CELEX: 62008CJ0434
Bendra žemės ūkio politika
Integruota tam tikrų pagalbos schemų administravimo ir kontrolės sistema
Reglamentas (EB) Nr. 1782/2003
Bendrosios išmokos schema
Teisių į išmokas perdavimas
Galutinis perleidimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1782/2003, nustatančio
bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančio tam tikras paramos schemas
ūkininkams bei iš dalies keičiančio reglamentus (EEB) Nr. 2019/93, (EB) Nr. 1452/2001, (EB) Nr. 1453/2001, (EB) Nr. 1454/2001,
(EB) Nr. 1868/94, (EB) Nr. 1251/1999, (EB) Nr. 1254/1999, (EB) Nr. 1673/2000, (EEB) Nr. 2358/71 ir (EB) Nr. 2529/2001 (OL L 270,
p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 40 t., p. 269, ir klaidų ištaisymas OL L 94, 2004, p. 70), išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą, kilusį tarp
Arnold und Johann Harms als Gesellschaft bürgerlichen Rechts
ir F. Heidinga (toliau − pirkėjas) dėl pareigų, išplaukiančių iš žemės ūkio valdos pirkimo-pardavimo sutarties, vykdymo.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Reglamentas Nr. 1782/2003
Reglamente Nr. 1782/2003 visų pirma įtvirtinama ūkininkų pajamų rėmimo schema. Šio reglamento 1 straipsnio antroje pastraipoje
ši schema apibrėžiama kaip „bendrosios išmokos schema“.
Pagal Reglamento Nr. 1782/2003 antrą konstatuojamąją dalį:
„Visos tiesioginės pagalbos sumos mokėjimas turėtų būti siejamas su taisyklių, taikomų žemės ūkio paskirties žemei, žemės
ūkio gamybai ir veiklai, laikymusi. Remiantis šiomis taisyklėmis, į bendro rinkos organizavimo formas turėtų būti įtraukti
pagrindiniai aplinkos, maisto saugos, gyvūnų sveikatos ir gerovės, geros agrarinės ir aplinkosauginės būklės standartai. Jei
šių pagrindinių standartų nesilaikoma, valstybės narės, remdamosi proporcingais, objektyviais ir pasvertais kriterijais, turėtų
iš dalies arba visai nutraukti tiesioginės pagalbos mokėjimą. Toks nutraukimas neturėtų pažeisti šiuo metu ar vėliau pagal
kitas Bendrijos ar nacionalinės teisės nuostatas nustatytų sankcijų.“
Šio reglamento trečioje konstatuojamoje dalyje, be kita ko, skelbiama:
„Siekiant išvengti žemės ūkio paskirties žemės apleidimo ir užtikrinti, kad būtų išlaikoma gera jos agrarinė ir aplinkosauginė
būklė, reikėtų nustatyti standartus, kurie galėtų arba negalėtų būti pagrindas valstybių narių nuostatoms. <...>“
Pagal Reglamento Nr. 1782/2003 dvidešimt pirmą konstatuojamąją dalį:
„Bendros žemės ūkio politikos paramos schemose numatytas tiesioginis pajamų rėmimas siekiant užtikrinti tinkamą žemės ūkio
bendruomenės pragyvenimo lygį. Šis tikslas yra glaudžiai susijęs su kaimo vietovių išlaikymu. Siekiant išvengti neteisingo
Bendrijos fondų paskirstymo, paramos išmokos neturėtų būti mokamos ūkininkams, dirbtinai sukūrusiems sąlygas, reikalingas
tokioms išmokoms gauti.“
Šio reglamento dvidešimt ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje numatyta:
„Dėl Bendrijos žemės ūkio konkurencingumo stiprinimo ir skatinimo laikytis maisto kokybės bei aplinkos standartų visada sumažėja
nustatytos žemės ūkio produktų kainos ir padidėja Bendrijos žemės ūkio valdų gamybos sąnaudos. Siekiant šių tikslų ir skatinant
labiau į rinką orientuotą ir tvarų žemės ūkį, būtina užbaigti perėjimą nuo paramos gamybai prie paramos gamintojui, įdiegiant
nuo gamybos apimčių atsietą kiekvieno ūkio pajamų rėmimo sistemą. Nors dėl atsiejimo nuo gamybos apimčių faktinės ūkininkams
sumokėtos sumos nesikeis, dėl to gerokai padidės pajamų rėmimo pagalbos veiksmingumas. Dėl to reikėtų, kad bendroji išmoka
ūkiui priklausytų nuo kompleksinio paramos susiejimo su aplinkosaugos, maisto saugos, gyvūnų sveikatos ir gerovės reikalavimais
bei geros agrarinės ir aplinkosauginės būklės išlaikymu ūkyje.“
Minėto reglamento trisdešimtoje konstatuojamojoje dalyje, be kita ko, skelbiama:
„Visa suma, kurią ūkis turi teisę gauti, turėtų būti padalyta į dalis (teises į išmokas) ir susieta su tam tikru nustatytinu
reikalavimus atitinkančių hektarų skaičiumi, kad būtų palengvintas teisių į išmokas perdavimas. Siekiant išvengti spekuliacinių
perdavimų, dėl kurių būtų kaupiamos teisės į išmokas neturint atitinkamo žemės ūkio pagrindo, teikiant pagalbą reikėtų numatyti
ryšį tarp teisių į išmokas ir tam tikro reikalavimus atitinkančių hektarų skaičiaus bei galimybę apriboti teisių į išmokas
perdavimą regione. <...>“
Pagal šio reglamento 2 straipsnį:
„<...>vartojami tokie apibrėžiami:
a)      „ūkininkas“ – tai fizinis ar juridinis asmuo arba fizinių ar juridinių asmenų grupė <...> kurie užsiima žemės ūkio veikla;
<…>
c)      „žemės ūkio veikla“ – tai žemės ūkio produktų gamyba ir auginimas, įskaitant derliaus nuėmimą, melžimą, gyvūnų veisimą ir
ūkinės paskirties gyvūnų laikymą ar žemės išlaikymą geroje agrarinėje ir aplinkosauginėje būklėje, kaip nustatyta 5 straipsnyje;
<…>“
Reglamento Nr. 1782/2003 II dalyje yra 1 skyrius „Kompleksinis paramos susiejimas“, susidedantis iš 3–9 straipsnių. Šio reglamento
3 straipsnyje „Pagrindiniai reikalavimai“ nustatyta:
„1.      Ūkininkas, gaunantis tiesiogines išmokas, laikosi teisės aktų nustatytų valdymo reikalavimų, išvardytų III priede, pagal tame
priede nustatytą grafiką ir išlaiko gerą agrarinę ir aplinkosauginę būklę, nustatytą pagal 5 straipsnį.
2.      Kompetentinga nacionalinė institucija pateikia ūkininkui teisės aktų nustatytų valdymo bei geros agrarinės ir aplinkosauginės
būklės reikalavimų, kurių reikės laikytis, sąrašą.“
Šio reglamento III dalies „Bendrosios išmokos schema“ 1–4 skyriuose įtvirtintos bazinės taisyklės, taikomos šiai „atsietai“
nuo gamybos ūkininkų pajamų rėmimo sistemai.
Pagal to paties reglamento 33 straipsnio 1 dalį:
„Ūkininkai gali naudotis bendrosios išmokos schema, jei:
a)      38 straipsnyje nurodytu referenciniu laikotarpiu jiems buvo skirta išmoka pagal bent jau vieną VI priede nurodytą paramos
schemą; arba
b)      jie faktinio ar numanomo paveldėjimo keliu gavo valdą ar jos dalį iš ūkininko, kuris atitinka a punkte nurodytus reikalavimus;
arba
c)      jie gavo teisę į išmoką iš nacionalinio rezervo arba ji jiems buvo perleista.“
Reglamento Nr. 1782/2003 36 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Pagal bendrosios išmokos schemą skiriama pagalba mokama pagal 3 skyriuje apibrėžtas teises į išmokas, siejamas su vienodu
reikalavimus atitinkančių hektarų, kaip apibrėžta 44 straipsnio 2 dalyje, skaičiumi.“
Pagal šio reglamento 44 straipsnį „Naudojimasis teisėmis į išmokas“:
„1.      Teisė į išmoką, susieta su reikalavimus atitinkančiu hektaru, suteikia teisę gauti ja nustatyto dydžio išmoką.
2.      „Reikalavimus atitinkantis hektaras“ – tai valdos žemės ūkio paskirties žemė, kurioje yra ariamoji žemė ir daugiametė ganykla,
išskyrus daugiametėmis kultūromis apsėtus plotus, miškus ar ne žemės ūkio veiklai naudojamus plotus.
<…>“
Reglamento Nr. 1782/2003 46 straipsnyje „Teisių į išmokas perdavimas“ numatyta:
„1.      Teisės į išmokas gali būti perleistos tik kitam toje pačioje valstybėje narėje įsisteigusiam ūkininkui, išskyrus perdavimą
faktinio ar numatyto paveldėjimo keliu.
<…>
2.      Teisės į išmokas gali būti perduodamos jas parduodant arba kitu galutinio perdavimo keliu su žeme ar be jos. Priešingai, nuoma
ar panašių rūšių sandoriai leidžiami tik tada, jei perduodant teises į išmokas perduodamas ir atitinkamas reikalavimus atitinkančių
hektarų skaičius.
Išskyrus
force majeure
ar išimtines aplinkybes, nurodytas 40 straipsnio 4 dalyje, ūkininkas gali perleisti savo teises į išmokas be žemės tik tada,
jei išnaudoja, kaip apibrėžta 44 straipsnyje, ne mažiau kaip 80 % savo teisių į išmokas bent per vienus kalendorinius metus
arba jei savanoriškai į nacionalinį rezervą atiduoda visas pirmaisiais bendrosios išmokos schemos taikymo metais nepanaudotas
teises į išmokas.
<…>“
Šio reglamento 5 skyriaus 1 skirsnyje „Regioninis įgyvendinimas“ numatyta galimybė valstybėms narėms taikyti bendrosios išmokos
schemą regioniniu lygiu.
Šio reglamento 59 straipsnio 1 ir 3 dalyse, kurios yra šiame skirsnyje, numatyta:
„1.      Tinkamai pagrįstais atvejais ir remdamasi objektyviais kriterijais, valstybė narė gali padalyti bendrą pagal 58 straipsnį
nustatytos regioninės viršutinės ribos sumą arba jos dalį visiems ūkininkams, kurių valdos yra atitinkamame regione, įskaitant
ūkininkus, kurie neatitinka 33 straipsnyje nurodytų reikalavimų atitikimo kriterijų.
<…>
3.      Dalijant dalį bendros regioninės viršutinės ribos sumos, ūkininkai gauna teises į išmokas, kurių vieneto vertė apskaičiuojama
atitinkamą pagal 58 straipsnį nustatytos regioninės viršutinės ribos dalį padalijant iš regioniniu lygiu nustatyto reikalavimus
atitinkančių hektarų, kaip apibrėžta 44 straipsnio 2 dalyje, skaičiaus.
Jei ūkininkas taip pat turi teisę gauti teises į išmokas, apskaičiuotas pagal likusią regioninės viršutinės ribos dalį, kiekvienos
jo teisės į išmokas regioninė vieneto vertė, išskyrus teises į išmoką už atidėtą žemę, padidinama suma, atitinkančia referencinę
sumą, padalytą iš jo turimų teisių į išmokas, nustatytų pagal šio straipsnio 4 dalį, skaičiaus.
<…>“
Pagal Reglamento Nr. 1782/2003 62 straipsnį valstybėms narėms leidžiama nuspręsti, kad nuo 2005 m. visos sumos, susidarančios
dėl priemokų už pieną ir papildomų išmokų, numatytų šio reglamento 95 ir 96 straipsniuose, ar jų dalis būtų įtraukta į bendrosios
išmokos schemą nacionaliniu ar regioniniu lygiu.

Nacionalinės teisės aktai
Pagal Įstatymo dėl bendrosios išmokos schemos taikymo (
Betriebsprämiendurchführungsgesetz
, toliau −
BetrPrämDurchfG
) 2 straipsnio 1 dalį bendroji išmoka regioniniu lygiu mokama nuo 2005 m. sausio 1 d. remiantis taisyklėmis, numatytomis atitinkamai
šiame įstatyme ir reglamente dėl bendros išmokos schemos taikymo.

BetrPrämDurchfG
5 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad bendrosios išmokos vieneto vertė taikant Reglamento Nr. 1782/2003 59 straipsnio 1 ir 3 dalių
nuostatas kiekvieno ūkininko atžvilgiu nustatoma atsižvelgiant į ūkio dydį ir plotą.
Ūkio dydį atitinkanti suma apskaičiuojama remiantis ankstesnėmis tiesioginėmis išmokomis, išvardytomis
BetrPrämDurchfG
5 straipsnio 2 dalies 1 punkte, prie kurių reikia pridėti priemoką už pieno produktus ir papildomas išmokas už pieno produktus.
Plotu grindžiama suma apskaičiuojama dalį virš regioninės viršutinės ribos sumos dalijant iš reikalavimus atitinkančių hektarų
skaičiaus.

Pagrindinė byla irprejudicinis klausimas
Iš nutarties pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 2005 m. lapkričio 8 d. notariškai patvirtinta pirkimo-pardavimo
sutartimi Amkeline Gertha Harms ir Johann Harms (toliau − pardavėjai) pardavė pirkėjui žemės ūkio paskirties nekilnojamąjį
turtą ir ūkio pašarų atsargas bei pieno referencinius kiekius. Be 9,6 hektarų žemės ūkio paskirties žemės, kurios savininkai
buvo pardavėjai, perdavimo pirkimo-pardavimo sutartyje taip pat buvo numatyta galimybė pirkėjui susitarimų su savininkais
ar teisę į juos turinčiais asmenimis pagrindu perimti apytiksliai 100 hektarų žemės, kuria disponavo pardavėjai pagal nuomos
ar panaudos sutartis.
Pirkimo-pardavimo sutarties šalys taip pat susitarė, kad pardavėjai neatlygintinai perleis pirkėjui visas teises į išmokas,
kurios bus jiems skirtos dėl sutarties dalyku esančios ir išnuomotos ar panaudai gautos ir pirkėjo perimtos žemės naudojimo.
Pirkimo-pardavimo sutarties 9 straipsnyje, be kita ko, buvo tokia sąlyga:
„Galutinai nustačius ir suteikus teises į išmokas pardavėjai praneša pirkėjui jų vertę per 2 savaites nuo jos sužinojimo,
bet ne vėliau kaip 2006 m. sausio 15 dieną.
<...> sutarties šalys įsipareigoja iki 2006 m. vasario 15 d. sudaryti sutartį dėl konkrečių teisių į išmokas perdavimo nurodant
jų atitinkamus identifikacinius bruožus ir vertę.
Per mėnesį nuo minėtos sutarties sudarymo sutarties šalys turi pranešti kompetentingai valdžios institucijai apie perdavimą
arba įregistruoti procedūrą, apie kurią pranešta, integruotos administravimo ir kontrolės sistemos duomenų bazėje.
Šalys susitaria tarpusavyje, kad pirkėjui atitenka teisės į 40 išmokų už ariamąją žemę ir į 40 išmokų už ganyklas bei tik
dalis ūkiui priklausančių individualių teisių į išmokas („top up“), skirtų už pieno referencinį kiekį (apie 622 000 kg), kuris
kartu su ūkiu perduodamas pirkėjui nuomos pagrindu.
Pirkėjas įsipareigoja minėtas ribas viršijančias teises į išmokas už žemę ir į ūkiui skirtas individualias išmokas (apie 15 išmokų
už ariamąją žemę ir apie 15 išmokų už ganyklas bei pieno kompensacinės išmokos už apytikriai 1 000 000 kg pieno referencinio
kiekio) po kasmetinio išmokėjimo pervesti pardavėjams. <…>“
Pirkimo-pardavimo sutartis buvo įvykdyta, ir žemės ūkio paskirties žemė perleista pirkėjo nuosavybėn. 2006 m. balandžio 1 d.
pirkėjui buvo perleistos teisės į 111,79 išmokų.
2007 m. sausio 29 d. rašytiniu pareiškimu dėl perleidimo pardavėjai perdavė atitinkamas iš sutarties kylančias teises ieškovei
pagrindinėje byloje.
Remdamasi šia pirkimo-pardavimo sutartimi ir su ja susijusiu 2006 m. sausio 6 d. susitarimu ieškovė pagrindinėje byloje, be
kita ko, pareikalavo, kad pirkėjas pervestų jai už 2006 m. 40 823,05 EUR bendrąsias išmokas, priklausiusias pardavėjams pagal
šalių tarpusavio susitarimą.

Landgericht Aurich
atmetus šį prašymą, ieškovė pagrindinėje byloje pateikė apeliacinį skundą
Oberlandesgericht Oldenburg
.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad jo nagrinėjamo ginčo sprendimas priklauso nuo sąlygos, esančios
pirkimo-pardavimo sutarties 9 straipsnyje, susijusios, be kita ko, su apribojimais dėl teisių į išmokas perdavimo, numatyto
Reglamento Nr. 1782/2003 46 straipsnyje, ir su tikslais, kurių siekiama bendrų išmokų schema, galiojimo.
Šiomis aplinkybėmis
Oberlandesgericht Oldenburg
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar <...> Reglamento <...> Nr. 1782/2003 <...> 46 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad su šia nuostata nesuderinamos
ir todėl negalioja sutartys, kuriomis formaliai teisės į išmokas perduodamos visiškai ir galutinai, tačiau pagal šalių tarpusavio
susitarimą ekonominiu požiūriu šios teisės į išmokas ir toliau priklauso pardavėjui, o pirkėjas, kaip formalus teisių turėtojas,
dirbdamas atitinkamą žemę turi įgyvendinti šias teises ir visas jam išmokėtas išmokas pervesti pardavėjui, arba kuriomis išmokos
už žemę pirkėjui perduodamos taip, kad jis bet kuriuo atveju po teisių į išmokas įgyvendinimo ir išmokų išmokėjimo visada
turi jų dalį (individualiam ūkiui tenkanti dalis) pervesti pardavėjui?“

Dėl prejudicinio klausimo

Dėl priimtinumo
Ieškovė pagrindinėje byloje ginčija prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą remdamasi tuo motyvu, kad pateiktas
klausimas neatitinka faktinio pagrindinės bylos pagrindo.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant pagal EB 234 straipsnį
tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir turintis priimti sprendimą, atsižvelgdamas į konkrečias aplinkybes, turi įvertinti
tiek prejudicinio sprendimo reikalingumą, kad būtų priimtas sprendimas, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą
(žr., be kita ko, 2009 m. spalio 15 d. Sprendimo
Hochtief ir Linde-Kca-Dresden
, C‑138/08, Rink. p. I‑0000, 20 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Be to, remiantis Sąjungos ir nacionalinių teismų kompetencijos atskyrimu, Teisingumo Teismas turi atsižvelgti į tokį faktinį
ir teisinį prejudicinių klausimų kontekstą, koks apibrėžtas nutartyje pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą (2003 m.
lapkričio 13 d. Sprendimo
Neri
, C‑153/02, Rink. p. I‑13555, 35 punktas).
Todėl reikia traktuoti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas ir kad reikia jį išnagrinėti atsižvelgiant
į
Oberlandesgericht Oldenburg
nutartyje pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą apibrėžtą faktinį pagrindą.

Dėl esmės
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1782/2003 46 straipsnio
2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia tokį susitarimą, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kurio dalykas yra
galutinis teisių į išmokas perdavimas ir pagal kurį perėmėjas, kaip teisių į išmokas savininkas, privalo pasinaudoti šiomis
teisėmis ir pervesti perdavėjui visas ar dalį išmokų, kurios jam buvo pervestos pagal šią teisę.
Pirmiausia reikia priminti, kad nors sutarčiai būdingas valios autonomijos principas, pagal kurį, be kita ko, šalys gali laisvai
įsipareigoti viena kitos atžvilgiu, šios sutarties laisvės apribojimus gali lemti taikytini Sąjungos teisės aktai (šiuo klausimu
žr. 1999 m. spalio 5 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑240/97, Rink. p. I‑6571, 99 punktą).
Sutarties laisvė, kurią turi teisių į išmokas savininkas, neturėtų leisti jam sudaryti susitarimus, kurie pažeistų Reglamente
Nr. 1782/2003 numatytus tikslus.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, remiantis Reglamento Nr. 1782/2003 1 straipsnio antra pastraipa, bendros išmokos schema
yra parama, skirta ūkininkų pajamoms. Kaip skelbiama šio reglamento dvidešimt pirmoje konstatuojamoje dalyje, tikslas užtikrinti
tinkamą žemės ūkio bendruomenės pragyvenimo lygį yra glaudžiai susijęs su kaimo vietovių išlaikymu. Būtent todėl šio reglamento
dvidešimt ketvirtoje konstatuojamoje dalyje numatyta, kad bendroji ūkio išmoka turi priklausyti nuo kompleksinio paramos susiejimo
su aplinkosaugos, maisto saugos, gyvūnų sveikatos ir gerovės reikalavimais bei geros agrarinės ir aplinkosauginės būklės išlaikymu
ūkyje. Be to, teisės aktų leidėjas paramos pervedimo atžvilgiu numatė sąlygą, kad ūkininko turimų teisių į išmokas kiekis
atitiktų lygiavertį reikalavimus paramai gauti atitinkančių hektarų skaičių (šiuo klausimu žr. 2010 m. sausio 21 d. Sprendimo
van Dijk
, C‑470/08, Rink. p. I‑0000, 33 punktą).
Iš to išplaukia, kad ūkininkui neturėtų būti taikoma Reglamente Nr. 1782/2003 nustatyta pagalbos schema, jeigu jis nebeatitinka
šiame reglamente numatytų sąlygų. Priešingu atveju jam būtų suteikta bendrosios išmokos schemos tikslams prieštaraujanti nauda.
Kalbant apie Reglamente Nr. 1782/2003 numatytas taisykles dėl tokio teisių į išmokas perdavimo, koks nagrinėjamas pagrindinėje
byloje, šio reglamento 46 straipsnio 2 dalyje, be kita ko, numatyta, kad teisės į išmokas gali būti perduotos arba galutinio
perdavimo būdu, arba nuoma ar panašiu sandoriu.
Galutinio perdavimo atveju, o toks atvejis yra pagrindinėje byloje, ūkininkas, iki tol turėjęs teises į išmokas, galutinai
jų atsisako, perleisdamas jas kitam ūkininkui, kuris tada pradeda jomis naudotis (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
van Dijk
35 punktą).
Šiuo atveju iš nutarties pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pardavėjai pirkėjui perleido visas jų
turėtas teises į išmokas. Pirkimo-pardavimo sutartyje, be kita ko, buvo numatyta, kad šalys privalo deklaruoti galutinį teisių
į išmokas perdavimą centralizuotoje teisių į išmokas identifikavimo ir įregistravimo duomenų bazėje.
Tačiau pirkimo-pardavimo sutarties šalys tarpusavyje minėtos sutarties 9 straipsnio sąlyga susitarė suteikti pirkėjui atitinkamą
skaičių teisių į išmokas, o šis įsipareigojo likusią teisių į išmokas dalį pervesti pardavėjams po kasmetinio išmokėjimo.
Panašu, kad iš šios sąlygos, pagal kurią aiškiai numatyta, kad pirkėjas turi teisę ne į visas teises į išmokas, o tik į jų
dalį, formuluotės išplaukia, kad šalių valia, pažeidžiant Reglamento Nr. 1782/2003 tikslus, buvo suteikti pardavėjams tarpusavyje
sutartą perduotų teisių į išmokas dalį. Aiškinant priešingai, iš šios sąlygos neišvengiamai išplauktų, kad teisės į likusias
išmokas priskirtinos pardavėjams. Tokį vertinimą sustiprina aplinkybė, kad, kaip matyti ir iš Teisingumo Teismui pateiktos
informacijos, šalys nenumatė jokio laikino perėmėjo pareigos perduoti perdavėjui išmokų dalies, kuri jam buvo pervesta pagal
šias teises į išmokas, apribojimo.
Tokia sąlyga, pagal kurią teisių į išmokas perėmėjas, remdamasis tarpusavio susitarimu, gauna tik dalį jam formaliai perduotų
teisių į išmokas, neturėtų būti laikoma atitinkančia Reglamento Nr. 1782/2003 tikslus, nurodytus šio sprendimo 38 punkte,
nes jos tikslas yra tas, kad pardavėjas ir toliau galėtų naudotis šiame reglamente nustatyta paramos schema, jam nenumatant
pareigų, įtvirtintų šio reglamento II dalies 1 skirsnyje, ir to paties reglamento 33 straipsnyje numatytų sąlygų paramai gauti.
Tačiau ieškovė pagrindinėje byloje per posėdį tvirtino, kad sudarant pirkimo-pardavimo sutartį teisės į išmokas dar nebuvo
nustatytos Vokietijos Federacinėje Respublikoje ir, konkrečiai kalbant, Žemutinėje Saksonijoje, todėl šios sąlygos, kurios
formuluotė yra netinkama, tikslas buvo ne grąžinti jai perėmėjams perduotas teises į išmokas, bet nustatyti, remiantis šios
teisių į išmokas dalies verte, sutartą kainą už visų teisių į išmokas perleidimą.
Šiuo aspektu reikia manyti, kad, nesant priešingos nuostatos Reglamente Nr. 1782/2003, šalys iš principo gali laisvai nustatyti
finansinio atlyginimo už teisių į išmokas perdavimą sumą.
Šiomis sąlygomis lemiamas klausimas yra tas, ar ginčijama sąlyga išplaukia iš šalių valios tarpusavyje susitarti dėl formaliai
perdavėjui perduotų teisių į išmokas dalies pažeidžiant Reglamento Nr. 1782/2003 nuostatas ar, remiantis šios teisių į išmokas
dalies verte, nustatyti sutartą kainą už visų teisių į išmokas perleidimą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis aplinkybėmis, kurias tik jis gali įvertinti, privalo nustatyti,
koks buvo tikrasis šalių sumanymas.
Iš visų prieš tai išdėstytų aplinkybių išplaukia, kad Reglamentas Nr. 1782/2003 turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiamas
toks susitarimas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kurio dalykas yra galutinis teisių į išmokas perdavimas ir pagal
kurį perėmėjas, kaip teisių į išmokas turėtojas, privalo pasinaudoti šiomis teisėmis ir be jokių apribojimų laiko atžvilgiu
perduoti perdavėjui visas ar dalį išmokų, kurios jam buvo pervestos šiuo pagrindu, su sąlyga, kad tokio susitarimo tikslas
yra ne sudaryti galimybę pardavėjui išsaugoti formaliai perleistą teisių į išmokas dalį, bet, remiantis šios teisių į išmokas
dalies verte, nustatyti sutartą kainą už visų teisių į išmokas perleidimą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1782/2003, nustatantis bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą
žemės ūkio politiką taisykles ir nustatantis tam tikras paramos schemas ūkininkams bei iš dalies keičiantis reglamentus (EEB)
Nr. 2019/93, (EB) Nr. 1452/2001, (EB) Nr. 1453/2001, (EB) Nr. 1454/2001, (EB) Nr. 1868/94, (EB) Nr. 1251/1999, (EB) Nr. 1254/1999,
(EB) Nr. 1673/2000, (EEB) Nr. 2358/71 ir (EB) Nr. 2529/2001, turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiamas toks susitarimas,
koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kurio dalykas yra galutinis teisių į išmokas perdavimas ir pagal kurį perėmėjas, kaip
teisių į išmokas turėtojas, privalo pasinaudoti šiomis teisėmis ir be jokių apribojimų laiko atžvilgiu perduoti perdavėjui
visas ar dalį išmokų, kurios jam buvo pervestos šiuo pagrindu, su sąlyga, kad tokio susitarimo tikslas yra ne sudaryti galimybę
pardavėjui išsaugoti formaliai perleistą teisių į išmokas dalį, bet, remiantis šios teisių į išmokas dalies verte, nustatyti
sutartą kainą už visų teisių į išmokas perleidimą.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.