CELEX: 62004CJ0441
Kaupade vaba liikumine
EÜ artiklid 28 ja 30
Samaväärse toimega meetmed
Koduukseleping
Hõbeehete müük
Keeld

Eelotsusetaotlus käsitleb EÜ artiklite 28 ja 30 tõlgendamist.
Eelotsusetaotlus esitati äriühingu A-Punkt Schmuckhandels GmbH (edaspidi „A‑Punkt”) ja Claudia Schmidti vahelise kohtuvaidluse
raames, kus taotleti, et C. Schmidt lõpetaks hõbeehete koduuksemüügi.

Siseriiklik õiguslik raamistik
Käsitööndus-, äri- ja tööstustegevust reguleeriva Austria seaduse (Gewerbeordnung, BGBl. 194/1994, edaspidi „GewO”) § 57 lõige
1 keelab teatud kaupade, sealhulgas hõbeehete tellimuste kogumise ja nende müügi väljaspool äriruume:
„Keelatud on külastada eraisikuid eesmärgiga saada neilt tellimusi toidulisandite, mürkide, ravimite, meditsiinitarvete, väärismetallist
kellade, kuld-, hõbe- või plaatinaesemete, juveelide ja vääriskivide, relvade ja laskemoona, pürotehniliste toodete, kosmeetikatoodete,
hauakivide, hauasammaste ja nende lisandite, samuti pärgade ja muude hauakaunistuste müügiks. Keelatud on ka sellise kaubaga
seotud reklaamiüritused, sealhulgas reklaami- ja nõustamiskohtumised, mida korraldatakse kodudes ja mis on suunatud eraisikutele,
olenemata sellest, kas reklaamiüritusi korraldab ettevõtja ise või kolmas isik. […]”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
C. Schmidt juhib ettevõtet, mille asukoht on Saksamaal. Ta tegeleb vääriskivide rändkaubandusega Euroopa Liidu territooriumil,
külastades eraisikuid nende kodudes. Seal pakub ta müüa hõbeehteid ja kogub tellimusi sellistele ehetele. Nende ehete ühikuhind
ei ületa 40 eurot.
18. detsembril 2003 korraldas C. Schmidt Klagenfurtis, Austrias, eraisiku kodus „ehetekoosoleku”. Selle koosoleku järel esitas
konkureeriva majandustegevusega tegelev A-Punkt hagi C. Schmidti vastu Landesgericht Klagenfurt’ile, taotledes C. Schmidti
tegevuse lõpetamist, kuna selline tegevus on GewO § 57 lõikega 1 keelatud.
C. Schmidt vaidleb põhikohtuasja hageja nõuetele vastu, väites, et GewO § 57 on vastuolus EÜ artiklis 28 sätestatud kaupade
vaba liikumisega. Eelkõige rõhutab ta asjaolu, et hõbeehete koduuksemüük on lubatud nii Saksamaal kui ka Itaalias ja Ühendkuningriigis.
Neil asjaoludel otsustas Landesgericht Klagenfurt menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas EÜ artikleid 28 ja 30 tuleb tõlgendada nii, et tagatud on kostja vabadus turustada oma majandustegevuse raames hõbeehteid
selliselt, et neid müüakse ja tellimusi kogutakse eraisikuid külastades?
2.      Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas liikmesriigi õigusnorm, millega keelatakse hõbeehete turustamine selliselt,
et neid müüakse ja tellimusi kogutakse eraisikuid külastades, kujutab endast kaupade vaba liikumise piirangut EÜ artiklite 28
ja 30 mõttes?
3.      Kui vastus ka teisele küsimusele on jaatav, siis kas siseriiklik õigusnorm, mis EÜ artikleid 28 ja 30 rikkudes keelab hõbeehete
turustamise selliselt, et neid müüakse ja tellimusi kogutakse eraisikuid külastades, on vastuolus ka isiku õigusega turustada
hõbeehteid selliselt, et neid müüakse ja tellimusi kogutakse eraisikuid külastades?”

Eelotsuse küsimused
Nende kolme küsimusega, mida tuleb vaadelda koos, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas EÜ artikliga 28
on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm nagu GewO § 57, mis keelab hõbeehete müügi ja neile tellimuste kogumise koduukselepingu
vormis.
Kõigepealt tuleb märkida, et GewO § 57 eesmärk on välistada seda liiki ehete teatav turustamisviis. Põhikohtuasja aluseks
on olukord, kus Saksamaal asuvat ettevõtet juhtiv isik korraldas ehete koduuksemüüki Austrias. Neil asjaoludel kuulub ehete
koduuksemüüki keelav siseriiklik kord kaupade vaba liikumise kohaldamisalasse.
Nõukogu 20. detsembri 1985. aasta direktiivi 85/577/EMÜ tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral
(EÜT L 372, lk 31) eesmärk on tarbijakaitse valdkonnas õigusnormide osaline ühtlustamine teatud turustamisviiside, sealhulgas
müügilepingute puhul, mis sõlmitakse ettevõtja külastuse ajal eraisiku koju.
Ilma et oleks vaja põhjalikult analüüsida selle direktiiviga saavutatud ühtlustamise astet, on selge, et direktiivi artikli
8 alusel on liikmesriikidel pädevus võtta vastu või säilitada sätteid, mille eesmärk on tagada ulatuslikum tarbijakaitse kui
direktiiviga ette nähtud kaitse.
Euroopa Kohtu praktika kohaselt võivad liikmesriigid selle alusel kehtestada või säilitada täieliku või osalise keelu sõlmida
lepinguid väljaspool äriruume (vt 16. mai 1989. aasta otsus kohtuasjas 382/87: Buet ja EBS, EKL 1989, lk 1235, punkt 16, ja
14. märtsi 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑361/89: Di Pinto, EKL 1991, lk I‑1189, punkt 21). Selle pädevuse teostamisel peab
siiski järgima kaupade vaba liikumise aluspõhimõtet, mis väljendub EÜ artiklis 28, millega keelatakse liikmesriikidevahelised
koguselised ekspordipiirangud ja kõik samaväärse toimega meetmed (vt selle kohta 25. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑71/02,
EKL 2004, lk I‑3025, punkt 34).
Euroopa Kohus on juba võtnud seisukoha turustamisviise reguleerivate mitmesuguste siseriiklike õigusnormide kooskõla kohta
EÜ artikliga 28 (vt eelkõige 26. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑20/03: Burmanjer jt, EKL 2005, lk I‑4133, punkt 22).
Nagu Euroopa Kohus on korduvalt sedastanud, tuleb kõiki liikmesriikide kaubanduseeskirju, mis võivad otse või kaudselt, tegelikult
või potentsiaalselt takistada ühendusesisest kaubandust, vaadelda koguseliste piirangutega samaväärse toimega meetmetena ning
seetõttu on need kõnealuse artikliga keelatud (vt eelkõige 11. juuli 1974. aasta otsus kohtuasjas 8/74: Dassonville, EKL 1974,
lk 837, punkt 5; 19. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑420/01: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2003, lk I‑6445, punkt 25, ja eespool viidatud Karneri kohtuotsus, punkt 36).
Euroopa Kohus on Kecki ja Mithouardi asjas tehtud 24. novembri 1993. aasta otsuses (liidetud kohtuasjad C‑267/91 ja C‑268/91,
EKL 1993, lk I-6097, punkt 16) siiski täpsustanud, et teatud müügitingimusi piiravad või keelavad siseriiklikud sätted ei
ole eespool viidatud Dassonville’i kohtuasjas tehtud otsuse mõttes ühendusesisese kaubanduse takistamine, tingimusel et neid
sätteid kohaldatakse kõikidele asjaomastele ettevõtjatele, kes tegutsevad riigi territooriumil, ning et need puudutavad õiguslikult
ja faktiliselt ühtemoodi kodumaiste ja teistest liikmesriikidest pärit toodete turustamist (vt samuti 13. jaanuari 2000. aasta
otsus kohtuasjas C‑254/98: TK-Heimdienst, EKL 2000, lk I‑151, punkt 23; 11. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑322/01:
Deutscher Apothekerverband, EKL 2003, lk I‑14887, punkt 68; eespool viidatud Karneri kohtuotsus, punkt 37, ja eespool viidatud
Burmanjeri jt kohtuotsus, punkt 24).
Hiljem käsitas Euroopa Kohus müügitingimusi reguleerivaid sätteid eespool viidatud Kecki ja Mithouard’i kohtuotsuse mõttes
sätetena, mis käsitlevad teatud turustamisviise (vt eelkõige 2. juuni 1994. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑401/92 ja
C‑402/92: Tankstation ’t Heukske ja Boermans, EKL 1994, lk I‑2199, punktid 12–14; eespool viidatud TK-Heimdiensti kohtuotsus,
punkt 24, ning eespool viidatud Burmanjeri jt kohtuotsus, punktid 25 ja 26).
Nagu nähtub käesoleva otsuse punktist 9, puudutab vaadeldav siseriiklik kord, millega keelatakse koduuksemüük, teatavat turustamisviisi.
On selge, et selle eesmärk ei ole reguleerida liikmesriikidevahelist kaubavahetust. Kuid EÜ artiklis 28 sätestatud keelu alla
ei kuulu see ainult juhul, kui vastab käesoleva otsuse punktis 15 nimetatud kahele tingimusele.
Esimese tingimuse osas nähtub, et GewO § 57 kehtib kõigi Austria territooriumil tegutsevate asjaomaste ettevõtjate suhtes,
olenemata nende kodakondsusest. Seega on eespool viidatud Kecki ja Mithouard’i otsuses ettenähtud esimene tingimus täidetud.
Teise tingimuse osas on selge, et kord, mis keelab müüa ehteid koduuksetehingu teel, ei tee kõnealustel toodetel vahet nende
päritolu alusel.
Seejärel tuleb veenduda, et üldine keeld müüa hõbeehteid ja koguda neile tellimusi koduukselepingu vormis faktiliselt ei takista
teistest liikmesriikidest pärit samasuguste toodete turulepääsu suuremal määral kui omamaiste toodete turulepääsu.
Põhimõtteliselt võib niisugune õigusnorm nagu põhikohtuasjas kõnesolev õigusnorm vastavate toodete kogumüüki asjaomases liikmesriigis
vähendada ja järelikult mõjutada ka teistest liikmesriikidest pärit toodete müügikoguseid. Siiski ei ole selline tõdemus piisav
selleks, et kvalifitseerida vaatluse all olev õigusnorm meetmeks, millel on koguselise impordipiiranguga samaväärne toime
(vt eelkõige eespool viidatud Kecki ja Mithouard’i kohtuotsus, punkt 13, ja 20. juuni 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑418/93–C‑421/93,
C‑460/93–C‑462/93, C‑464/93, C‑9/94–C‑11/94, C‑14/94 ja C‑15/94, C‑23/94 ja C‑24/94 ning C‑332/94: Semeraro Casa Uno jt, EKL
1996, lk I‑2975, punkt 24).
On tõsi, nagu märgib Euroopa Ühenduste Komisjon, et odavate ehete koduuksemüük võib olla sobivam ja tõhusam kui müük kindlaksmääratud
kaubandusstruktuuri raames. Sellise hinnaga ehetele spetsialiseerunud ettevõtjate jaoks võib müük kindlaksmääratud kaubandusstruktuuri
raames tuua kaasa ebaproportsionaalselt suuri kulusid.
Kuid asjaolu, et teatav turustamisviis on tõhusam ja majanduslikult soodsam, ei ole piisav tegur kinnitamaks, et seda keelavale
siseriiklikule õigusnormile laieneb EÜ artiklis 28 sätestatud keeld. Selline õigusnorm kujutab endast koguseliste piirangutega
samaväärse toimega meedet ainult juhul, kui vastava turustamisviisi välistamine mõjutab teistest liikmesriikidest pärit tooteid
rohkem kui omamaiseid tooteid.
Selles suhtes on selge, et põhikohtuasjas vaadeldav keeld ei puuduta asjaomaste kaupade kõiki turustamisvorme, vaid ainult
üht nendest, ning ei välista seega võimalust müüa kõnealuseid kaupu riigi territooriumil muul viisil.
Kuid Euroopa Kohtu käsutuses olevad materjalid ei võimalda täpselt kindlaks teha, kas GewO §‑s 57 sätestatud koduuksemüügi
keeld mõjutab muudest liikmesriikidest pärit toodete müüki suuremal määral kui Austriast pärit toodete turustamist. Sellistes
tingimustes tuleb seega eelotsusetaotluse esitanud kohtul kontrollida, kas see tingimus on täidetud, arvestades seejuures
muu hulgas käesoleva otsuse punktides 20–24 esitatud kaalutlusi.
Kui nimetatud kohus tuvastab sellise kontrollimise tulemusel, et GewO §-s 57 sätestatud keeld mõjutab siseriiklikule turule
juurdepääsu osas teistest liikmesriikidest pärit tooteid rohkem kui omamaiseid tooteid, tuleb tal kindlaks teha, kas keeldu
ei õigusta üldisest huvist lähtuv eesmärk – kohtupraktika mõttes, mis sõnastati 20. veebruari 1979. aasta otsuses kohtuasjas 120/78:
Rewe-Zentral (Cassis de Dijoni kohtuotsus) (EKL 1979, lk 649) – või artiklis 30 loetletud eesmärk ning kas keeld on sellise
eesmärgi saavutamiseks vajalik ja sellega proportsionaalne.
Tarbijate kaitsmine võib olla põhikohtuasjas käsitletava keelu õigustuseks tingimusel, et see keeld on taotletava eesmärgi
saavutamise tagamiseks sobiv ega lähe kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik.
Hindamisel tuleks arvesse võtta kaitsetaset, mille kõnealuste toodete müügi ja neile tellimuste kogumise korral tagab tarbijatele
direktiiv 85/577.
Selle kontrollimise raames tuleb arvesse võtta ka hõbeehete koduuksemüügi eripära, eelkõige suuremat tarbijate petmise ohtu,
mis tuleneb infopuudusest, võimatusest võrrelda hindu või ebapiisavatest garantiidest ehete ehtsuse kohta, samuti psühholoogilisest
ostusurvest, mis on eravaldustes korraldatud müügi puhul suurem.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et kaupade vaba liikumise osas ei ole EÜ artikliga 28
vastuolus siseriiklik õigusnorm, millega liikmesriik keelab oma territooriumil hõbeehete müügi ja neile tellimuste kogumise
koduukselepingu vormis, tingimusel et selline õigusnorm kehtib kõigi asjaomaste ettevõtjate suhtes ning mõjutab omamaiste
toodete ja teistest liikmesriikidest pärit toodete turustamist õiguslikult ja faktiliselt ühtemoodi. Eelotsusetaotluse esitanud
kohtul tuleb kontrollida, kas põhikohtuasja asjaolusid arvestades võib siseriikliku õigusnormi kohaldamine takistada teistest
liikmesriikidest pärit toodete turulepääsu või häirida seda turulepääsu rohkem kui omamaiste toodete turulepääsu, ning kui
see nii on, siis kontrollida, kas asjaomast meedet õigustab üldisest huvist lähtuv eesmärk, sellises tähenduses nagu Euroopa
Kohus on sellele mõistele oma praktikas andnud, või EÜ artiklis 30 loetletud eesmärk, ning kas kõnealune meede on sellise
eesmärgiga proportsionaalne.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
EÜ artikliga 28 ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm, millega liikmesriik keelab oma territooriumil hõbeehete müügi ja neile
tellimuste kogumise koduukselepingu vormis, tingimusel et selline õigusnorm kehtib kõigi asjaomaste ettevõtjate suhtes ning
mõjutab omamaiste toodete ja teistest liikmesriikidest pärit toodete turustamist õiguslikult ja faktiliselt ühtemoodi. Eelotsusetaotluse
esitanud kohtul tuleb kontrollida, kas põhikohtuasja asjaolusid arvestades võib siseriikliku õigusnormi kohaldamine takistada
teistest liikmesriikidest pärit toodete turulepääsu või häirida seda turulepääsu rohkem kui omamaiste toodete turulepääsu,
ning kui see nii on, siis kontrollida, kas asjaomast meedet õigustab üldisest huvist lähtuv eesmärk, sellises tähenduses nagu
Euroopa Kohus on sellele mõistele oma praktikas andnud, või EÜ artiklis 30 loetletud eesmärk, ning kas kõnealune meede on
sellise eesmärgiga proportsionaalne.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.