CELEX: 62006TJ0258
Riigihangetele kohaldatavad sätted
Selliste lepingute sõlmimine, mis ei ole või on ainult osaliselt reguleeritud riigihankedirektiividega
Komisjoni tõlgendav teatis
Vaidlustav akt
Aktid, mille eesmärk on tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Komisjon võttis 23. juunil 2006 vastu tõlgendava teatise, milles käsitletakse „ühenduse õigust lepingute sõlmimisel, mis ei
ole või on ainult osaliselt reguleeritud riigihankedirektiividega” (edaspidi „teatis”). Riigihankelepingute sõlmimise osas
võttis Euroopa Ühendus 2004. aastal vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/17/EÜ, millega
kooskõlastatakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate hankemenetlused (ELT L 134,
lk 1; ELT eriväljaanne 06/07, lk 19) ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde
riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (ELT L 134,
lk 114; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132), millega sätestatakse üksikasjalikud eeskirjad pakkumismenetluste jaoks (edaspidi
koos „riigihankedirektiivid”).
Siiski on teatud lepinguid, mis ei ole või on ainult osaliselt reguleeritud nende direktiividega. Teatise tekstist tuleneb,
et see puudutab allapoole riigihankedirektiivide kohaldamise piirmäära jäävaid lepinguid ning direktiivi 2004/18 II B lisas
ja direktiivi 2004/17 XVII B lisas loetletud lepinguid, mis ületavad riigihankedirektiivide piirmäära (edaspidi „II B lepingud”).
Lisaks tuletab teatis meelde, et Euroopa Kohtu praktikast nähtub, et siseturueeskirju peab kohaldama ka riigihankedirektiivide
ulatusest väljaspool olevate lepingute suhtes. Teatises selgitab komisjon oma arusaama Euroopa Kohtu praktikast ja soovitab
parimaid tavasid, et aidata liikmesriikidel siseturust täielikku kasu saada. Teatises täpsustatakse siiski, et sellega ei
kehtestata uusi õigusnorme.
Teatises meenutatakse riigihankelepingute sõlmimisele kohaldatavat põhinõuete kogumit, mis tuleneb otse EÜ asutamislepingus
sätestatud eeskirjadest, nagu neid on tõlgendanud Euroopa Kohus.
Teatises eristatakse riigihankelepinguid, mis ei ole siseturu jaoks olulised ning millele EÜ asutamislepingust tulenevaid
norme ei kohaldata, ning lepinguid, mis on piisavalt seotud siseturu toimimisega ja mis peavad nendest normidest kinni pidama.
Seda, kas riigihankeleping on siseturu jaoks oluline, peavad juhtumipõhiselt hindama hankijad. Kui riigihankeleping on siseturu
jaoks oluline, tuleb leping sõlmida kooskõlas ühenduse õigusest tulenevate põhinõuetega.
Teatise punkt 2 käsitleb põhinõudeid siseturu jaoks oluliste lepingute sõlmimiseks. Komisjon toob selles Euroopa Kohtu praktikale
tuginedes välja läbipaistvuse kohustuse, mis tähendab piisava avalikustatuse taseme tagamist konkurentsile avatud turu võimaldamiseks.
Komisjon järeldab sellest teatise punktis 2.1.1., et Euroopa Kohtu praktikas määratletud nõudeid saab täita vaid piisavalt
kättesaadava avalikustamisega enne lepingu sõlmimist. Lisaks pakutakse teatise punktis 2.1.2. välja teatud hulk konkreetseid
avalikustamise vahendeid, mis on piisavad ja üldkasutatavad. Sellega seoses viitab teatis Internetile, riigiteatajatele, riiklikele
riigihanketeateid avaldavatele ajakirjadele, riiklikele või piirkondlikele ajalehtedele või erialastele väljaannetele, kohalikele
avaldamise vahenditele ning Euroopa Liidu Teatajale/TED‑ile (Internetis kättesaadav Euroopa hanketeadete andmebaasi (Tenders
Electronic Daily) kaudu).
Riigihankelepingute sõlmimise kohta täpsustab teatise punkt 2.2., et seda tuleb teha kooskõlas EÜ asutamislepingus sätestatud
eeskirjade ja põhimõtetega, mis eelkõige eeldab diskrimineerimiskeelu põhimõtte ning läbipaistvuse kohustuse täitmist. Piisav
avalikustatuse tase, mis võimaldab konkurentsile avatud turgu ning hankemenetluste erapooletuse kontrolli, on kõige paremini
saavutatav lepingu objekti mittediskrimineeriva kirjeldusega, võrdse juurdepääsuga kõigi liikmesriikide ettevõtjatele, diplomite,
tunnistuste ja muude kvalifikatsioonitõendite vastastikuse tunnustamisega, asjakohaste tähtaegadega ning läbipaistva ja objektiivse
lähenemisega.
Lõpuks rõhutatakse teatise punktis 2.3. hankemenetluse erapooletuse kontrolli tähtsust õiguskaitse seisukohast.

Menetlus
Esimese Astme Kohtu kantseleisse 12. septembril 2006 saabunud hagiavaldusega esitas Saksamaa Liitvabariik käesoleva hagi.
Prantsuse Vabariik esitas 19. detsembril 2006 avalduse menetlusse astumiseks Saksamaa Liitvabariigi nõuete toetuseks. Üldkohtu
esimese koja esimees andis 9. märtsi 2007. aasta määrusega menetlusse astumise loa. Prantsuse Vabariik esitas 14. juunil 2007
menetlusse astuja seisukohad.
Austria Vabariik esitas 5. jaanuaril 2007 avalduse menetlusse astumiseks Saksamaa Liitvabariigi nõuete toetuseks. Üldkohtu
esimese koja esimees andis 9. märtsi 2007. aasta määrusega menetlusse astumise loa. Austria Vabariik esitas 14. juunil 2007
menetlusse astuja seisukohad.
Poola Vabariik esitas 10. jaanuaril 2007 avalduse menetlusse astumiseks Saksamaa Liitvabariigi nõuete toetuseks. Üldkohtu
esimese koja esimees andis 9. märtsi 2007. aasta määrusega menetlusse astumise loa. Poola Vabariik esitas 12. juunil 2007
menetlusse astuja seisukohad.
Madalmaade Kuningriik esitas 18. jaanuaril 2007 avalduse menetlusse astumiseks Saksamaa Liitvabariigi nõuete toetuseks. Üldkohtu
esimese koja esimees andis 9. märtsi 2007. aasta määrusega menetlusse astumise loa. Madalmaade Kuningriik esitas 13. juunil
2007 menetlusse astuja seisukohad.
Euroopa Parlament esitas 22. jaanuaril 2007 avalduse menetlusse astumiseks Saksamaa Liitvabariigi nõuete toetuseks. Üldkohtu
esimese koja esimees andis 9. märtsi 2007. aasta määrusega menetlusse astumise loa. Euroopa Parlament esitas 13. juunil 2007
menetlusse astuja seisukohad.
Kreeka Vabariik esitas 27. märtsil 2007 avalduse menetlusse astumiseks Saksamaa Liitvabariigi nõuete toetuseks. Üldkohtu esimese
koja esimees andis 14. mai 2007. aasta määrusega menetlusse astumise loa ja lubas Kreeka Vabariigil esitada oma märkused suulises
menetluses vastavalt Üldkohtu kodukorra artikli 116 lõikele 6.
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik esitas 13. augustil 2007 avalduse menetlusse astumiseks Saksamaa Liitvabariigi
nõuete toetuseks. Üldkohtu esimese koja esimees andis 8. oktoobri 2007. aasta määrusega menetlusse astumise loa ning lubas
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigil esitada oma märkused suulises menetluses vastavalt Üldkohtu kodukorra artikli 116
lõikele 6.
Komisjon esitas 18. septembril 2007 oma märkused Prantsuse Vabariigi, Austria Vabariigi, Poola Vabariigi, Suurbritannia ja
Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ning parlamendi menetlusse astujate seisukohade suhtes. Saksamaa Liitvabariik ei esitanud oma
märkusi menetlusse astujate seisukohtade suhtes.
Üldkohtu kodade koosseisu muutmisel alates 25. septembrist 2007 määrati ettekandja‑kohtunik viiendasse kotta ning seetõttu
anti käesolev kohtuasi lahendamiseks sellele kojale.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus (viies koda) alustada suulist menetlust. Poolte kohtukõned ja vastused
Üldkohtu küsimustele kuulati ära 29. aprilli 2009. aasta kohtuistungil. Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik kohtuistungil
ei osalenud.

Poolte nõuded
Saksamaa Liitvabariik palub Üldkohtul:
–        tühistada teatis;
–        mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.
Prantsuse Vabariik, Austria Vabariik ja Madalmaade Kuningriik paluvad Üldkohtul:
–        tühistada teatis;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Parlament ja Poola Vabariik paluvad Üldkohtul teatis tühistada.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
–        mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.

Vastuvõetavus
A –
Sissejuhatavad märkused
Esitamata ametlikku vastuvõetamatuse vastuväidet, vaidlustab komisjon hagi vastuvõetavuse põhjendusel, et teatise peale ei
saa esitada tühistamishagi. Teatise puhul on tegemist tõlgendava teatisega – aktiga, mis oma vormi poolest kuulub soovituste
ja arvamuste kategooriasse; EÜ asutamisleping sätestab nende aktide osas, et need ei ole siduvad. Seetõttu viib selle õigusliku
vormi valik kohe järelduseni, et selle akti eesmärk ei ole siduvate õiguslike tagajärgede tekitamine. Komisjon täpsustab,
et tõlgendava teatisega soovitakse tavaliselt selgitada ühenduse õiguse sätetest tulenevaid õigusi ja kohustusi, võttes vajaduse
korral arvesse Euroopa Kohtu praktikat. Sellest tuleneb, et oma olemuse poolest ei ole tõlgendava teatise puhul tegemist aktiga,
mis tekitab siduvaid õiguslikke tagajärgi kolmandate isikute suhtes ning selle peale ei saa esitada tühistamishagi. Komisjon
väidab samuti, et teatise sõnastusest nähtub, et tema eesmärk ei olnud õiguslikult siduvate eeskirjade kehtestamine, vaid
selle sõnastus näitab just seda, et teatises kas korratakse Euroopa Kohtu praktikat või tuuakse mittesiduvate soovituste näol
välja komisjoni enda järeldused selle kohtupraktika kohta.
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võivad tühistamishagi esemeks olla kõik institutsioonide võetud
meetmed, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi, ning seda nende laadist ja vormist olenemata (vt Euroopa Kohtu 20. märtsi
1997. aasta otsus kohtuasjas C‑57/95: Prantsusmaa
vs.
komisjon, EKL 1997, lk I‑1627, punkt 7 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul on tegemist komisjoni vastuvõetud teatisega, mis avaldati täielikult Euroopa Liidu Teataja C‑seerias. Nagu
nähtub toimikust, on selle akti eesmärk tutvustada komisjoni üldist lähenemist seoses riigihankelepingute sõlmimist käsitlevate
põhinõuete, mis tulenevad otse EÜ asutamislepingu eeskirjadest ja põhimõtetest ja milleks on eelkõige diskrimineerimiskeelu
ja läbipaistvuse põhimõte, kohaldamisega selliste lepingute sõlmimisele, mis ei ole või on ainult osaliselt reguleeritud riigihankedirektiividega.
Selleks et hinnata, kas teatise eesmärk on tekitada uusi õiguslikke tagajärgi võrreldes nendega, mida hõlmab EÜ asutamislepingu
põhimõtete kohaldamine, tuleb seega analüüsida teatise sisu (vt selle kohta Euroopa Kohtu 9. oktoobri 1990. aasta otsus kohtuasjas
C‑366/88: Prantsusmaa
vs.
komisjon, EKL 1990, lk I‑3571, punkt 11; 13. novembri 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑303/90: Prantsusmaa
vs.
komisjon, EKL 1991, lk I‑5315, punkt 10, ja eespool punktis 25 viidatud 20. märtsi 1997. aasta kohtuotsus Prantsusmaa
vs.
komisjon, punkt 9).
Seega tuleb hinnata, kas teatis piirdub nende sätete selgitamisega, mis puudutavad kaupade vaba liikumist, asutamisõigust,
teenuste osutamise vabadust ning diskrimineerimiskeeldu, võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtet ning läbipaistvuse
ja vastastikuse tunnustamise eeskirju, mida kohaldatakse lepingutele, mis on osaliselt või ei ole üldse reguleeritud riigihankedirektiividega,
või kas see teatis kehtestab konkreetsed või uued kohustused võrreldes nende sätete, põhimõtete ja eeskirjadega (vt selle
kohta Euroopa Kohtu 16. juuni 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑325/91: Prantsusmaa
vs.
komisjon, EKL 1993, lk I‑3283, punkt 14, ja eespool punktis 25 viidatud 20. märtsi 1997. aasta kohtuotsus Prantsusmaa
vs.
komisjon, punkt 13).
Seega pelgalt asjaolu, nagu väidab komisjon, et tõlgendava teatise puhul ei ole selle vormi, olemuse või sõnastuse tõttu tegemist
aktiga, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi, ei ole piisav selle järeldamiseks, et see ei tekita siduvaid õiguslikke
tagajärgi.
Saksamaa Liitvabariik möönab siiski, et on olemas komisjoni mittesiduvaid teatisi, mis avaldatakse. Ta leiab ikkagi, et käesolevas
asjas oli teatise avaldamine asjaolu, mida ei saa selle õiguslike tagajärgede hindamisel kõrvale jätta. Avaldamine on üks
vajalik tingimus õigusnormi olemasoluks ning teatise eesmärk oli tekitada välist mõju, nagu seda teeb õigusnorm.
Nagu eespool märgiti peab juhul, kui teatise sisu analüüs näitab, et teatis kehtestab konkreetsed või uued kohustused, tunnistama
hagi vastuvõetavaks, ilma et oleks vaja uurida, kas teatis avaldati. Kui sellised kohustused vastupidi aga puudusid, ei ole
pelgalt teatise avaldamine piisav selle järeldamiseks, et teatise puhul on tegemist aktiga, mille peale saab esitada tühistamishagi.
B –
Teatise sisu
Oma hagi põhjenduseks väidab Saksamaa Liitvabariik, keda toetavad menetlusse astujad, sisuliselt seda, et teatis on siduv
akt, kuna see sisaldab uusi riigihankelepingute sõlmimise eeskirju, mis lähevad kaugemale kehtivast ühenduse õigusest tulenevatest
kohustustest ning mis toovad liikmesriikidele kaasa siduvaid õiguslikke tagajärgi, ning mis omakorda tähendab, et komisjon
ei ole pädev selliseid eeskirju vastu võtma.
Sellega seoses väidavad Saksamaa Liitvabariik ja menetlusse astujad sisuliselt esiteks, et eelkõige teatise punktis 2.1.,
mis käsitleb allapoole riigihankedirektiivide kohaldamise piirmäära jäävaid riigihankelepinguid ja II B lepinguid, on kehtestatud
eelneva avalikustamise (
ex ante
) kohustus, mis ei ole ette nähtud EÜ asutamislepingu aluspõhimõtetega, nagu neid on tõlgendanud Euroopa Kohus. Teiseks väidab
Saksamaa Liitvabariik, et teatise punktist 2.2. tulenevad kohustused lähevad oluliselt kaugemale sellest, mis nähtub tõlgendusest,
mille Euroopa Kohus on andnud EÜ asutamislepingu aluspõhimõtetele. Kolmandaks toob Saksamaa Liitvabariik välja nende erandite,
mis riigihankedirektiivid ilma konkurentsita lepingute sõlmimiseks ette näevad, lihtsa ülekandmise lepingutele, mis jäävad
riigihankedirektiivide kohaldamisalast väljapoole, nagu see on sätestatud teatise punktis 2.1.4.. Lõpuks väidab Saksamaa Liitvabariik,
et teatise punktist 1.3., mis sätestab rikkumisemenetluse algatamise EÜ artikli 226 alusel, tuleneb teatise järgimata jätmise
korral kohaldatav õiguslik tagajärg. Saksamaa Liitvabariigi ja menetlusse astujate arvates viivad kõik need asjaolud järelduseni,
et teatise eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi.
1.
Esimene väide, mis käsitleb eelneva avalikustamise kohustuse olemasolu (teatise punkt 2.1.1.)
a)     Poolte argumendid
Saksamaa Liitvabariik
Saksamaa Liitvabariik väidab, et teatis näeb eelkõige punktis 2.1.1. ette liikmesriikide põhimõttelise kohustuse eelnevalt
avalikustada kõik tulevased hanked, seega ka allapoole riigihankedirektiivide kohaldamise piirmäära jäävad riigihanked ja
II B lepingud. Euroopa Kohtu praktikast, millele teatis tugineb, ei ole võimalik tuletada eelneva avalikustamise kohustust
ning seetõttu läbipaistvust
ex ante
. Kohustus
ex ante
ei tulene EÜ asutamislepingu aluspõhimõtetest ega nende tõlgendamisest Euroopa Kohtu poolt.
Selles osas lisas Saksamaa Liitvabariik oma kohtukõnes, et hoolimata asjaolust, et pärast teatise vastuvõtmist tehtud teatud
Euroopa Kohtu otsused viitavad eelneva avalikustamise kohustusele, ei saa kohtupraktika selline areng olla tagasiulatuvalt
nimetatud kohustuse aluseks.
Saksamaa Liitvabariigi arvates käib Euroopa Kohtu praktika, millele teatis tugineb ning eelkõige 7. detsembri 2000. aasta
otsus kohtuasjas C‑324/98: Telaustria ja Telefonadress (EKL 2000, lk I‑10745, edaspidi „kohtuotsus Telaustria”), 21. juuli
2005. aasta otsus kohtuasjas C‑231/03: Coname (EKL 2005, lk I‑7287), ja 13. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑458/03:
Parking Brixen (EKL 2005, lk I‑8585), ainult teenuste kontsessiooni ehk valdkonna kohta, mida teatise kohaldamisala ei hõlma.
Teenuste kontsessioonid erinevad eespool mainitud piirmäärast allapoole jäävatest riigihankelepingutest majandusliku huvi
poolest, mis üldiselt ületab Euroopa piirmäärad ning mille tõttu on need sarnasemad riigihankedirektiividega hõlmatud lepingutega.
Seega, kuigi teenuste kontsessiooni puhul võib läbipaistvuse kohustus olla kohane, ei ole see kindlasti nii teatisega hõlmatud
lepingute puhul. Saksamaa Liitvabariigi arvates ei ole seetõttu võimalik piirmäärast allapoole jäävatele lepingutele otse
üle kanda teenuste kontsessiooni puudutavat kohtupraktikat.
Saksamaa Liitvabariik väidab muu hulgas, et teatises viidatud kaks muud kohtuotsust, mis käsitlevad piirmäärast allapoole
jäävaid lepinguid (Euroopa Kohtu 3. detsembri 2001. aasta määrus kohtuasjas C‑59/00: Vestergaard, EKL 2001, lk I‑9505, ning
Euroopa Kohtu 20. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑264/03: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2005, lk I‑8831), ei saa samuti olla eelneva avalikustamise kohustuse aluseks. Saksamaa Liitvabariik viitab
sellele, et Euroopa Kohus ei teinud kummaski nimetatud kohtuotsuses otsust läbipaistvuse kohustuse kohta, vaid piirdus selle
teatavaks tegemisega, et asjaomasel juhul oli kohaldatav diskrimineerimiskeelu põhimõte (eespool viidatud kohtumäärus Vestergaard,
punktid 20 ja 24, ning eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punktid 32 ja 33).
Ex ante
läbipaistvuse kohustust ei saa seega teatises viidatud lepingutele üle kanda.
Igal juhul on Saksamaa Liitvabariik arvamusel, et riigihankelepingute puhul, mis jäävad allapoole piirmäära, on tegemist väga
väikese majandusliku huviga ning need ei riku seega asjaomaseid põhivabadusi, kuna neil on põhivabadustele pigem ebamäärane
ja kaudne mõju (eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Coname, punkt 20). Seda tõdemust kinnitab kohtujurist Sharpstoni ettepanek
kohtuasjas C‑195/04: komisjon
vs.
Soome, milles Euroopa Kohus tegi otsuse 26. aprillil 2007 (EKL 2007, lk I‑3351, I‑3353, punktid 83 ja 85).
Peale selle läheb teatis kaugemale II B lepingutele kehtivast õigusest, kuna nende lepigute puhul on üldiselt tegemist kohaliku
eripäraga ning neil on vähene potentsiaal piiriüleste turgude jaoks; seetõttu on ühenduse seadusandja kehtestanud neile ainult
läbipaistvuse kohustuse
ex post
, mitte
ex ante
, nagu nüüd on teatises nõutud.
Lisaks on Saksamaa Liitvabariigi jaoks eelneva avalikustamise kohustus ainult siis mõistlik ja tõhus, kui selle kohaldamise
kord täidab turu avamise eesmärki. See ei ole nii, kui ei ole olemas ühtegi või on väga vähe välismaiseid pakkujaid, kellel
võib olla huvi selliste lepingute vastu, nagu seda on teatisega hõlmatud lepingud. Sellega seoses tuletas Euroopa Kohus eespool
punktis 36 viidatud kohtuotsuses Coname meelde, et on olemas lepingud, mille puhul on põhivabadustele avaldatud toime liiga
ebamäärane ja liiga kaudne, et teha sellest järeldus nende põhivabaduste võimaliku rikkumise kohta. Teatise punktis 1.3. tuuakse
välja, et komisjon on teadlik sellest, et kuna teatud lepingutega seondub väga väike majanduslik huvi, võivad need lepingud
välismaiste ettevõtjate jaoks huvi mitte pakkuda, ning see õigustab sellistel juhtudel eelneva avalikustamise kohustuse puudumist.
Kehtestades riigihankedirektiivide kohaldamise piirmäära, nägi ühenduse seadusandja sõnaselgelt ette, et allapoole seda väärtust
jäävate lepingute korral tuleb põhimõtteliselt eeldada, et mõju siseturule on pigem „ebamäärane ja kaudne” ning jõuda järeldusele,
et välismaiste ettevõtjate jaoks huvi puudub. Sellisest seadusandja hinnangust peab komisjon kinni pidama. Saksamaa Liitvabariik
rõhutab, et kohtujurist Sharpston on samal arvamusel eespool punktis 39 viidatud kohtuasjas komisjon
vs.
Soome tehtud ettepanekus (punktid 85 ja 96). Lisaks ei ole Saksamaa Liitvabariigi arvates mõistlik nõuda hankijatelt, et
nad analüüsiksid iga kord, kas riigihankeleping on siseturu jaoks oluline, nagu näeb ette teatise punkt 1.3., vaid need hankijad
peavad otse vastupidi olema võimelised kiiresti tuvastama, millised on nende kohustused seoses läbipaistvusega. Kohtuistungil
lisas Saksamaa Liitvabariik, et teatise punktis 1.3 esitatud konkreetne ja individuaalne lähenemine on eelkõige vastuolus
Euroopa Kohtu 15. mai 2008. aasta otsusega liidetud kohtuasjades C‑147/06 ja C‑148/06: SECAP (EKL 2008, lk I‑3565), milles
Euroopa Kohus kiitis heaks riigihankelepingu siseturu jaoks olulisuse abstraktse ja üldise määratluse.
Samuti ei saa hankijatelt nõuda, et nad analüüsiksid iga kord, kas II B leping või allapoole piirmäära jääv leping on siseturu
jaoks oluline. Õiguskindluse põhimõte nõuab, et siseriiklikud ametivõimud võiksid kiiresti tuvastada, millised on nende kohustused
seoses avalikustamisega. Kehtestatud piirmäär ning II B lepingute nimekiri vastab just sellele põhimõttele.
Saksamaa Liitvabariik arvab seejärel, et teatises kehtestatud eelneva avalikustamise kohustus läheb kaugemale hankemenetluses
diskrimineerimise keelust (eelistades näiteks Saksa pakkujaid välismaa pakkujatega võrreldes). See kohustus nõuab hankijatelt
tegutsemist, et võimaldada ning julgustada piiriüleseid pakkumusi.
Saksamaa Liitvabariigi arvates on teatisega vajalikuks peetud avalikustamine sarnane riigihankedirektiivides sätestatud normidele
ja on aeganõudev ning kallis. Tuginedes kohtujurist Sharpstoni ettepanekule eespool punktis 39 viidatud kohtuasjas komisjon
vs.
Soome, on Saksamaa Liitvabariik arvamusel, et liikmesriikidel on õigus määratleda läbipaistvuse kohustuse üksikasjalikud
eeskirjad. Samuti tuleneb kohtujurist Sharpstoni ettepanekust eespool punktis 39 viidatud kohtuasjas komisjon
vs.
Soome, et piisav avalikustamise tase väikese maksumusega lepingute puhul tuleb sätestada siseriiklikus õiguses.
Sellega seoses täpsustas Saksamaa Liitvabariik kohtuistungil, et ta vaidlustab eelkõige hankijate kohustuse valida kõige sobivam
vahend oma hangete avalikustamiseks, nagu see on ette nähtud teatise punkti 2.1.2. esimeses lõigus. Viidates igale hankijale,
on komisjoni lähenemine konkreetne ja individuaalne, mis aga ei tugine Euroopa Kohtu praktikale. Selles osas lisas Saksamaa
Liitvabariik, et ta ei vaidlusta teatise punktis 2.1.2. esitatud näitlikku nimekirja sobivamatest avalikustamise vahenditest.
Nii on Saksamaa Liitvabariik arvamusel, et teatises viidatud lepingutele ei kehti ühenduse õigusest tulenev üldine läbipaistvuse
kohustus. Teatisest tulenev eelneva avalikustamise kohustus läheb oluliselt kaugemale sellest, mis nähtub EÜ asutamislepingu
aluspõhimõtete tõlgendusest Euroopa Kohtu poolt.
Menetlusse astujad
Prantsuse Vabariigi arvates tuleb analüüsida, kas teatis piirdub riigihankelepingute sõlmimist puudutavate EÜ asutamislepingu
eeskirjade ja põhimõtete selgitamisega või kas see kehtestab uued kohustused võrreldes nende eeskirjade ja põhimõtetega. Teatis
siiski täiendab kehtivat õigust.
Sellega seoses väidab Prantsuse Vabariik eelkõige, et eespool punktis 38 viidatud kohtumääruses Vestergaard ei kehtestanud
Euroopa Kohus üldist piisava avalikustamise kohustust piirmäärast allapoole jäävate lepingute suhtes ning et nimetatud kohtumäärus
käsitleb diskrimineerimiskeelu põhimõtet, mitte läbipaistvuse kohustust. Euroopa Kohus leidis eespool punktis 38 viidatud
kohtumääruse Vestergaard punktis 20, et kuigi teatavad lepingud jäävad tõepoolest ühenduse riigihankedirektiivide kohaldamisalast
välja, peavad neid lepinguid sõlmivad hankijad siiski kinni pidama EÜ asutamislepingu alussätetest ning Euroopa Kohus järeldas
sellest, et EÜ artikliga 28 on vastuolus see, kui hankija seab lepingut puudutavas hanketeates tingimuseks, et hanke läbiviimiseks
tuleb kasutada teatud marki toodet, jättes lisamata „või samaväärset” (eespool punktis 38 viidatud kohtumäärus Vestergaard,
punkt 24).
Selline üldine piisava avalikustamise kohustus lepingute puhul, mis jäävad allapoole piirmäära, ei nähtu samuti eespool punktis 38
viidatud kohtuotsusest komisjon
vs.
Prantsusmaa. Nimetatud kohtuotsuse punktis 32 asus Euroopa Kohus seisukohale, et kuigi teatavad lepingud jäävad tõepoolest
ühenduse riigihankedirektiivide kohaldamisalast välja, peavad neid lepinguid sõlmivad hankijad siiski kinni pidama EÜ asutamislepingu
alussätetest ja eelkõige kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõttest. Euroopa Kohtu arvates tuleneb sellest aga
ainult see, et vaidlusalune Prantsuse säte kujutab endast piirangut teenuste osutamise vabadusele EÜ artikli 49 tähenduses,
kuna see jätab ehitustööde allhankelepingute sõlmimise õiguse Prantsuse õiguses ammendavalt loetletud juriidilistele isikutele
(eespool punktis 38 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 68).
Lisaks leiab Prantsuse Vabariik, et eespool punktis 36 viidatud kohtuotsuses Telaustria viitas Euroopa Kohus piisava avalikustamise
kohustusele, kuna tegemist oli kõrge majandusliku väärtusega kontsessiooniga. Seda järeldust toetab eespool punktis 36 viidatud
kohtuotsus Coname, mis puudutab vastupidi väga väikese majandusliku huviga kontsessioone.
Igal juhul väidab Prantsuse Vabariik, et kui tuleb asuda seisukohale, et piisava avalikustamise kohustus tuleneb Euroopa Kohtu
praktikast, ei saa selle puhul mingil juhul tegemist olla eelneva avalikustamise kohustusega, nagu see on kehtestatud teatise
punktis 2.1.1.
Lisaks väidab Prantsuse Vabariik, et kohtujurist Sharpstoni ettepanekust kohtuasjas, milles tehti eespool punktis 39 viidatud
kohtuotsus komisjon
vs.
Soome, ning kohtujurist Fennelly ettepanekust kohtuasjas, milles tehti eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Telaustria
(EKL 2000, lk I‑10747) nähtub, et läbipaistvuse kohustus ei too kaasa avaldamise kohustust, nagu see on ette nähtud teatise
punktis 2.1.2..
Seoses II B lepingutega on Prantsuse Vabariik arvamusel, et nõukogu valikut jätta neile lepingutele kehtestamata eelneva avalikustamise
kohustus selgitavad direktiivi 2004/18 põhjendused 18 ja 19. Nendest nähtub, et II B lepingute puhul ei kohaldata direktiivi
täielikult, st eelkõige eelneva avalikustamise kohustust, vaid nende üle teostatakse järelevalvet, mille mehhanism peaks tagama
huvitatud poolte juurdepääsu asjakohasele teabele.
Prantsuse Vabariik leiab, et direktiivis 2004/18 oli nõukogul selgelt kavatsus avalikustamise osas kehtestada II B lepingutele
täielik erikord, mille puhul oleks tegemist lepingute sõlmimise lihtsustatud korraga.
Austria Vabariik leiab samuti, et teatis on akt, mis tekitab õiguslikke tagajärgi, kuna selles kehtestatakse üldine avalikustamise
kohustus
ex ante
, mis ei tulene ei EÜ asutamislepingust ega Euroopa Kohtu praktikast.
Sellega seoses lisab Austria Vabariik Saksamaa Liitvabariigi argumentidele, et kohtujurist Stix-Hackli ettepanek kohtuasjas
C‑507/03: komisjon
vs.
Iirimaa, milles otsus tehti 13. novembril 2007 (EKL 2007, lk I‑9777, I‑9780) ja kohtujurist Sharpstoni ettepanek kohtuasjas,
milles tehti eespool punktis 39 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Soome näitavad, et õiguslik olukord on ebaselge ja vastuoluline osas, mis puudutab läbipaistvuse kohustuse kohaldamist nende
lepingute sõlmimisel, mis ei ole või on ainult osaliselt reguleeritud riigihankedirektiividega. Kui kohtujurist Stix-Hackl
jõuab järeldusele, et vähemtähtsate teenuste osas lepingute sõlmimisel on vähemalt reeglina vajalik teate avaldamine, siis
kohtujurist Sharpston eitab läbipaistvuse üldise kohustuse
ex ante
olemasolu nende lepingute puhul, mille väärtus jääb allapoole piirmäära. Teatise vastuvõtmise ajal ei olnud Euroopa Kohus
neis kahes kohtuasjas veel otsust teinud. Seega kui komisjon kehtestas oma teatises eelneva avalikustamise kohustuse kõikidele
seda tüüpi lepingute sõlmimisele (st samuti nii vähemtähtsate teenuste puhul kui ka väikese väärtusega lepingute puhul), siis
tekitab see uusi õiguslikke tagajärgi.
Nagu väitis Austria Vabariik kohtuistungil, oleksid teatise punktides 1.3. ja 2.1.2. kehtestatud hankijate kohustused vastuolus
eespool punktis 42 viidatud kohtuotsusega SECAP, kuna teatis ei arvesta hankija haldussuutlikkust, nagu nähakse ette nimetatud
kohtuotsuse punktis 32.
Samuti arvab Austria Vabariik, et piisav avalikustatuse tase, mis võimaldab teenuste avatud konkurentsi ning hankemenetluste
erapooletuse kontrolli, nagu nähtub eespool punktis 36 viidatud kohtuotsusest Telaustria, ei eelda tingimata eelnevat avalikustamist.
Riigihankelepingute sõlmimise läbivaatamise direktiivide (vt dokument 2006/0066/COD ning nõukogu 21. detsembri 1989. aasta
direktiivi 89/665/EMÜ riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide
kooskõlastamise kohta (EÜT L 395, lk 33; ELT eriväljaanne 06/01, lk 246) uued artiklid 2e–2g, mis on selles dokumendis välja
pakutud) muutmist ettevalmistavatest materjalidest nähtub, et kohtulik kaitse
a posteriori
– ilma hanke eelneva avalikustamiseta – võiks samuti teha võimalikuks hankemenetluse erapooletuse tõhusa kontrolli.
Hoolimata sellest, et nii õiguslikult kui ka faktiliselt puudub täielik sümmeetria riigihankelepinguid puudutava õiguse ja
riigiabi puudutava õiguse vahel, toob Austria Vabariik lisaks välja vähese tähtsusega abi eeskirja, mida kohaldatakse riigiabi
puudutavas õiguses ja mille kohaselt teatud piirmäärast allapoole jääv abi tõenäoliselt ei mõjuta liikmesriikidevahelist kaubandust
märgatavas ulatuses ning ei kahjusta konkurentsi või ei ähvarda konkurentsi kahjustada. Neid kahte õigust võrreldes ei ole
Austria Vabariigi arvates absurdne lähtuda põhimõttest, et piirmäärast allapoole jäävad riigihankelepingud ei ole siseturu
jaoks olulised, mis õigustaks konkurentsile avamise eesmärgil vajadust eelneva avalikustamise kohustuse järele. Abi antakse
otse ettevõtjale, samas kui riigihankelepingutele kohaldatav piirmäär sõltub lepingu väärtusest, nii et ettevõtja tulu (mida
võib selles osas võrrelda abiga) moodustab sellisel juhul ainult ebaolulise osa asjaomasest väärtusest.
Lõpuks toetub Austria Vabariik direktiivi 2004/18 põhjendusele 19, mis tema arvates toob kaudselt välja, et ühenduse seadusandja
ei pidanud vajalikuks, et vähemtähtsate teenuste riigihankelepingute (II B lepingud) puhul võimaldatakse kasutada kõiki piiriülese
kaubanduse suurendamise võimalusi. Ainuke põhjus, mis võiks seda erinevat kohtlemist õigustada, on see, et neid lepinguid,
millele direktiivi täielikult ei kohaldata, ei loeta siseturu jaoks piisavalt olulisteks, et õigustada kõikide piiriülese
kaubanduse suurendamise võimaluste kasutamist, mis hõlmab hanketeadete eelneva avaldamise üldist kohustust.
Madalmaade Kuningriik väidab, et komisjon annab ühenduse õigusele tõlgenduse, mis läheb kaugemale kohtupraktikast, luues tervikliku
õiguskorra, mis kehtestab liikmesriikidele eelneva läbipaistvuse kohustuse kõikide teatises nimetatud riigihankelepingute
suhtes, kuigi Euroopa Kohus ei ole selles küsimuses veel oma otsust teinud.
Viidates õiguskindluse põhimõttele on Madalmaade Kuningriik samuti arvamusel, et küsimust, kas teatis kehtestab uusi kohustusi,
peab lahendama lähtudes teatise vastuvõtmise ajal teadaolevale kohtupraktikale. Hilisemast kohtupraktikast nähtub, et teatis
jõuab kohtupraktika arengust ette.
Komisjon
Mis puudutab teatise konkreetset sisu ning Saksamaa Liitvabariigi välja toodud õiguslikku olemust puudutavaid asjaolusid,
st peamiselt möödaminek riigihankedirektiivide kohaldamise piirmäärast ning eelneva avalikustamise kohustus, siis komisjon
vaidlustab selle, et need teatise elemendid kehtestavad uued õigusnormid. Vastavalt EÜ artiklile 211 piirduvad need EÜ asutamislepingu
sätete ja põhimõtete selgitamisega, nagu neid on tõlgendatud Euroopa Kohtu praktikas.
Komisjon vaidlustab Saksamaa Liitvabariigi ja menetlusse astujate väited, et teatis õõnestab seadusandja otsust jätta avalikustamist
puudutavad sätted kehtestamata ainult teatud piirmääru ületavatele lepingutele. Sellega seoses väidab komisjon, et kui seadusandja
pidas vajalikuks kehtestada üksikasjalikke eeskirju ainult direktiivide kohaldamise piirmäära ületamise korral, siis allapoole
seda piirmäära pidas ta piisavaks EÜ asutamislepingu sätete ja põhimõtete kohaldamist. Siiski ei oleks ta tahtnud, ega saanudki,
direktiividega välistada EÜ asutamislepingu sätete ja põhimõtete kohaldamist lepingutele, mis jäävad piirmäärast allapoole.
See nähtub Euroopa Kohtu praktikast ning täpsemalt eespool punktis 36 viidatud kohtuotsusest Telaustria ning eespool punktis 38
viidatud kohtuotsusest komisjon
vs.
Prantsusmaa. Komisjoni arvates leidis Euroopa Kohus eespool punktis 36 viidatud kohtuotsuses Telaustria, et riigihankedirektiividega
hõlmatud lepinguid sõlmivad hankijad peavad üldiselt siiski kinni pidama EÜ asutamislepingu alussätetest ja eelkõige kodakondsuse
alusel diskrimineerimise keelu põhimõttest (eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Telaustria, punkt 60). Seda arutluskäiku
toetab tegelikult eespool punktis 38 viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa punkt 33. Euroopa Kohus kinnitas samamoodi eespool punktis 36 viidatud kohtuotsuses Coname, et selliste direktiivi
kohaldamisalast väljapoole jäävate lepingute nagu kontsessioonilepingute suhtes kohaldatakse EÜ asutamislepingu üldsätteid.
Euroopa seadusandja arvestas seda kohtupraktikat riigihankedirektiivide vastuvõtmisel direktiivi 2004/17 põhjenduses 9.
Komisjoni arvates andis Euroopa Kohus läbipaistvuse kohustusele konkreetse sisu, kinnitades, et muus liikmesriigis asuv ettevõtja
peab saama hanget puudutava asjakohase teabe enne lepingu sõlmimist selliselt, et ta oleks soovi korral saanud teatada oma
huvist lepingu saamise vastu (eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Coname, punkt 21).
b)     Üldkohtu hinnang
Saksamaa Liitvabariik ning menetlusse astujad väidavad, et teatise punkt 2.1.1. kehtestab liikmesriikidele põhimõttelise kohustuse
eelnevalt avalikustada kõik tulevased hanked, mis kujutab endast uut kohustust võrreldes EÜ asutamislepingu põhimõtetega.
Mis puudutab EÜ asutamislepingu eeskirju ja põhimõtteid (teatise punkt 1.1.), mida kohaldatakse siseturu jaoks oluliste lepingute
sõlmimiseks, siis teatise punktis 2.1. nähakse ette avalikustamise vallas kohaldamisele kuuluvad põhinõuded. Punkti 2.1.1.
pealkiri on „Piisava teavitamise [mõiste „teavitamine” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „avalikustamine”] kohustus”
ning selles on sätestatud järgmist:
„Euroopa Kohus märgib, et võrdse kohtlemise ja mittediskrimineerimise põhimõtted eeldavad läbipaistvuse kohustust, mille sisuks
on tagada kõigile potentsiaalsetele pakkujatele piisav [avalikustatuse tase], mis võimaldab konkurentsile avatud turgu.
Läbipaistvuse kohustus nõuab, et teises liikmesriigis asuv ettevõtja saab kõnealust lepingut puudutava asjakohase teabe enne
lepingu sõlmimist, et saaks soovi korral teatada oma huvist seda lepingut saada.
Komisjoni arvates on tava võtta ühendust teatava arvu potentsiaalsete pakkujatega ebapiisav isegi siis, kui tellija [mõiste
„tellija” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „hankija”] kaasab ettevõtjaid teistest liikmesriikidest või püüab võtta
ühendust kõigi potentsiaalsete pakkujatega. Selline selektiivne lähenemine ei välista, et diskrimineeritakse teiste liikmesriikide
potentsiaalseid pakkujaid, eriti uustulnukaid turul. Sama kehtib ka iga liiki „passiivse” teavitamise suhtes, kui [hankija]
hoidub aktiivsest avalikustamisest ja vastab vaid taotlejate teabenõuetele, kes on ise saanud teada kavatsetavast lepingu
sõlmimisest. Sarnaselt ei loeta piisavaks aval[ikustamiseks] üksnes viitamist meediakajastustele, parlamendi- või poliitilistele
debattidele või sellistele sündmustele nagu infokongressid.
Seetõttu saab Euroopa Kohtu nõudeid täita vaid piisavalt kättesaadava [avalikustamisega] lepingu sõlmimist. [Hankija] peaks
hankest teatama meedias, et lepingu sõlmimine oleks konkurentsile avatud.”
Teatise punkti 2.1.1. kaks esimesest lõiku kordavad Euroopa Kohtu praktikat, mis sisaldub eespool punktis 36 viidatud kohtuotsustes
Telaustria, Coname ja Parking Brixen, ning ei Saksamaa Liitvabariik ega üksi menetlusse astuja neid ei vaidlusta. Teatise
punkti 2.1.1. kolmandat lõiku ei ole kirjalikus menetluses vaidlustatud. Teatise punkti 2.1.1. viimases lõigus kehtestatakse
kohustus tagada piisav avalikustamine piisavalt kättesaadava teavitamisega enne lepingu sõlmimist.
Saksamaa Liitvabariik, keda toetavad menetlusse astujad, väidab sisuliselt, et see teatise punkt kehtestab teatise kohaldamisalasse
kuuluvatele riigihankelepingutele eelneva avalikustamise kohustuse, mis ei tulene mingitest põhimõtetest ega Euroopa Kohtu
praktikast, millele on selles samas punktis viidatud. Nii on tegemist uue kohustusega, mis annab asjaomasele teatisele sellise
akti olemuse, millel on siduvad õiguslikud tagajärjed ja mille peale saab esitada tühistamishagi.
Seega tuleb analüüsida, kas teatis piirdub selle kohustuse selgitamisega, mis tuleneb liikmesriikide jaoks EÜ asutamislepingu
aluspõhimõtetest või kas see kehtestab uued kohustused, nagu väidavad Saksamaa Liitvabariik ning menetlusse astujad.
Sellega seoses tuleb märkida, et riigihankemenetlusi kooskõlastavates ühenduse direktiivides ette nähtud rangeid erimeetmeid
kohaldatakse üksnes lepingutele, mille maksumus ületab igas nimetatud direktiivis sõnaselgelt väljendatud piirmäära (eespool
punktis 38 viidatud kohtumäärus Vestergaard, punkt 19 ja eespool punktis 38 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 33). Nende direktiivide eeskirju ei kohaldata lepingutele, mille maksumus ei ületa seal kindlaksmääratud
piirmäära.
Siiski ei tähenda see, et viimati nimetatud lepingud oleksid ühenduse õiguse kohaldamisalast välja jäetud (eespool punktis 38
viidatud kohtumäärus Vestergaard, punkt 19). Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale seoses hankemenetlusega, mis
oma maksumuse osas ei allu ühenduse eeskirjades sätestatud menetlusele, peavad hankijad siiski kinni pidama EÜ asutamislepingu
alusnormidest (eespool punktis 38 viidatud kohtumäärus Vestergaard, punkt 20, ja eespool punktis 38 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 32) ja eelkõige kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõttest (vt selle kohta Euroopa Kohtu
18. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑275/98: Unitron Scandinavia ja 3‑S, EKL 1999, lk I‑8291, punkt 29; eespool punktis 36
viidatud kohtuotsus Telaustria, punkt 62; eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Coname, punkt 16; eespool punktis 36 viidatud
kohtuotsus Parking Brixen, punkt 46, ning 6. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑410/04: ANAV, EKL 2006, lk I‑3303, punkt18).
Seda toetab pealegi direktiivi 2004/17 põhjendus 9, mille kohaselt „riigihangete puhul, mille maksumus on liiga väike selleks,
et rakendada neile ühenduse kooskõlastamissätteid, on soovitav pidada silmas Euroopa Ühenduste Kohtu pretsedendiõigust, mille
järgi rakendatakse asutamislepingute ülalmainitud reegleid ja põhimõtteid [st võrdse kohtlemise põhimõte, mille üheks konkreetseks
väljenduseks on diskrimineerimiskeelu põhimõte, vastastikuse tunnustamise, proportsionaalsuse ja läbipaistvuse põhimõte],
ning direktiivi 2004/18 põhjendused 1 ja 2, mis viitavad nende samade põhimõtete kohaldamisele kõikide lepingute – sõltumata
sellest, kas need jäävad piirmäärast allapoole või ületavad selle – sõlmimisele liikmesriikides.
Võrdse kohtlemise põhimõte ja kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõte eeldavad – nagu on Euroopa Kohtu praktikas
välja kujunenud – eelkõige läbipaistvuse kohustust, mis võimaldab kontsessiooni andval ametivõimul tagada nende põhimõtete
täitmine (eespool punktis 74 viidatud Euroopa Kohtu otsus Unitron Scandinavia ja 3‑S, punkt 31; eespool punktis 36 viidatud
kohtuotsus Telaustria, punkt 61; 18. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑92/00: HI, EKL 2002, lk I‑5553, punkt 45; eespool
punktis 36 viidatud kohtuotsus Parking Brixen, punkt 49, ja eespool punktis 74 viidatud kohtuotsus ANAV, punkt 21), ning seda
kohustust toetavad direktiivi 2004/17 põhjendus 9 ning direktiivi 2004/18 põhjendus 2. Sellest tuleneb, et liikmesriigid ning
hankijad peavad seda läbipaistvuse kohustust, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus, täitma kõikide riigihankelepingute sõlmimisel.
Euroopa Kohus täpsustas seejärel, et hankijal oleva läbipaistvuse kohustuse sisuks on piisava avalikustamise taseme tagamine
kõigile potentsiaalsetele pakkujatele, mis võimaldab teenuste hankelepingutele avatud konkurentsi ning samuti hankemenetluse
erapooletuse kontrolli (eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Telaustria, punkt 62; eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus
Parking Brixen, punkt 49, ja eespool punktis 74 viidatud kohtuotsus ANAV, punkt 21).
Euroopa Kohtu arvates eeldab hankijatel olev läbipaistvuse kohustus eelkõige selliseid nõudeid, mis võimaldavad seda, et muus
kui asjaomases liikmesriigis asuv ettevõtja saab kõnealust riigihanget puudutava asjakohase teabe enne lepingu sõlmimist selliselt,
et ta soovi korral saab teatada oma huvist seda lepingut sõlmida (vt selle kohta eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Coname,
punkt 21).
Sellest kohtupraktikast tuleneb, et läbipaistvuse kohustus piisava avalikustamise mõttes eeldab sellisel viisil avalikustamist,
mis toimub enne asjaomase riigihankelepingu sõlmimist ehk teisisõnu eelnevat avalikustamist. Seetõttu ning vastupidi Saksamaa
Liitvabariigi ja menetlusse astujate argumentidele ei kehtestanud teatis viidates „piisavalt kättesaadava[le] [avalikustamisele]
enne lepingu sõlmimist”, liikmesriikidele uut kohustust, vaid piirdus sellise olemasoleva kohustuse meenutamisega, mis tuleneb
ühenduse õigusest, mida kohaldatakse asjaomase teatisega hõlmatud riigihankelepingutele, nagu seda kohustust on tõlgendanud
ühenduste kohus.
Nagu Saksamaa Liitvabariik kohtuistungil tunnistas, kinnitab seda pealegi teatise avaldamisele järgnenud Euroopa Kohtu praktika.
Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale kohaldatakse esiteks esmasest õigusest tulenevat võrdse kohtlemise kohustust ja läbipaistvuse
kohustust automaatselt lepingutele, millel on teatav piiriülene tähtsus, kuid mis siiski jäävad väljapoole riigihankedirektiivide
kohaldamisala (vt selle kohta seoses nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiviga 93/36/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike
tarnelepingute sõlmimise kord (EÜT L 199, lk 1; ELT eriväljaanne 06/02, lk 110) ja seoses selle direktiivi piirmäärast allapoole
jääva maksumusega lepinguga Euroopa Kohtu 14. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑6/05: Medipac-Kazantzidis, EKL 2007, lk I‑4557,
punkt 33; seoses nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiiviga 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise
kord (EÜT L 209, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 322) ja seoses II B lepinguga eespool punktis 57 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Iirimaa, punktid 30, 31 ja 32; ning seoses direktiividega 92/50, 93/36, nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiviga 93/37/EMÜ,
millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord (EÜT L 199, lk 54; ELT eriväljaanne 06/02, lk 163), ning
nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiviga 93/38/EMÜ, millega kooskõlastatakse veevarustus-, energeetika-, transpordi- ja
telekommunikatsioonisektoris tegutsevate hankijate hankemenetlused (EÜT L 199, lk 84; ELT eriväljaanne 06/02, lk 194), Euroopa
Kohtu 21. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑412/04: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2008, lk I‑619, punktid 66, 81 ja 82). Teiseks ei taga Euroopa Kohtu arvates avalikustamine
ex post
piisavat avalikustamist eespool punktis 36 viidatud Telaustria ja Coname kohtupraktika tähenduses, mis tähendab, et EÜ asutamislepingu
põhimõtetest tulenev läbipaistvuse kohustus eeldab, et hanketeade tuleb enne lepingu sõlmimist eelnevalt avaldada (eespool
punktis 57 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Iirimaa, punktid 30 ja 32).
Järeldust, et teatise punktis 2.1.1. ettenähtud eelneva avalikustamise kohustus ei lähe kaugemale Euroopa Kohtu poolt EÜ asutamislepingu
aluspõhimõtetele antud tõlgendusest, ei sea kahtluse alla Saksamaa Liitvabariigi ja menetlusse astujate erinevad argumendid.
Esiteks väidab Saksamaa Liitvabariik sisuliselt, et eespool punktis 36 viidatud kohtuotsused Telaustria, Coname ja Parking
Brixen puudutavad teenuste kontsessioonilepinguid, mis küll jäävad riigihankedirektiivide kohaldamisalast väljapoole, kuid
mis on nende väärtuse tõttu võrreldavad nende direktiivide kohaldamisalasse kuuluvate riigihankelepingutega ning et seetõttu
ei ole nendest kohtuotsustest tulenev kohtupraktika kohaldatav teatisega hõlmatud riigihankelepingutele.
Sellega seoses tuleb välja tuua, et kohtupraktikast, millele Saksamaa Liitvabariik oma argumentide põhjenduseks tugineb, nähtub
et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et isegi kui kontsessiooni andmist ei reguleeri üksi riigihankedirektiiv, kohaldatakse
selliste lepingute suhtes EÜ asutamislepingu üldsätteid (vt selle kohta eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Coname, punkt 16,
mida kinnitab eespool punktis 38 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 33). Samuti tuleb tõdeda, et selle kohtupraktika kohaselt tuleneb läbipaistvuse kohustus otse nimetatud
asutamislepingu üldsätetest ning eelkõige võrdse kohtlemise ning diskrimineerimiskeelu põhimõttest (eespool punktis 36 viidatud
kohtuotsus Telaustria, punkt 61, ja eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Parking Brixen, punkt 49) ning see läbipaistvuse
kohustus toob iseenesest kaasa eelneva avalikustamise kohustuse (vt selle kohta eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Coname,
punkt 21). Seevastu selleks, et õigustada piisava avalikustamise ning eelkõige piisava eelneva avalikustamise kohustust, ei
ole nendes kohtuotsustes kuidagi viidatud asjaolule, et lepingud, millega nendes kohtuotsustes oli tegemist, on nende olulisuse
poolest võrreldavad riigihankelepingutega, millele kohaldatakse riigihankedirektiive. Sellest järeldub vastupidi Saksamaa
Liitvabariigi väidetule, et see kohtupraktika on ülekantav teatisega hõlmatud riigihankelepingutele, millele kohaldatakse
samuti võrdse kohtlemise põhimõtet ja sellest tulenevat läbipaistvuse kohustust, nagu juba on välja toodud.
Täielikkuse huvides tuleb rõhutada, et lisaks kinnitab seda Euroopa Kohtu praktika, mis järgnes teatise avaldamisele. Eespool
punktis 80 viidatud kohtuotsuse Medipac-Kazantzidis punktis 33 viitas Euroopa Kohus ehitustööde riigihankelepingute osas väljakujunenud
kohtupraktikale, mille kohaselt isegi siis, kui riigihanke esemeks oleva lepingu maksumus ei ulatu selliste riigihankedirektiivide
kohaldamiseks vajaliku piirmäärani, millega ühenduse seadusandja on reguleerinud riigihankelepinguid, ning kui kõnealune leping
ei jää seega nimetatud direktiivide kohaldamisalasse, peavad lepingut sõlmivad hankijad siiski järgima selliseid ühenduse
õiguse üldpõhimõtteid nagu võrdse kohtlemise põhimõte ja sellest tulenev läbipaistvuse tagamise kohustus; Euroopa Kohus tsiteeris
samas punktis väljakujunenud kohtupraktikana eespool punktis 36 viidatud kohtuotsuseid Telaustria, Coname ja Parking Brixen.
Nii laiendas Euroopa Kohus avalike teenuste kontsessioonilepingute sõlmimise üksikasjalike eeskirjade puhul kasutatud lähenemisviisi
nende lepingute sõlmimise eeskirjadele, mille rahaline väärtus jääb allapoole direktiivide kohaldamise piirmäära (eespool
punktis 80 viidatud kohtuotsus Medipac‑Kazantzidis, punkt 33).
Teiseks, mis puudutab Saksamaa Liitvabariigi argumenti, mis on kokku võetud eespool punktis 38 ning mille kohaselt eespool
punktis 38 viidatud kohtumäärus Vestergaard ja eespool punktis 38 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa puudutavad ainult diskrimineerimiskeelu põhimõtet ning seetõttu ei õigusta eelneva avalikustamise kohustust,
siis piisab märkimisest, et läbipaistvuse kohustus, eelkõige piisava avalikustamise vormis, tuleneb eespool punktis 76 viidatud
kohtupraktika kohaselt just võrdse kohtlemise ja kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõttest. Seega nähtub nendest
otsustest, et kuna EÜ asutamislepingu alussätteid kohaldatakse kõikidele riigihankelepingutele, isegi kui need ei ole hõlmatud
riigihankedirektiividega (eespool punktis 38 viidatud kohtumäärus Vestergaard, punkt 19, ja eespool punktis 38 viidatud kohtuotsus
komisjon
vs
. Prantsusmaa, punktid 32 ja 33), siis komisjon viitas sellele kohtumäärusele ja sellele kohtuotsusele teatises õigesti.
Kolmandaks ei ole samuti põhjendatud argumendid, et ühenduse seadusandja nägi riigihankedirektiivide kohaldamise piirmäära
kehtestades sõnaselgelt ette, et allapoole selle maksumust tuleb põhimõtteliselt eeldada, et mõju siseturule on pigem „ebamäärane
või kaudne” ning jõuda järeldusele, et välismaa ettevõtjate jaoks puudub huvi.
Sellega seoses tuleb täpsustada, et ainult asjaolust, et riigihankeleping jääb allapoole riigihankedirektiivide kohaldamise
piirmäära, ei saa eeldada, et nimetatud riigihankelepingu mõju siseturule on peaaegu olematu. Selline seisukoht on vastuolus
eespool punktides 73 ja 74 viidatud kohtupraktikaga, mille kohaselt sellised lepingud ei jää ühenduse õiguse kohaldamisalast
väljapoole. Kui nimetatud lepingute mõju siseturule võiks
a priori
välistada, siis ühenduse õigust ei kohaldataks.
On tõsi ja nagu Euroopa Kohus möönab, et tulenevalt erilistest asjaoludest, nagu seda on eelkõige väga väike majanduslik huvi,
võiks mõistlikult eeldada, et ettevõtja, kelle asukoht on mõnes muus liikmesriigis kui konkreetse riigihankelepingu hankija
asukohariik, ei ole huvitatud kõnealusest lepingust ning et asjaomastele põhivabadustele avaldatud toimet tuleks seetõttu
pidada liiga ebamääraseks ja liiga kaudseks, et teha sellest järeldus nende võimaliku rikkumise kohta (vt selle kohta eespool
punktis 36 viidatud kohtuotsus Coname, punkt 20, ja seal viidatud kohtupraktika). Siiski saab järeldus põhivabaduste rikkumise
puudumise kohta tuleneda üksnes iga juhtumi konkreetsete asjaolude hindamisest ning ei saa põhineda üksnes asjaolul, et asjaomase
lepingu väärtus jääb allapoole teatud piirmäära.
Nii näeb teatise punkt 1.3. ette järgmist:
„[…] Iga [hankija] peab ise otsustama, kas leping võiks teiste liikmesriikide ettevõtjatele huvi pakkuda. Komisjoni arvates
peab see otsus põhinema konkreetsete asjaolude hindamisel, nagu seda on lepingu objekt, selle hinnanguline maksumus, asjaomase
sektori eripära (turu suurus ja struktuur, kaubanduslikud tavad jne) ja tegevuskoha geograafiline asukoht. Kui [hankija] jõuab
järeldusele, et kõnealune leping on siseturu jaoks oluline, tuleb leping sõlmida kooskõlas ühenduse õigusest tulenevate põhinõuetega.”
Neljandaks väidab Saksamaa Liitvabariik siiski, et nõudes hankijatelt, et nad analüüsiksid iga kord, kas riigihankeleping
on oluline siseturu jaoks, selleks et teha eelkõige kindlaks sama teatise punktis 2.1.1. sätestatud eelneva avalikustamise
kohustuse kohaldamine, kehtestab nimetatud teatis uue kohustuse ning tekitab nii siduvaid õiguslikke tagajärgi.
Euroopa Kohtu praktikas nähakse juba riigihankedirektiivide kohaldamisalast väljapoole jäävate riigihankelepingute puhul ette
pädevale kohtulikule järelevalvele allutatud hankija kohustus hinnata hanketingimuste vastavust kõnealuse lepingu eripärale
(vt selle kohta eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Parking Brixen, punktid 49 ja 50). Seega ei saa väita, et teatise punkt 1.3.,
koostoimes teatise punktiga 2.1.1. kehtestaks liikmesriikidele uue kohustuse.
Saksamaa Liitvabariik ja Austria Vabariik lisasid kohtuistungil sellega seoses, et konkreetne hindamine, nagu on ette nähtud
teatise punktis 1.3., on vastuolus eespool punktis 42 viidatud kohtuotsusega SECAP (punktid 30–32), milles nähti ette riigihankelepingu
siseturu jaoks olulisuse abstraktne ja üldine määratlus.
Sellega seoses tuleb tõdeda, et eespool punktis 42 viidatud kohtuotsuse SECAP punkt 30 toetab eespool punktis 91 esitatud
järeldust, et põhimõtteliselt on asjaomase hankija kohustus hinnata enne hanketeate tingimuste määratlemist, kas ühenduse
eeskirjadega ette nähtud piirmäärast väiksema maksumusega hange võib pakkuda piiriülest huvi, olles teadlik, et see hinnang
allub kohtulikule kontrollile.
Lisaks tuleb märkida, et teatis ja eelkõige selle punkt 1.3. ning eespool punktis 24 viidatud kohtuotsus SECAP ei ole omavahel
vastuolus. Nagu eespool punktis 42 viidatud kohtuotsuse SECAP punktis 31 ette nähakse, ei välista teatis võimalust, et õigusnormidega
kehtestatakse siseriiklikul või kohalikul tasandil objektiivseid kriteeriume, mis osutavad teatavale piiriülesele huvile.
Selliseid siseriiklikke õigusnorme kohaldades peavad hankijad siiski järgima EÜ asutamislepingu alussätteid ning eelkõige
kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet (eespool punktis 42 viidatud kohtuotsus SECAP, punkt 29).
Mis puudutab eespool punktis 42 viidatud kohtuotsuse SECAP punkti 32, siis tuleb tõdeda, et see ei ole samuti teatise punktidega 1.3.
ja 2.1.2. vastuolus. Nimetatud punkt käsitleb teatud pakkumuste automaatset kõrvaldamist nende põhjendamatult madala maksumuse
tõttu isegi teatava piiriülese huvi olemasolul ning seda kohaldatakse teisele riigihankelepingute sõlmimise etapile kui see,
mis puudutab selle kindlaksmääramist, kas leping võiks teiste liikmesriikide ettevõtjatele huvi pakkuda, mida nõuab teatise
punktis 1.3., või kõige sobivama vahendi valikut, et tagada teatise punktis 2.1.2. sätestatud avalikustamine. Igal juhul tuleb
rõhutada, et nimetatud teatise punktid ei välista hankija haldussuutlikkuse arvessevõtmist ning seega ei kehtesta liikmesriikidele
või nende hankijatele uut kohustust.
Viiendaks ning vastupidi sellele, mida väidab Saksamaa Liitvabariik (vt eespool punkt 46), ei ole teatise punkt 2.1.2., mille
kohaselt „[hankijad] otsustavad kõige sobivama vahendi pakkumiste [mõiste „pakkumised” asemel on selles kontekstis edaspidi
kasutatud täpsemat vastet „hanked”]”väljakuulutamiseks, vastuolus sellega, kui siseriiklike õigusnormidega kehtestatakse seda
valikut reguleerivad üldkriteeriumid, kuna EÜ asutamislepingu alussätteid, mille hulka kuulub eelkõige kodakondsuse alusel
diskrimineerimise keelu põhimõte, selliste kriteeriumide kasutamisega ei rikuta. Nagu juba eespool punktis 91 välja toodi,
on kontsessiooni andva avaliku võimuorgani kohustus pädeva kohtuliku kontrolli all hinnata hanketingimuste vastavust kõnealuse
lepingu eripärasustele. Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale jätab teatis hankijate otsustada, milline on piisava avalikustamise
ulatus ning vorm (vt selle kohta eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Parking Brixen, punktid 49 ja 50). Nii sätestab teatis
oma punktis 2.1.2. õigesti, et „[hankijad] otsustavad kõige sobivama vahendi hangete väljakuulutamiseks”. Seega ei kehtesta
teatis hankijatele uut õiguslikku kohustust.
Vastates Austria Vabariigi argumentidele, mis põhinevad riigihankedirektiivide kohaldamise piirmäära ning riigiabile kohaldatava
vähese tähtsusega abi eeskirja võrdlemisele, siis piisab märkimisest, et nendest direktiividest ei tulene, et asjaomane piirmäär
tugineks analoogilistele kaalutlustele nendega, mis õigustavad vähese tähtsusega abi eeskirja riigiabi valdkonnas.
Kuuendaks, mis puudutab Prantsuse Vabariigi argumente, et teatise punktis 2.1.2. kehtestatakse avaldamise kohustus, mis hõlmab
kirjaliku vahendi kasutamist selleks, et tagada asjaomase lepingu avalikustamine, siis tuleb tõdeda, et need argumendid põhinevad
valel eeldusel. Teatises ei ole sätestatud avalikustamise kohustust, mis hõlmaks kirjaliku vahendi kasutamist selleks, et
tagada teatises viidatud lepingute avalikustamine. Esiteks tuletab teatise punkti 2.1.3. esimene lõige meelde kohtupraktikat,
mille kohaselt läbipaistvuse kohustus ei kehtesta tingimata pakkumismenetluse läbiviimise kohustust (vt eespool punktis 36
viidatud kohtuotsus Coname, punkt 21). Teiseks sätestab punkti 2.1.2 kolmas lõik järgmist:
„Piisavad ja üldkasutatavad [avalikustamise] vahendid on:
‑ Internet, [...]”
Nagu Saksamaa Liitvabariik ja teised menetlusse astujad pealegi möönavad, on siin tegemist piisava avalikustamise vormide
loeteluga, mis on näitlik, mitte ammendav.
Seitsmendaks, mis puudutab Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi argumenti, et välistades tava võtta ühendust teatava
arvu potentsiaalsete pakkujatega isegi siis, kui hankija kaasab ettevõtjaid teistest liikmesriikidest või püüab võtta ühendust
kõigi potentsiaalsete pakkujatega teatisega kehtestatud läbipaistvuse kohustuse tõttu (teatise punkti 2.1.1. lõik), on tegemist
konkreetsete kohustuste kehtestamisega võrreldes EÜ asutamislepingu põhimõtetega, siis tuleb rõhutada, et see puudutab teatise
osa, mida hagiavalduses või menetlusse astujate seisukohtades ei ole vaidlustatud. Sellega seoses tuleb välja tuua, et kuigi
kodukorra artikli 48 lõige 2 võimaldab teatud asjaoludel menetluse käigus uusi väiteid esitada, ei või nimetatud sätet mingil
juhul tõlgendada nii, et selle alusel on lubatud hagejal Üldkohtule esitada uusi nõudeid või muuta vaidluse eset (vt Üldkohtu
12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑3/99: Banatrading
vs
. nõukogu, EKL 2001, lk II‑2123, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika). Sellest nähtub, et asjaomane argument ei ole vastuvõetav,
kuna selle eesmärk on laiendada vaidluse eset teatise sellele osale, millele hagiavalduses ei ole viidatud.
Igal juhul tuleb asuda seisukohale, et teatis ei välista seda tava täielikult ja lõplikult. Nagu teatise punktid 2.2.2. ja 2.1.3.
ette näevad, võivad hankijad võtta meetmeid pakkumust esitamata kutsutud taotlejate arvu piiramiseks sobiva tasemeni. Sellega
seoses nõuab teatis siiski, et piisava konkurentsi tagamiseks täidetaks diskrimineerimiskeelu põhimõtet ning läbipaistvuse
kohustust (teatise punkt 2.2.2.). Selleks, et hankemenetluse erapooletuse kontrolli saaks teostada, leiab Üldkohus, et läbipaistvuse
kohustus nõuab, et hankijad jagaksid aktiivselt teavet, samamoodi nagu hankijad peavad tagama eelneva hanketeate tingimuste
vastavuse (eespool punktis 36 viidatud kohtuotsus Parking Brixen, punkt 50). Seega teatise punkti 2.1.1. kolmas lõik, nagu
seda on vaidlustanud Saksamaa Liitvabariik ja Prantsuse Vabariik, ei kehtesta konkreetseid kohustusi.
2.
Teine väide, mis käsitleb avalikustamise kohustuste täpsustamist (teatise punkt 2.2.)
a)     Poolte argumendid
Saksamaa Liitvabariik
Saksamaa Liitvabariik väidab, et teatise punktist 2.2. tulenevad kohustused lähevad oluliselt kaugemale sellest, mis nähtub
tõlgendusest, mille Euroopa Kohus on andnud EÜ asutamislepingu aluspõhimõtetele. Saksamaa Liitvabariigi arvates otsustas komisjon
teatise punktis 2.2. kõigepealt, et lepingute sõlmimine peab olema kooskõlas EÜ asutamislepingus sätestatud aluspõhimõtetega,
et tagada võrdsed konkurentsitingimused kõikidele huvitatud pakkujatele ning seejärel tuletas sellest üldisest kohustusest
teatud arvu konkreetseid kohustusi, mis puudutavad lepingu sõlmimise kavatsuse avalikustamist.
Saksamaa Liitvabariik toob eelkõige esile, et teatise punkti 2.2. kohaselt peavad liikmesriigid kirjeldama lepingu objekti
nii, et kõik potentsiaalsed pakkujad saaksid sellest ühtemoodi aru, tagades võrdse juurdepääsu kõigi liikmesriikide ettevõtjatele.
Kui nad nõuavad pakkujatelt kirjalike dokumentide esitamist, siis peavad ametivõimud võtma vastu ka teistes liikmesriikides
koostatud dokumente. Kehtestatud tähtajad peaksid olema piisavalt pikad, et teiste liikmesriikide pakkujad saaksid nendest
tähtaegadest kinni pidada. Lõpuks peab menetlus olema kõikidele osalistele läbipaistev. Seda eeskirjade kogumit täiendavad
menetlusnormid, mis on kehtestatud liikmesriikidele, kes soovivad koostada pakkumist esitama kutsutud taotlejate lõpliku nimekirja
(teatise punkt 2.2.2.), ning lepingu sõlmimise otsustamist puudutavad normid (teatise punkt 2.2.3.).
Kuigi teatise punktis 2.2.1 esitatud loetelu esimeses taandes sätestatud lepingu objekti mittediskrimineeriva kirjelduse kohustus
võib tuleneda Euroopa Kohtu praktikast eespool punktis 38 viidatud kohtumääruses Vestergaard (punkt 24), siis teised punktis 2.2.1.
sätestatud kohustused sisaldavad konkreetseid juhiseid, mis ei tulene ühenduse positiivsest õigusest. Seda kinnitab komisjoni
väide, et eespool viidatud põhimõtted tagavad praktikas EÜ asutamislepingu aluspõhimõtete täitmise (teatise punkt 1.2.). Seega
ei ole tegemist Euroopa Kohtu praktika kirjeldamisega, vaid lepingute sõlmimise uute eeskirjadega. Saksamaa Liitvabariik vaidlustab
sisuliselt teatise punktis 2.2.1. sisalduvad erinevad vahendid, mis tema arvates kehtestavad uued kohustused.
Menetlusse astujad
Seoses teatise punktis 2.2. sätestatud avalikustamise kohustuse täpsustamisega väidab Austria Vabariik, et seal seoses lepingute
sõlmimisega, mis ei ole või on ainult osaliselt reguleeritud riigihankedirektiividega, käsitletud teatud aspektide, nagu piisavalt
pikkade tähtaegade nõue ning lõplikku nimekirja kuuluvate taotlejate arv, eesmärk on samuti tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi.
Neid kohustusi ei saa tuletada Euroopa Kohtu praktikast.
Parlament on Saksamaa Liitvabariigi poolt teatise punkti 2.2. kohta tehtud järeldustega nõus, kuid ta toob välja mõned täiendavad
asjaolud, mis toetavad Saksamaa Liitvabariigi argumente. Parlamendi arvates kehtestab komisjon selles punktis üksikasjalikud
eeskirjad pakkumuste sisu ja tähtaegade, võimaliku eelvaliku menetluse ning õiguskaitse kohta.
Poola Vabariik märgib, et tuues välja avalikustamise üksikasjalikud eeskirjad ning kuulutuste sisu ning kehtestades riigihankelepingute
sõlmimise vallas isegi menetlustähtaegade kohta käivad eeskirjad, ei viita komisjon oma seisukoha põhjenduseks ühelegi Euroopa
Kohtu otsusele. Samas on komisjoni arvates teatise eesmärk asjakohase Euroopa Kohtu praktika tõlgendamine. See selgitab, miks
komisjoni avaldus, et teatis võtab kokku kohtupraktika, ei ole kooskõlas selle teatise sisuga.
Komisjon
Komisjon lükkab tagasi Saksamaa Liitvabariigi ning menetlusse astujate poolt teatise punktis 2.2.1. ettenähtud kriteeriumide
vastu esitatud argumendid. Tema jaoks on võrdne juurdepääs kõigi liikmesriikide ettevõtjatele ning diplomite, tunnistuste
ja muude kvalifikatsioonitõendite vastastikune tunnustamine, asjakohaste tähtaegade nõue ning läbipaistva ja objektiivse lähenemise
nõue põhimõtted, mis tulenevad EÜ asutamislepingust. Tegemist ei ole uute eeskirjadega lepingute sõlmiseks, vaid ühenduse
õiguse üldnormide ülekandmisega riigihankelepingute valdkonnale.
b)     Üldkohtu hinnang
Teatise punkt 2.2. käsitleb „lepingu sõlmimist”.
Sellega seoses sätestab teatise punkt 2.2.1.:
„Põhimõtted
Euroopa Kohus märkis Telaustria otsuses, et läbipaistvuse kohustus seisneb vastava avalikusta[mise] taseme tagamises kõigile
potentsiaalsetele pakkujatele, mis võimaldab avatud konkurentsi ning hankemenetluste erapooletuse kontrolli. Kohustusega kindlustada
läbipaistev [avalikustamine] kaasneb tingimata õiglase ja erapooletu menetluse tagamine.
Järelikult, õiglaste konkurentsitingimuste pakkumiseks kõigile lepingust huvitatud ettevõt[ja]tele peab leping olema kooskõlas
Euroopa Ühenduse asutamislepingus sätestatud eeskirjade ja põhimõtetega. See on kõige paremini saavutatav järgmiste vahenditega:
–        Lepingu objekti mittediskrimineeriv kirjeldus
Toote või teenuse omaduste kirjeldus ei tohiks viidata kindlale liigile või allikale, kindlale protsessile või kaubamärkidele,
patentidele, tüüpidele või kindlale päritolule või tootele, väljaarvatud juhul, kui seda tingib konkreetne lepingu objekt
ja sellega kaasnevad sõnad „või samaväärne”. Igal juhul oleks eelistatavam kasutada üldisemat toimingu või otstarbe kirjeldust.
–        Võrdne juurdepääs kõigi liikmesriikide ettevõtjatele
[Hankijad] ei tohiks teiste liikmesriikide potentsiaalsete pakkujate suhtes sätestada otsest või kaudset diskrimineerimist
põhjustavaid tingimusi, nagu näiteks nõue, et lepingust huvitatud ettevõt[ja]d peavad olema asutatud [hankijaga] samas liikmesriigis
või piirkonnas.
–        Diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsioonitõendite vastastikune tunnustamine
Kui taotlejad või pakkujad peavad esitama tunnistusi, diplomeid või muid kirjalikke tõendeid, siis tuleb teiste liikmesriikide
samaväärseid dokumente vastu võtta vastavalt diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsioonitõendite vastastikuse tunnustamise
põhimõttele.
–        Asjakohased tähtajad
Tähtaeg huvist teatamiseks ja pakkumiste tegemiseks peaks olema piisavalt pikk, et teiste liikmesriikide ettevõtjad saaksid
lepingut hinnata ja pakkumise ette valmistada.
–        Läbipaistev ja objektiivne lähenemine
Kõigil osalistel peab olema võimalus eelnevalt teada kohaldatavaid eeskirju ja neil peab olema kindlus, et need eeskirjad
kehtivad samamoodi kõigi kohta.”
Sissejuhatavad märkused
Sissejuhatuseks tuleb tõdeda, et Saksamaa Liitvabariigi argumendid tuginevad eeldusel, et teatisega hõlmatud lepingutele ei
kehti mingit üldist ühenduse õigusest tulenevat läbipaistvuse kohustust. Siiski peab tõdema, et see eeldus on vale, nagu toodi
välja eespool (vt punktid 68–100).
Üldkohus märgib seejärel, et teatise punkti 2.2.1. eesmärk on esiteks tagada teatise punktis 2.1. mainitud avalikustamise
kohustuse täitmine ning teiseks lepingute sõlmimine EÜ asutamislepingu eeskirjadest ja põhimõtetest kinni pidades. Selleks
toetub teatis Euroopa Kohtu praktikale, mille kohaselt peab riigihankelepingute sõlmimise menetlus igas etapis, eelkõige kandidaatide
valimisel piiratud menetluse raames, kinni pidama nii potentsiaalsete pakkujate võrdse kohtlemise põhimõttest kui ka läbipaistvuse
kohustusest selleks, et kõigile oleks osalemise taotluste või pakkumuste koostamisel tagatud võrdsed võimalused (vt selle
kohta seoses pakkumuste võrdlemise etapiga Euroopa Kohtu 25. aprilli 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑87/94: komisjon
vs.
Belgia, EKL 1996, lk I‑2043, punkt 54, ja 12. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑470/99: Universale-Bau jt, EKL 2002,
lk I‑11617, punkt 93).
Lisaks peab välja tooma, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei keela võrdse kohtlemise põhimõte, mille konkreetseks väljenduseks
on EÜ artiklid 43 ja 49, mitte ainult ilmse kodakondsusel põhineva diskrimineerimise, vaid ka kõik varjatud diskrimineerimise
vormid, mis teistest eristuskriteeriumidest lähtudes viivad tegelikult samale tulemusele (Euroopa Kohtu 29. oktoobri 1980. aasta
otsus kohtuasjas 22/80: Boussac Saint-Frères, EKL 1980, lk 3427, punkt 7, ja 5. detsembri 1989. aasta otsus C‑3/88: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 1989, lk 4035, punkt8), nii et erinevates liikmesriikides on juurdepääs riigihankelepingutele kõikidel ühenduse
ettevõtjatel. Lõpuks kinnitas Euroopa Kohus pakkujate võrdse kohtlemise põhimõtet (Euroopa Kohtu 22. juuni 1993. aasta otsus
kohtuasjas C‑243/89: komisjon
vs.
Taani, EKL 1993, lk I‑3353, punkt 23, ja eespool punktis 111 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Belgia, punkt 51). Seega tuleb eeltoodust lähtudes analüüsida teatise punktis 2.2.1. viidatud erinevaid vahendeid.
Teatise punkt 2.2.1.
–       Teatise punkti 2.2.1. esimene taane
Teatise punkti 2.2.1. esimene taane sätestab lepingu objekti mittediskrimineeriva kirjelduse. Peab tõdema, et see nõue tuleneb
juba eespool punktis 38 viidatud kohtumäärusest Vestergaard, nagu möönis ka Saksamaa Liitvabariik. Lepingu sõlmimise puhul
tuleneb see eesmärk võrdse kohtlemise põhimõttest, mille konkreetseks väljenduseks on põhivabadused. Nii asus Euroopa Kohus
oma praktikas seisukohale, et hanketeates sisaldava tingimuse õiguspärasust seoses lepinguga, mis jääb allapoole direktiivi 93/37
kohaldamisala ning mis seega ei kuulu nimetatud direktiivi kohaldamislasse, tuleb hinnata arvestades EÜ asutamislepingu alussätteid,
mille osaks on EÜ artiklis 28 kehtestatud kaupade vaba liikumine (eespool punktis 38 viidatud kohtumäärus Vestergaard, punkt 21).
Seoses selgitusega, mis on antud teatise punkti 2.2.1. esimeses taandes, märgib Üldkohus, et vastavalt teenuste riigihankelepinguid
puudutavale kohtupraktikale võib asjaolu, et hanketingimustes ei lisatud pärast konkreetse toote nimetamist sõnu „või samaväärne”,
mitte ainult sundida ettevõtjad, kes kasutavad selle tootega analoogseid süsteeme, loobuma hankemenetluses osalemast, vaid
võib takistada ka ühendusesisese kaubanduse impordivoolusid, mis on vastuolus EÜ artikliga 28, jättes lepingud ainult nendele
pakkujatele, kes kavatsevad kasutada konkreetselt viidatud toodet (Euroopa Kohtu 22. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas
45/87: komisjon
vs
. Iirimaa, EKL 1988, lk 4929, punkt 22; 24. jaanuari 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑359/93: komisjon
vs.
Madalmaad, EKL 1995, lk I‑157, punkt 27, ja eespool punktis 38 viidatud kohtumäärus Vestergaard, punkt 24).
Seega teatise punkti 2.2.1 esimene taane vastab Euroopa Kohtu tõlgendusele EÜ asutamislepingu aluspõhimõtete kohta.
–       Teatise punkti 2.2.1. teine taane
Mis puudutab teatise punkti 2.2.1. teist taanet, st võrdset juurdepääsu kõigi liikmesriikide ettevõtjatele, siis selles osas
leiab Üldkohus, et see eesmärk, millega tahetakse tagada ettevõtjatele hoolimata nende päritolust võrdne juurdepääs väljapakutud
lepingutele, tuleneb kinnipidamisest asutamisvabaduse, teenuste osutamise vabaduse ning vaba konkurentsi põhimõttest (vt selle
kohta kohtujurist Léger’ ettepanek kohtuasjas C‑44/96: Mannesmann Anlagenbau Austria jt, milles otsus tehti 15. jaanuaril
1998, EKL 1998, lk I‑73, I‑77, punkt 47, millele on viidatud kohtujurist Mischo ettepanekus kohtuasjas C‑237/99: komisjon
vs.
Prantsusmaa, milles otsus tehti 1. veebruaril 2001, EKL 2001, lk I‑939, I‑941, punkt 49), ning eelkõige võrdse kohtlemise
põhimõttest (vt eespool punkt 112), nagu seda on väljendatud EÜ artiklis 12 kehtestatud kodakondsuse alusel diskrimineerimise
keelu põhimõttes.
On selge, et diskrimineerimiskeelu põhimõte keelab hankijal kehtestada tingimust, mis toob kaasa otsese või kaudse diskrimineerimise,
nagu näeb ette teatise punkti 2.2.1. teine taane. Euroopa Kohtu praktika kohaselt peavad hanketeate üldtingimused vastama
kõigile asjakohastele ühenduse õigusnormidele ning eelkõige järgima keelde, mis tulenevad EÜ asutamislepingus asutamisõiguse
ning teenuste osutamise vabaduse vallas kehtestatud põhimõtetest, ning kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet
(vt selle kohta Euroopa Kohtu 9. juuli 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 27/86–29/86: CEI ja Bellini, EKL 1987, lk 3347,
punkt 15, ja 20. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas 31/87: Beentjes, EKL 1988, lk 4635, punktid 29 ja 30).
Seetõttu hõlmab pakkujate võrdse kohtlemise põhimõte teatise punkti 2.2.1. esimese ja teise taande sisu.
–       Teatise punkti 2.2.1. kolmas taane
Teatise 2.2.1. kolmas taane kehtestab vastastikuse tunnustamise põhimõtte, mis võimaldab tagada kaupade ja teenuste vaba liikumise
ilma, et oleks vaja ühtlustada liikmesriikide siseriiklikke õigusnorme (Euroopa Kohtu 20. veebruari 1979. aasta otsus kohtuasjas
120/78: Rewe-Zentral, EKL 1979, lk 649). Sellega seoses peab meenutama, et liikmesriigi ametivõimud peavad võtma arvesse diplomeid,
tunnistusi ja muid kvalifikatsioonitõendeid, ning asjaomase isiku asjakohast töökogemust, kui nad võrdlevad ühelt poolt kvalifikatsiooni,
mida kinnitavad need dokumendid ning tema vastav töökogemus, ning teiselt poolt siseriiklikus õiguses nõutavaid teadmisi ja
kutsekvalifikatsiooni (vt eelkõige kutsealal tegutsemise osas analoogiline Euroopa Kohtu 7. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas
C‑340/89: Vlassopoulou, EKL 1991, lk I‑2357, punktid 16, 19 ja 20; 9. veebruari 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑319/92: Haim,
EKL 1994, lk I‑425, punktid 27 ja 28; 14. september 2000, kohtuasi C‑238/98: Hocsman, EKL 2000, lk I‑6623, punkt 23, ja 22. jaanuari
2002. aasta otsus kohtuasjas C‑31/00:, Dreessen, EKL 2002, lk I‑663, punkt 24).
Euroopa Kohus rõhutas, et nimetatud kohtupraktika väljendab põhimõtet, mis on omane EÜ asutamislepingus sätestatud põhivabadustele
ning et selle põhimõtte õiguslik väärtus ei vähene selle tõttu, et vastu on võetud diplomite vastastikuse tunnustamise direktiivid
(vt eespool punktis 119 viidatud kohtuotsus Hocsman, punktid 24 ja 31, ning eespool punktis 119 viidatud kohtuotsus Dreessen,
punkt 25), ning sellest järeldub, et liikmesriigid peavad täitma oma kohustusi vastastikuse tunnustamise vallas, nagu need
tulenevad EÜ artiklile 43 ja 47 antud Euroopa Kohtu tõlgendusest (vt eelkõige kutsealal tegutsemise osas analoogiline eespool
punktis 119 viidatud kohtuotsus Dreessen, punkt 27, ja seal viidatud kohtupraktika). Sellega seoses on Euroopa Kohus juba
leidnud, et vastastikune tunnustamine peab liikmesriigi ametivõimudel võimaldama objektiivselt kindlaks teha, et välisriigi
diplom tõendab, et selle omaniku teadmised ja kvalifikatsioon on kui mitte identne, siis vähemalt võrdväärne siseriikliku
diplomiga tõendatavate teadmiste ja kvalifikatsiooniga (vt selle kohta Euroopa Kohtu 15. oktoobri 1987. aasta otsus kohtuasjas
222/86: Heylens jt, EKL 1987, lk 4097, punkt 13).
Sellest tuleneb, et teatise punkti 2.2.1. kolmanda taande eesmärk ei kehtesta liikmesriikidele uusi kohustusi.
–       Teatise punkti 2.2.1. neljas taane
Mis puudutab asjakohaste tähtaegade nõuet, et teiste liikmesriikide ettevõtjad saaksid lepingut hinnata ja pakkumuse ette
valmistada, tuleb meenutada, et hankijad peavad järgima teenuste osutamise vabaduse põhimõtet ja diskrimineerimiskeelu põhimõtet,
mille eesmärk kaitsta ühes liikmesriigis asutatud ettevõtjate huve, kes soovivad pakkuda kaupu või teenuseid mõnes teises
liikmesriigis asutatud hankijatele (Euroopa Kohtu 3. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑380/98: University of Cambridge,
EKL 2000, lk I‑8035, punkt 16; eespool punktis 116 viidatud 1. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas komisjon
vs
. Prantsusmaa, punkt 41; eespool punktis 76 viidatud kohtuotsus HI, punkt 43, ja eespool punktis 111 viidatud kohtuotsus Universale-Bau
jt, punkt 51). Nende eesmärk on vältida ohtu, et hankija eelistab lepingute sõlmimisel kodumaiseid pakkujaid või kandidaate
(vt selle kohta eespool punktis 111 viidatud kohtuotsus Universale-Bau jt, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seetõttu tuleneb EÜ asutamislepingu põhimõtetest teatise punkti 2.2.1. neljanda taande eesmärk, milleks on selle takistamine,
et hankija võiks pakkujatele kehtestatud tähtaegade kaudu välistada sellise ettevõtja osalemise, kes asub teises liikmesriigis,
mis omakorda tähendab, et ka see teatise osa ei kehtesta uut kohustust.
–       Teatise punkti 2.2.1. viies taane
Seoses teatise punkti 2.2.1. viienda taande sisuga leiab Üldkohus, nagu Euroopa Kohus on juba rõhutanud, et pakkujate võrdse
kohtlemise põhimõtte ja läbipaistvuse põhimõtte järgimise tagatise eesmärk on just teavitada kõiki potentsiaalseid pakkujaid
enne nende poolt pakkumuste tegemist lepingu sõlmimise tingimustest, millele pakkumused peavad vastama ning nende kriteeriumide
suhtelisest tähtsusest (seoses nõukogu 17. septembri 1990. aasta direktiivi 90/531/EMÜ vee-, energeetika-, transpordi- ja
telekommunikatsioonisektoris tegutsevate ostjate hankemenetluste kohta (EÜT L 297, lk 1) artikli 27 lõikega 2, mis on sisuliselt
identne direktiivi 93/37 artikli 30 lõike 2 sõnastusega, vt eespool punktis 111 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Belgia, punktid 88 ja 89, ning eespool punktis 111 viidatud kohtuotsus Universale-Bau jt, punkt 99). Teatise punkti 2.2.1
viienda taande eesmärk on niisiis tagada, et kõikidel potentsiaalsetel pakkujatel oleks osalemise taotluste või pakkumuste
tingimuste koostamisel tagatud võrdsed võimalused vastavalt Euroopa Kohtu praktikale.
Eeltoodust tulenevalt leiab Üldkohus, et teatise punkti 2.2.1. erinevates taanetes sätestatud vahendid võrdse konkurentsi
tingimuste saavutamiseks tagavad kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga lepingute sõlmimisel nii potentsiaalsete pakkujate võrdse
kohtlemise põhimõtte kui ka läbipaistvuse kohustuse ning teenuste osutamise vabaduse järgimise (eespool punktis 111 viidatud
kohtuotsus komisjon
vs.
Belgia, punkt 54, ja eespool punktis 111 viidatud kohtuotsus Universale-Bau jt, punkt 93), ning seetõttu ei kehtesta need
uusi kohustusi.
Teatise punkt 2.2.2.
Teatise punkt 2.2.2. näeb ette järgmist:
„Pakkumist esitama kutsutud taotlejate arvu piiramine
[Hankijad] võivad võtta meetmeid taotlejate arvu piiramiseks sobiva tasemeni tingimusel, et seda tehakse läbipaistvalt ja
mittediskrimineerivalt. Näiteks, nad võivad seada objektiivseid piiranguid, nagu taotlejate kogemus asjaomases valdkonnas,
nende ettevõt[ja]te suurus ja infrastruktuur, nende tehnilised ja professionaalsed võimed või muud tegurid. Nad võivad isegi
valida loositõmbamise, kas ainuüksi või teiste valikukriteeriumitega koos. Igal juhul peab lõp[likus] nime[kirjas] olevate
taotlejate hulk tagama piisava konkurentsi.
Teise võimalusena võivad [hankijad] kaalutleda kvalifitseerimissüsteemi kasutamist, mille puhul koostatakse kvalifitseerunud
ettevõtjate nimekiri piisavalt avalikustatud, läbipaistva ja avatud menetluse teel. Hiljem, kui sõlmitakse konkreetne leping
nimetatud kvalifitseerimissüsteemiga hõlmatud valdkonnas, võib [hankija] valida kvalifitseerunud ettevõt[ja]te nimekirjast
ettevõt[ja]d, keda ta kutsub pakkumist esitama (nt nimekirja järjekorra alusel).”
Teatise punkt 2.2.2 puudutab pakkumust esitamata kutsutud taotlejate arvu piiramist sobiva tasemeni ning annab hankijatele
näiteks võimaluse kasutada teatud üksikasjalikke eeskirju ning võimalusi tingimusel, et seda tehakse läbipaistvalt ja mittediskrimineerivalt
ning eesmärgiga tagada piisav konkurents. Teatise nimetatud punkt nõuab objektiivsete kriteeriumide ning piisavalt avalikustatud,
läbipaistva ja avatud menetluse kohaldamist.
Sellega seoses tuleb asuda seisukohale, et need nõuded on täielikult vastavuses EÜ asutamislepingu sätete ja Euroopa Kohtu
praktikaga. Need nõuded tulenevad Euroopa Kohtu praktikast, mille kohaselt peab riigihankelepingute sõlmimise menetlus igas
etapis, eelkõige kandidaatide valimisel piiratud menetluse raames, kinni pidama nii potentsiaalsete pakkujate võrdse kohtlemise
põhimõttest kui ka läbipaistvuse kohustusest selleks, et kõigile oleks osalemise taotluste või pakkumuste koostamisel tagatud
võrdsed võimalused (vt selle kohta seoses pakkumuste võrdlemise etapiga eespool punktis 111 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Belgia, punkt 54, ja eespool punktis 111 viidatud kohtuotsus Universale-Bau jt, punkt 93).
Teatise punkt 2.2.3.
Teatise punkt 2.2.3. on sõnastatud järgmiselt:
„Lepingu sõlmimise otsustamine
On oluline, et lõplik otsus lepingu sõlmimiseks oleks kooskõlas algusest peale kehtestatud menetluskorraga ning et täielikult
järgitaks [diskrimineerimiskeelu] ja võrdse kohtlemise põhimõtteid. See on eriti oluline hankemenetluste puhul, mis näevad
ette läbirääkimiste pidamist lõplikus nimekirjas olevate pakkujatega. Sellised läbirääkimised tuleb korraldada viisil, mis
annab kõigile pakkujatele juurdepääsu ühesugusele teabehulgale ja välistab mõne konkreetse pakkuja õigustamata eelistamist.”
Teatise punkt 2.2.3 näeb ette, et lepingu sõlmimise lõplik otsus peab järgima diskrimineerimiskeelu ning võrdse kohtlemise
põhimõtet. See eesmärk, nagu ka selle sisu, ei lähe kaugemale kui põhimõtted, millele nimetatud punkt tugineb.
Eeltoodust tuleneb, et teatise punktis 2.2. sätestatud lepingu sõlmimist puudutavate vahendite loetelu eesmärk on kooskõlas
Euroopa Kohtu praktikaga tagada potentsiaalsete pakkujate võrdse kohtlemise põhimõtte, läbipaistvuse kohustuse ning teenuste
osutamise vabaduse (eespool punktis 111 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Belgia, punkt 54, ja eespool punktis 111 viidatud kohtuotsus Universale-Bau jt, punkt 93) ning vaba konkurentsi põhimõtte
järgimine (eespool punktis 116 viidatud 1. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas komisjon
vs
. Prantsusmaa, punkt 49), ning seega ei kehtestata uusi kohustusi, mille peale saaks esitada tühistamishagi.
3.
Kolmas väide, mis käsitleb eelneva avalikustamise erandeid (teatise punkt 2.1.4.)
a)     Poolte argumendid
Saksamaa Liitvabariik väidab, et komisjon kehtestas teatise punktis 2.1.4.uued õiguslikud kohustused, kandes ilma konkurentsita
sõlmitud lepingutele riigihankedirektiivides sätestatud erandite korra üle lepingutele, mis jäävad allapoole riigihankedirektiivide
piirmäära, samas kui riigihankedirektiivis ettenähtud erandite kohaldamine sõltub selle piirmäära ületamisest.
Lisaks vaidlustab Saksamaa Liitvabariik komisjoni argumendi, mille kohaselt siis, kui komisjon kandis riigihankedirektiivis
ettenähtud avalikustamise kohustuse erandid üle riigihankelepingutele, mis ei kuulu nende direktiivide kohaldamisalasse, siis
ei teinud ta muud, kui tõmbas õiguspärase paralleeli, mis õigustas kõnealust EÜ asutamislepingu aluspõhimõtete tõlgendust.
Saksamaa Liitvabariigi arvates peaks selleks, et selline paralleeli tõmbamine oleks õiguspärane, olema tegemist õigusliku
lüngaga, millega käesoleval juhul tegemist ei ole, ning piirmäära kehtestamisel otsustas seadusandja sõnaselgelt neid avalikustamise
nõudeid teatud lepingutele mitte kohaldada.
Saksamaa Liitvabariik täpsustas kohtuistungil, et tema arvates on teatise punktis 2.1.4. ettenähtud erandid ammendavad ning
seega ei ole teised erandid võimalikud. Teatis käsitleb võimalikke erandeid seega väga kitsalt ja ammendavalt, mis on selles
osas vastupidine Euroopa Kohtu praktikale põhivabaduste osas, mis väljendub võimalikus erinevas kohtlemises, mida õigustavad
objektiivsed asjaolud. Teatis koos selle punktiga 2.1.1. kehtestab eelneva avalikustamise kohustuse, mis on tingimusteta ning
välistab kõik teised läbipaistvuse vormid.
Saksamaa Liitvabariigi arvates tekitab teatise punkti 2.1.4. ja eelkõige selle viimase lause sõnastus selge seose riigihankedirektiivide
eranditega ning nii piirduvad eelneva avalikustamise kohustuse erandid nimetatud eranditega. Teatis seega välistab teised
esmasest õigusest tulenevad erandid. Välistav lähenemine erandite suhtes on vastuolus eespool punktis 42 viidatud kohtuotsusega
SECAP, mis näeb ette teiste erandite arvessevõtmise võimaluse.
Seoses teatise punktis 2.1.4 ettenähtud eelneva avalikustamise põhimõtte eranditega väidab parlament, et komisjon laiendab
riigihankedirektiivides ilma konkurentsita sõlmitud lepingute menetluse osas ettenähtud erandeid lepingutele, mille väärtus
jääb allapoole nende direktiivide kohaldamise piirmäära. Sellest näitest on eriti selge, et komisjon kehtestas oma teates
lepingute sõlmimise autonoomsed eeskirjad, arvestama asjaolu, et käesolevas asjas ei ole tegelikult täidetud sellise paralleeli
tõmbamiseks esmalt täimisele kuuluvad tingimused, milleks on seadusandja vabatahtlik tegevusetus riigihankedirektiivide kohaldamisalast
väljapoole jäävas osas.
Komisjon väidab, et teatises tõmmatud paralleel, milleks on riigihankedirektiivides ettenähtud eelneva avalikustamise kohustuse
erandite laiendamine lepingutele, mis ei ole nende direktiividega hõlmatud, väljendab ainult EÜ asutamislepingu aluspõhimõtetele
komisjoni poolt pakutud tõlgendust ning ei kehtesta õigusnorme. Pealegi on komisjon arvamusel, et teatise punkt 2.1.4.ei ole
piirav, vaid viitab vastupidi kõige tähtsamatele eranditele mitteammendaval viisil. Kui komisjon asus konkreetses aspektis
seisukohale, st et riigihankedirektiivides ettenähtud eelneva avalikustamise kohustuse erandeid kohaldatakse teatisega hõlmatud
riigihankelepingutele, siis komisjon ei soovinud asuda seisukohale, et ükski teine erand eelneva avalikustamise kohustusest,
mis on kooskõlas eespool mainitud põhimõtetega, ei ole vastuvõetav.
b)     Üldkohtu hinnang
Teatise punkti 2.1.4. kohaldatakse selle pealkirja kohaselt „[m]enetlus[ele] ilma pakkumise [avalikustamiseta]”. Nimetatud
punkt sätestab:
„Riigihankedirektiivid sisaldavad teatavaid erandeid, mis lubavad teatud tingimustel menetlust ilma pakkumist [avalikustamata].
Kõige olulisemad erandid on ettenägemata sündmuste põhjustatud äärmiselt pakilised olukorrad ja lepinguid, mida tehnilistel
või kunstilistel või eriõiguste kaitsega seotud põhjustel võib teostada vaid üks kindel ettevõt[ja].
Komisjoni arvamuse kohaselt võib neid erandeid kohaldada riigihankedirektiividega reguleerimata lepingute sõlmimise puhul.
Seega võivad [hankijad] sõlmida selliseid lepinguid ilma pakkumise [avalikustamiseta], tingimusel, et nad vastavad ühe riigihankedirektiivides
nimetatud erandi tingimustele”.
Üldkohus leiab kõigepealt, et vastupidi Saksamaa Liitvabariigi väidetule, ei välista teatise punkt 2.1.4. võimalust, et on
olemas muud erandid eelneva avalikustamise kohustusest. Nagu teatise punktid 1.1. ja 1.2. pealgi meelde tuletavad, peavad
liikmesriigid ja hankijad täitma EÜ asutamislepingus sätestatud eeskirju ja põhimõtteid. Seega osas, milles need eeskirjad
ja põhimõtted sisaldavad erandeid eelneva avalikustamise kohustusest, võivad liikmesriigid ja hankijad neile automaatselt
tugineda teatisega hõlmatud riigihankelepingu sõlmimisel.
Sellega seoses tuleb eelkõige märkida, et kui liikmesriik või hankija võib tugineda ühele EÜ asutamislepingu sätetest, mis
võimaldab teha liikmesriikide meetmetes üldise erandi esmase õiguse kohaldamises, nagu EÜ artikli 86 lõige 2 või EÜ artiklid 296
või 297, või kui rakendub nimetatud asutamislepingus sõnaselgelt kehtestatud õigustav asjaolu (vt näidetena avalik kord ja
tervis, mis tulenevad EÜ artiklitest 46 ja 55 ning avalik võim, mis tuleneb EÜ artiklitest 45 ja 55) või kui kohtupraktikas
tunnustatud õigustuse tingimused on täidetud (vt ülekaaluka üldise huvi kohta Euroopa Kohtu 27. oktoobri 2005. aasta otsus
kohtuasjas C‑158/03: komisjon
vs.
Prantsusmaa, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika), siis EÜ asutamislepingu põhimõtteid
ei mõjutata. Seetõttu riigihankelepingu sõlmisele ei kohaldata sellisel juhul teatises ettenähtud eelneva avalikustamise kohustust,
mis tuleneb nimetatud asutamislepingu põhimõtetest.
Lisaks peab rõhutama, et teatise punktis 2.1.4. nähakse ette ainult võimalus hankijatel tugineda riigihankedirektiivides ettenähtud
avalikustamise kohustuse eranditele, pidades kinni nendes direktiivides sellise tuginemise jaoks ettenähtud tingimustest ning
seda isegi siis, kui neid direktiive ei kohaldata teatisega hõlmatud riigihankelepingutele. Nagu toodi välja kohtujurist Jacobsi
ettepanekus kohtuasjas C‑525/03: komisjon
vs.
Itaalia, milles Euroopa Kohus tegi otsuse 27. oktoobril 2005 (EKL 2005, lk. I‑9405, I‑9407, punktid 46–49), kui erand riigihankedirektiividest
on sõnaselgelt ette nähtud, kui erandile ettenähtud tingimused on täidetud ja läbirääkimistega menetluse kasutamine eelneva
avalikustamiseta on seega põhjendatud, siis avaldamise nõuet ei saa olla. Seega ei saa EÜ asutamislepingust tulenevate põhimõtete
järgi kehtestada sellist avalikustamise nõuet, mida tuleb täita isegi sel juhul, kui direktiivides sätestatakse sõnaselgelt
erand, sest vastasel korral oleks kõnealune erand kasutu (vt samuti selle kohta kohtujurist Stix Hackli ettepanek eespool
punktis 36 viidatud kohtuasjas Coname, EKL 2005, lk I‑7289, punkt 93).
Sellest järeldub, et kaugel sellest, et kehtestada uusi kohustusi liikmesriikidele, on teatise punkt 2.1.4. neile pigem soosiv,
kuna see võimaldab neil juhul, kui selle kohaldamise tingimused on täidetud, mitte täita eelneva avalikustamise kohustust.
Mis puudutab Saksamaa Liitvabariigi argumenti, mis tuleneb eespool punktis 42 viidatud kohtuotsusest SECAP (vt eespool punkt 135),
tuleb tõdeda, et see argument põhineb valel eeldusel, kuna teatise punkt 2.1.4. ei välista võimalust teiste erandite tegemiseks.
4.
Neljas väide, mis käsitleb rikkumismenetlust (teatise punkt 1.3.)
a)     Poolte argumendid
Saksamaa Liitvabariik, keda toetavad menetlusse astujad, väidab lõpuks, et komisjoni poolt teatise punktis 1.3. tehtud avaldus,
et ettenähtud menetluse järgimata jätmise korral algatatakse rikkumismenetlus, näitab, et see tekst on mõeldud liikmesriikidele
kohustuste tekitamiseks. Seda kinnitab rikkumismenetlus nr 2005/4043 Saksamaa Liitvabariigi vastu, mis puudutab II B lepingu
sõlmimist, mida eelnevalt ei avalikustatud: teatisele viidatakse seal nii, nagu tegemist oleks täiendava õigusliku alusega.
Komisjon algatas juba rikkumismenetlusi mõnede liikmesriikide vastu, et nad kohaldaksid nüüd teatises sõnastatud põhimõtteid
lepingutele, mis ei kuulu riigihankedirektiivide kohaldamisalasse. Sellega seoses viitab Saksamaa Liitvabariik kohtuasjadele,
milles tehti eespool punktis 39 viidatud otsus komisjon
vs.
Soome ning eespool punktis 57 viidatud 13. novembri 2007. aasta otsus komisjon
vs.
Iirimaa. Seetõttu tuleneb teatise õiguslike tagajärgede tekitamine selle punktist 1.3. ning selle seosest liikmesriigi kohustuste
rikkumise menetlusega.
Lisaks ei ole Saksamaa Liitvabariigi arvates teatise punktist 1.3. tulenevad tagajärjed mitte ainult informatiivsed, vaid
näevad ette ka käitumiseeskirjad ning on seega õiguslikud. Seda tunnistab komisjon, kelle arvates kehtestab teatis käitumissuunised.
Teatise siduv mõju tuleneb seega komisjoni väljendatud kavatsusest toetuda oma rikkumismenetluse praktikas teatisele.
Lisaks väidab parlament teatise punkti 1.3. osas, et komisjon kui teatise koostaja täidab samal ajal ühenduse keskse täidesaatva
organi ning asutamislepingute täitmise üle järelevalve teostaja rolli. Nii peavad liikmesriikide hankijad seega kinni pidama
teatise sisust, et vältida kohustuste rikkumise hagi, mille suhtes tugineb komisjon omaenda teatises kehtestatud eeskirjadele.
Poola Vabariik lisab, et on arvata, kontrollides Euroopa Liidu eelarvest kaasrahastatud ning struktuurimeetmeid sisaldavate
riigihankelepingute sõlmimise menetlusi, kasutavad komisjoni audiitorid teatises esitatud suuniseid lähtepunktina. Juhul,
kui nendes menetlustes ei järgitud teatises sätestatud suuniseid, kalduksid audiitorid keelduma kulutuste hüvitamisest ühenduse
vahenditest. Sellisel viisil ning hoolimata teatise alguses esitatud kinnitustest kohaldataks selles teates esitatud soovitusi
„nagu õigust”. Arvestades seda, kui oluline on Euroopa Liidu eelarvest tulenev rahaline abi Poolale, oleks audiitorite selline
lähenemine piisav asjaolu selleks, et neid soovitusi peetaks siduvateks.
Vastupidi Saksamaa Liitvabariigi argumendile, mille kohaselt õiguslik tagajärg tuleneb teatise punktist 1.3., väidab komisjon,
et võimalik teatise mõju komisjoni poliitikale liikmesriigi kohustuste rikkumiste valdkonnas ei tekita õiguslikke tagajärgi
kolmandate isikute suhtes, vaid sellel on tagajärjed ainult komisjonile endale. Komisjonil ei ole õigust selle poliitikaga,
mida ta kohaldab rikkumiste menetluste puhul, määratleda liikmesriikide kohustusi. Alles Euroopa Kohtu etapis ja liikmesriigi
kohustuste rikkumise menetluse raames tehakse õiguslikult siduvalt kindlaks liikmesriikide õigused ja kohustused.
b)     Üldkohtu hinnang
Teatise punkti 1.3. viimane lõik sätestab:
„Kui komisjon saab teada võimalikust põhinõuete rikkumisest riigihankedirektiividega reguleerimata riigihangete lepingute
sõlmimisel, hindab ta kõnealuse lepingu olulisust siseturu jaoks, lähtudes iga juhtumi üksikasjadest. [EÜ] artikli 226 kohased
rikkumismenetlused algatatakse vaid juhtudel, kui seda on vaja lepingu rikkumise tõsiduse ja selle mõju tõttu siseturule.”
Sellega seoses tuleb märkida, et komisjoni poolt EÜ artiklit 226 kohaldades liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse algatamine
liikmesriigi vastu on täiesti võimalik juhul, kui nimetatud riik ei täida riigihankelepingute sõlmimisel kohustusi, mis tulenevad
liikmesriikide hankijatele EÜ asutamislepingus sätestatud eeskirjadest ning põhimõtetest. Seetõttu ei tõenda ainult asjaolu,
et teatise punkt 1.3. mainib võimalust alustada sellist menetlust, kuidagi vastupidi Saksamaa Liitvabariigi väidetule, et
nimetatud teatis kehtestab riigihankelepingute sõlmimiseks uued liikmesriikide kohustused ning on seega siduvaid õiguslikke
tagajärgi tekitav akt.
Kuigi on tõsi, et teatise see punkt võib liikmesriigile anda märku sellest, et tema suhtes võidakse algatada kohustuste rikkumise
menetlus, kui ta ei täida ühenduse esmasest õigusest tulenevaid ning teatises korratud kohtusi, siis on see suunatud faktilise,
mitte siduva õigusliku tagajärje tekitamisele (vt selle kohta Euroopa Kohtu 11. novembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 60/81:
IBM
vs.
komisjon, EKL 1981, lk 2639, punkt19, ja 1. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑301/03: Itaalia
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I‑10217, punkt 30).
Saksamaa Liitvabariigi esitatud argumendid on seda enam tulemusetud, et EÜ artikli 226 alusel kohustuste rikkumise menetluse
alustamine ei ole toiming, millel on siduv või kohustuslik tagajärg. Nimetatud menetluse raames on etapi puhul, mis eelneb
Euroopa Kohtusse pöördumisele, tegemist kohtueelse etapiga, mis on mõeldud selleks, et kutsuda liikmesriiki oma kohustusi
täitma, ning komisjon väljendab oma seisukohta arvamuses pärast seda, kui ta andnud liikmesriigile võimaluse esitada oma seisukoht.
See kohtueelne menetlus ei sisalda Euroopa Kohtu praktika kohaselt ühtegi komisjoni meedet, millel oleks siduv jõud (Euroopa
Kohtu 1. märtsi 1966. aasta otsus kohtuasjas 48/65: Lütticke jt
vs.
komisjon, EKL 1996, lk 27, 39).
Lisaks saab EÜ artiklitest 226‑228 lähtuvas süsteemis liikmesriikide õiguste ja kohustuste kindlakstegemine ning nende tegevuse
hindamine tuleneda üksnes Euroopa Kohtu otsusest (vt selle kohta Euroopa Kohtu 27. mai 1981. aasta otsus liidetud kohtuasjades
142/80 ja 143/80: Essevi ja Salengo, EKL 1981, lk 1413, punktid 15 ja 16, ning 29. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas
C‑191/95: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 1998, lk I‑5449, punkt 45). Sellest järeldub, et vastupidi Saksamaa Liitvabariigi argumentidele on ainult Euroopa
Kohtu otsusel selles vallas siduv tagajärg.
Seega tuleb tagasi lükata Saksamaa Liitvabariigi ning menetlusse astujate argumendid, mis käsitlevad siduvat tagajärge, mis
tuleneb teatises sätestatud menetluse järgimata jätmise korral kohustuste rikkumise menetluse alustamisest.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla Saksamaa Liitvabariigi argument, mis tuleneb punktist 6 kohtujurist Tesauro ettepanekust
eespool punktis 28 viidatud kohtuasjas Prantsusmaa
vs.
komisjon, milles otsus tehti 16. juunil 1993 (EKL 1993, lk I‑3292) ning mis tema arvates kinnitab selle möönmist, et pelk
ähvardamine kohustuste rikkumise menetlusega toob kaasa õiguslikud tagajärjed.
Erinevalt käesolevast asjast ei ole komisjon eespool punktis 28 viidatud 16. juuni 1993. aasta kohtuotsuse Prantsusmaa
vs.
komisjon aluseks olnud menetluse käigus seadnud kahtluse alla asjaomase akti siduvat ulatust. Sellest eeldusest lähtudes
tõlgendas kohtujurist Tesauro kohustuste rikkumise menetluse algatamist kui täiendavat viidet selleks, et teha Euroopa Kohtule
ettepanek mitte ise tunnistada hagi vastuvõetamatuks, vaid analüüsida selle sisu (kohtujurist Tesauro ettepanek eespool punktis 28
viidatud kohtuasjas Prantsusmaa
vs.
komisjon, milles otsus tehti 16. juunil 1993, punkt 6). Lisaks tuleb märkida, et Euroopa Kohus ei järginud nimetatud kohtuotsuses
seda arutluskäiku, mida toetab Saksamaa Liitvabariigi argument.
Võttes arvesse eespool punktides 150–153 tehtud järeldusi, tuleb Saksamaa Liitvabariigi, Madalmaade Kuningriigi ning Poola
Vabariigi argument, et komisjon piiras ennast ise teatisega, samuti tagasi lükata kui vähemalt tulemusetu. Ülejäänud teatise 1.3.
sõnastusest nähtub, et komisjon ei näe ette kohustuste rikkumiste menetluse algatamist igal juhul, kui ta on teadlik rikkumisest,
vaid et ta algatab menetluse lähtudes iga juhtumi üksikasjadest ning juhindub kahest peamisest kriteeriumist, milleks on lepingu
rikkumise tõsidus ja rikkumise mõju siseturule.
Lõpuks mis puudutab Saksamaa Liitvabariigi argumenti, et komisjon viitab teatisele kui õigusaktile ning on juba alustanud
mitmeid rikkumismenetlusi teatise põhimõtete kohaldamiseks, siis tuleb asuda seisukohale, et sellega ei saa nõustuda.
Mis puudutab Saksamaa Liitvabariigi poolt välja toodud rikkumismenetlust nr 2005/4043, tuleb tõdeda, et tegelikult viitab
komisjon põhjendatud arvamuse punktis 7 teatisele. Kuid vastupidi sellele, mida väidab Saksamaa Liitvabariik, ei ole teatist
selles mainitud õigusliku alusena, vaid selle punkti lõpus pelga viitena sulgudes. Põhjendatud arvamuse resolutsioon tugineb
EÜ artiklitele 43 ja 49 ning võrdse kohtlemise, diskrimineerimiskeelu ning läbipaistvuse põhimõttele.
Sama kehtib ka Saksamaa Liitvabariigi poolt viidatud kahe kohtuasja kohta, milles tehti 13. novembril 2007 eespool punktis 39
viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Soome ning eespool punktis 57 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Iirimaa. Sellega seoses tuleb märkida, et asjas, milles tehti eespool punktis 39 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Soome, tunnistas Euroopa Kohus komisjoni hagi vastuvõetamatuks, kuna põhistades hagi teatud EÜ asutamislepingu alusnormidele
ning eelkõige diskrimineerimiskeelu põhimõttele, mis eeldab läbipaistvuse kohustust, ei esitanud komisjon Euroopa Kohtule
piisavalt asjaolusid, et Euroopa Kohus saaks täpselt hinnata liikmesriigile etteheidetud rikkumise ulatust (eespool punktis 39
viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Soome, punkt 32). Võrreldes asjaga, milles tehti 13. novembril 2007 eespool punktis 57 viidatud kohtuostus komisjon
vs.
Iirimaa, tuleb tõdeda, et sellest kohtuotsusest tuleneb, et avalikustamine
ex post
ei taga piisavat avalikustamist ning see kohtuotsus kinnitab eelneva avalikustamise kohustuse olemasolu, mida Saksamaa Liitvabariik
kohtuistungil tunnistas.
Seoses Poola Vabariigi esitatud argumendiga, et teatise tagajärg on teavitada sellest, et liikmesriikide suhtes võidakse tehtud
kulutuste osas ühenduse rahastamisest keelduda, kui ta ei täida ühenduse esmasest õigusest tulenevaid ning teatises korratud
kohustusi, siis on see suunatud faktilise, mitte siduva õigusliku tagajärje tekitamisele (vt eespool punkt 151).
Kõigist eeltoodud põhjendustest tuleneb, et teatis ei sisalda uusi riigihankelepingute sõlmimise eeskirju, mis läheksid kaugemale
kehtivast ühenduse õigusest tulenevatest kohustustest. Neil tingimusel ei saa asuda seisukohale, et teatis tekitab siduvaid
õiguslikke tagajärgi, mis mõjutavad Saksamaa Liitvabariigi ja menetlusse astujate õiguslikku olukorda ning hagi tuleb seega
jätta vastuvõetamatu tõttu läbi vaatamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud Saksamaa Liitvabariigi kahjuks, tuleb kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja mõista
Saksamaa Liitvabariigilt.
Kodukorra artikli 87 lõike 4 esimese lõigu alusel kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ise oma kohtukulud. Käesolevas
asjas kannavad Saksamaa Liitvabariigi nõuete toetuseks menetlusse astujad ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (viies koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
2.
Mõista komisjoni kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt, kes ühtlasi kannab ise enda kohtukulud.
3.
Prantsuse Vabariik, Austria Vabariik, Poola Vabariik, Madalmaade Kuningriik, Euroopa Parlament, Kreeka Vabariik ja Suurbritannia
ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik kannavad ise oma kohtukulud.
Vilaras
Prek
Ciucă
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 20. mail 2010 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Menetlus
Poolte nõuded
Vastuvõetavus
A –  Sissejuhatavad märkused
B –  Teatise sisu
1.  Esimene väide, mis käsitleb eelneva avalikustamise kohustuse olemasolu (teatise punkt 2.1.1.)
a)  Poolte argumendid
Saksamaa Liitvabariik
Menetlusse astujad
Komisjon
b)  Üldkohtu hinnang
2.  Teine väide, mis käsitleb avalikustamise kohustuste täpsustamist (teatise punkt 2.2.)
a)  Poolte argumendid
Saksamaa Liitvabariik
Menetlusse astujad
Komisjon
b)  Üldkohtu hinnang
Sissejuhatavad märkused
Teatise punkt 2.2.1.
–  Teatise punkti 2.2.1. esimene taane
–  Teatise punkti 2.2.1. teine taane
–  Teatise punkti 2.2.1. kolmas taane
–  Teatise punkti 2.2.1. neljas taane
–  Teatise punkti 2.2.1. viies taane
Teatise punkt 2.2.2.
Teatise punkt 2.2.3.
3.  Kolmas väide, mis käsitleb eelneva avalikustamise erandeid (teatise punkt 2.1.4.)
a)  Poolte argumendid
b)  Üldkohtu hinnang
4.  Neljas väide, mis käsitleb rikkumismenetlust (teatise punkt 1.3.)
a)  Poolte argumendid
b)  Üldkohtu hinnang
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: saksa.