskluzīvo izplatīšanas līgumu kategorijām (OV L 173, 1. lpp.), kā arī Komisijas 1983. gada 22. jūnija
Regulu (EEK) Nr. 1984/83 par Līguma [81.] panta 3. punkta piemērošanu ekskluzīvo iepirkšanas līgumu kategorijām (OV L 173,
5. lpp.) un uz šī pamata noraidīja EKL 81. panta 1. punkta piemērošanu attiecībā uz līgumu starp
Mannesmann
un
Corus
.
Komisija uzskata, ka šis pamats nav pieņemams, jo tas attiecas uz faktu vērtējumu. Turklāt, pat ja šis pamats būtu pieņemams
un pamatots, tas neizraisītu Apstrīdētā sprieduma un Apstrīdētā lēmuma atcelšanu tiktāl, ciktāl runa ir par šī lēmuma 2. pantu.
Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka apelācijas sūdzības gadījumā Tiesai nav kompetences konstatēt faktus, ne – principā – izvērtēt pierādījumus,
ko Pirmās instances tiesa ir pieņēmusi, lai apstiprinātu šos faktus. Ja šie pierādījumi iegūti likumīgi un vispārējie tiesību
principi un procesuālie noteikumi, kas attiecas uz pierādīšanas pienākumu un rīkošanos ar pierādījumiem, ir ievēroti, tad
tikai Pirmās instances tiesai ir jāvērtē, kādu nozīmi piešķirt tai iesniegtajiem pierādījumiem (1998. gada 28. maija spriedums
lietā C‑7/95 P
Deere
/Komisija,
Recueil
, I‑3111. lpp., 22. punkts). Tādējādi šis vērtējums nav tiesību jautājums, kas ir pakļauts Tiesas kontrolei, ja vien nav notikusi
to pierādījumu, kas ir iesniegti Pirmās instances tiesā, sagrozīšana (1994. gada 2. marta spriedums lietā C‑53/92 P
Hilti
/Komisija,
Recueil
, I‑667. lpp., 42. punkts, un 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P,
C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 49. punkts).
Jākonstatē, ka, veicot pārbaudi par Apstrīdētā lēmuma 2. pantā aprakstītā pārkāpuma pastāvēšanu, Pirmās instances tiesa ir
konstatējusi faktus, kas neietilpst Tiesas kompetencē saistībā ar apelācijas sūdzību. Tā rezultātā, tā kā nav konstatēta pierādījumu
elementu sagrozīšana, nav konstatētas neprecizitātes par materiālajām tiesībām vai noteikumu par rīkošanos ar pierādījumiem
pārkāpšana, tad apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija par to, vai, no vienas puses, tā ir noslēgusi horizontālo vienošanos
vai veikusi saskaņotās darbības ar
Vallourec
un
Dalmine
un, no otras puses, vai tā zināja par starp šiem uzņēmumiem noslēgtajiem līgumiem vai par
Vallourec
izveidoto globālo plānu, ir jānoraida kā nepieņemama. Tas pats attiecas uz argumentu, atbilstoši kuram Pirmās instances tiesai
bija citādāk jāizvērtē noteikti faktiskie apstākļi, tādi kā attiecīgo līgumu ilgums un fakts, ka tie nebija noslēgti vienā
laikā.
Runājot par Regulu (EEK) Nr. 1983/83 un Regulu (EEK) Nr. 1984/83, ir jākonstatē, ka tās pirmo reizi tika izvirzītas apelācijas
stadijā. Iebildums, kas pamatots ar šīm regulām, tādējādi nav pieņemams.
Tiktāl, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza Regulu (EK) Nr. 2790/99, ir pietiekami konstatēt, ka Pirmās instances
tiesa Apstrīdētā sprieduma 171. punktā pareizi ir nospriedusi, ka “šī regula šajā lietā nav tieši piemērojama, jo [Apstrīdētais]
lēmums tika pieņemts 1999. gada 8. decembrī un tā 2. pants attiecībā uz
Mannesmann
skar laika periodu no 1993. gada līdz 1997. gadam, t.i., laika posmu pirms Regulas Nr. 2790/99 attiecīgo noteikumu spēkā
stāšanās 2000. gada 1. jūnijā”. Šī paša sprieduma 172. punktā Pirmās instances tiesa arī tiesiski pamatoti ir piebildusi,
ka tiktāl, “ciktāl tomēr šī regula var attiekties uz šo gadījumu, jo tā atspoguļo Komisijas nostāju 1999. gada decembrī attiecībā
uz vertikālo vienošanos nenozīmīgo kaitējumu konkurencei, jāatzīmē, ka ar šo regulu tiek piemērots EKL 81. panta 3. punkts.
Taču Regulas Nr. 17 4. pants paredz, ka šis individuālais izņēmums atbilstoši minētajam noteikumam var tikt piemērots vienošanās
starp uzņēmumiem gadījumos tikai tad, ja tie to šai nolūkā ir paziņojuši Komisijai, kas šajā lietā nebija izdarīts”.
No visa iepriekš minētā izriet, ka otrais pamats ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.

Par trešo pamatu – apgalvojums par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti

Mannesmann
norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, nepiešķirot tai naudas soda samazinājumu
sakarā ar Paziņojumu par sadarbību.
Šajā ziņā
Mannesmann
atgādina, ka ar Behera paziņojumiem tā sniedza savu ieguldījumu faktu pierādīšanā un ka tā neapstrīdēja faktus, kas bija
konstatēti paziņojumā par iebildumiem. Tā norāda, ka
Vallourec
saņēma naudas soda samazinājumu 40 % apmērā sakarā ar sadarbību, jo ar Verluka liecībām tā sniedza savu ieguldījumu faktu
konstatēšanā, un ka
Dalmine
saņēma 20 % samazinājumu, jo tā nebija apstrīdējusi faktus. Tādējādi tas, ka
Mannesmann
netika piešķirts samazinājums, radot nevienlīdzīgu attieksmi.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd arī Pirmās instances tiesas vērtējumu par šī sprieduma 7. punktā minētās apelācijas
sūdzības, kas vērsta pret 1998. gada 15. maija lēmumu, apjomu.
Vispirms tā uzskata, ka Apstrīdētā lēmuma pamatojums attiecībā uz šo apelācijas sūdzību nav saistīts ar šo lietu.
Turklāt Pirmās instances tiesa izdarījusi kļūdainus secinājumus par tiesvedības izbeigšanu saistībā ar 1998. gada 15. maija
lēmumu. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka tā piekrita atsaukt savu apelācijas sūdzību par Pirmās instances
tiesas spriedumu šajā lietā tikai pēc tam, kad tā bija noslēgusi vienošanos ar Komisiju, pēc kuras Komisija atsauca savu lūgumu
sniegt informāciju.

Mannesmann
arī atgādina, ka tās prasība par 1998. gada 15. maija lēmumu tika atzīta par daļēji pamatotu. Visbeidzot, apelācijas sūdzības
iesniedzēja norāda, ka pretēji tam, ko Pirmās instances tiesa noteikusi Apstrīdētā sprieduma 310. punktā, tai nevarot pārmest,
ka tā ir atteikusies sniegt lūgto informāciju.
Komisija uzskata, ka šis pamats attiecas uz faktu vērtējumu un tādējādi nav pieņemams. Šajā ziņā Komisija uzsver, ka apelācijas
sūdzības iesniedzēja nav norādījusi, ka Pirmās instances tiesa būtu sagrozījusi faktus vai pierādījumus, Apstrīdētā sprieduma
309. punktā konstatējot, ka
Mannesmann
nebija pierādījusi, ka tās sadarbība faktiski veicināja Komisijas uzdevuma, kurā ietilpst pārkāpumu atklāšana un sodīšana,
izpildi.
Runājot par lietas būtību, Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā lēmuma 302. un 305. punktā pamatoti ir konstatējusi,
ka
Mannesmann
Komisijai sniegtā informācija nav salīdzināma ar to informāciju, ko sniedza
Vallourec
, un ka pretēji
Dalmine
Mannesmann
nebija tieši norādījusi, ka tā neapstrīd faktus.
Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka apelācijas sūdzības ietvaros Tiesa taisnīguma apsvērumu dēļ nevar ar savu vērtējumu aizstāt Pirmās instances
tiesas vērtējumu, kas pieņem spriedumu, īstenojot savu neierobežoto kompetenci par naudas sodu summu, kas uzlikti uzņēmumiem
par Kopienu tiesību pārkāpumu, un ka turpretim šīs kompetences īstenošana, nosakot minēto naudas sodu summu, nedrīkst radīt
diskrimināciju starp uzņēmumiem, kas pretēji EKL 81. panta 1. punktā noteiktajam ir bijuši vienošanos vai saskaņoto darbību
dalībnieki (2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑291/98 P
Sarrió
/Komisija,
Recueil
, I‑9991. lpp., 96. un 97. punkts, un 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P,
C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 617. punkts).
Tomēr apelācijas sūdzībā ir jānorāda juridiskie argumenti, kas īpaši atbalsta pamatu, ar kuru tiek apgalvots vienlīdzīgas
attieksmes principa pārkāpums; pretējā gadījumā minētais pamats var tikt atzīts par nepieņemamu (iepriekš minētais spriedums
lietā
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 618. punkts).
Jākonstatē, ka tiktāl, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd Pirmās instances tiesas vērtējumu, kas ir formulēts
Apstrīdētā sprieduma 301. punktā, ievērojot 297.–300. punktā izklāstītos iemeslus, atbilstoši kuram “Behera liecību vērtība
rodama tieši faktā, ka tās zināmā mērā apstiprina Verlukas liecības, kas jau bija Komisijas rīcībā, un ka viņa liecības būtiski
neatvieglo Komisijas uzdevumu, lai tādējādi tas būtu pietiekams iemesls samazināt naudas sodu, pamatojoties uz sadarbību”,
šai argumentācijai ir faktisks raksturs un tādējādi tā ir jānoraida kā nepieņemama. Tādējādi Tiesai šīs apelācijas sūdzības
ietvaros nav jākontrolē faktu konstatācija, ko Pirmās instances tiesa veikusi Apstrīdētā sprieduma 302. punktā, atbilstoši
kuram “
Mannesmann
Komisijai sniegtā informācija pirms [paziņojuma par iebildumiem] iesniegšanas nav salīdzināma ar to informāciju, kuru sniedza
Vallourec
”, un ka “katrā ziņā šī informācija nav pietiekama, lai pamatotu uzliktā naudas soda samazināšanu, pamatojoties uz Paziņojumu
par sadarbību”.
Attiecībā uz salīdzinājumu ar
Dalmine
sadarbību Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 303.–305. punktā ir nospriedusi, ka, “lai panāktu naudas soda apmēra
samazināšanu, pamatojoties uz faktu neapstrīdēšanu saskaņā ar Paziņojuma par sadarbību D 2. punktu, uzņēmumam ir skaidri jāinformē
Komisija par savu nodomu pēc iepazīšanās ar paziņojumu par iebildumiem neapstrīdēt faktus pēc būtības”. Šāds Pirmās instances
tiesas vērtējums atbilst Tiesas judikatūrai, atbilstoši kurai ir jānodala, no vienas puses, tieša pārkāpuma atzīšana un, no
otras puses, vienkārša tā apstrīdēšanas neesamība, kas neveicina Komisijas uzdevuma, kas sastāv no Kopienas konkurences noteikumu
pārkāpumu atklāšanas un sodīšanas par tiem, veikšanu (2005. gada 14. jūlija spriedums apvienotajās lietās C‑65/02 P un C‑73/02 P
ThyssenKrupp
/Komisija, Krājums, I‑6773. lpp., 58. punkts). Tādējādi, neesot tiešai šādai atzīšanai no apelācijas sūdzības iesniedzējas
puses, apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija par diskrimināciju salīdzinājumā ar
Dalmine
ir jānoraida kā nepamatota.
Runājot par
Mannesmann
prasību par Komisija lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. panta 5. punktu, Pirmās instances tiesa Apstrīdētā
sprieduma 310. un 311. punktā ir nospriedusi, ka, pat ja “
Mannesmann
solis apstrīdēt 1998. gada 15. maija lēmumu, protams, bija pilnībā likumīgs un nevar tikt uzskatīts kā atteikšanās sadarboties”,
tomēr tas nemaina faktu, ka
Mannesmann
prasība šajā sakarā tika lielākajā daļā noraidīta ar iepriekš minēto 2001. gada 20. februāra spriedumu lietā
Mannesmannröhren-Werke
/Komisija, jo “lielāko daļu informācijas, ko
Mannesmann
atteicās sniegt, Komisija bija pieprasījusi likumīgi”.
Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa varēja juridiski pamatoti Apstrīdētā sprieduma 312. punktā secināt, ka “nelikumīgas
Mannesmann
darbības dēļ Komisijas rīcībā nenonāca būtisks daudzums informācijas, ko tā bija likumīgi lūgusi iesniegt administratīvās
procedūras stadijā”, un ka tā rezultātā “nevar uzskatīt, ka
Mannesmann
attieksme šīs lietas administratīvās procedūras stadijā, kopumā vērtējot, atbilst efektīvai sadarbībai”.
No visa iepriekš minētā izriet, ka trešais pamats arī ir jānoraida.
Tā kā neviens no apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem pamatiem nevar tikt pieņemts, apelācijas sūdzība ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Reglamenta 122. panta pirmā daļa paredz, ka, ja apelācija nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši Reglamenta
69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram
spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums
ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest
Mannesmann
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējai spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež apelācijas
sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
apelāciju noraidīt;
2)
Salzgitter Mannesmann GmbH
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.