CELEX: 62006CJ0418
Recurs
FEOGA
Sectorul culturilor arabile
Închiderea conturilor FEOGA
Sistem fiabil și operațional de control
Cheltuieli excluse de la finanțarea comunitară
Corecție forfetară
Aplicarea retroactivă a reglementării privind controalele
Obligații implicite
Principiul proporționalității
Securitate juridică
Competență de fond

Prin recursul formulat, Regatul Belgiei solicită Curții:
—
anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 25 iulie 2006, Regatul Belgiei/Comisia (T-221/04, denumită în continuare „hotărârea atacată”) prin care s-a respins acțiunea Regatului Belgiei având ca obiect anularea parțială a Deciziei 2004/136/CE a Comisiei din 4 februarie 2004 privind excluderea de la finanțarea comunitară a anumitor cheltuieli efectuate de statele membre în temeiul Fondului european de orientare și garantare agricolă (FEOGA), secțiunea Garantare (
JO L 40, p. 31
, denumită în continuare „decizia în litigiu”) și, în subsidiar, reducerea, în ceea ce privește acest stat membru, a corecției financiare stabilite de Comisia Comunităților Europene în decizia în litigiu la un cuantum de 1079814 euro;
—
admiterea concluziilor sale prezentate în primă instanță și, prin urmare, anularea deciziei în litigiu;
—
în subsidiar, anularea hotărârii atacate și, în temeiul competenței de fond pe care Curtea ar deține-o în materie, reducerea la un cuantum de 1491085 de euro a corecției financiare stabilite de Comisie.
I —

Cadrul juridic
A —
Finanțarea cheltuielilor prin FEOGA
Regulamentul (CEE) nr. 729/70 al Consiliului din 21 aprilie 1970 privind finanțarea politicii agricole comune (
JO L 94, p. 13
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1287/95 al Consiliului din 22 mai 1995 (
JO L 125, p. 1
, denumit în continuare „Regulamentul nr. 729/70”), stabilește normele generale aplicabile finanțării politicii agricole comune. Regulamentul (CE) nr. 1258/1999 al Consiliului din 17 mai 1999 privind finanțarea politicii agricole comune (
JO L 160, p. 103
) înlocuiește Regulamentul nr. 729/70 în privința cheltuielilor efectuate începând cu 1 ianuarie 2000.
De la articolul 1 alineatul (2) litera (b) și de la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 729/70 reiese că intervențiile destinate stabilizării piețelor agricole, efectuate în conformitate cu normele comunitare, sunt finanțate în cadrul organizării comune a piețelor agricole prin FEOGA, secțiunea Garantare.
Potrivit articolului 5 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 729/70, Comisia decide cu privire la cheltuielile care urmează să fie excluse de la finanțarea comunitară în cazurile în care constată neconformitatea acestor cheltuieli cu normele comunitare.
Articolul 7 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1258/1999 este redactat în aceiași termeni ca și articolul 5 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 729/70.
Articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 729/70 prevede:
„În conformitate cu actele cu putere de lege și cu actele administrative naționale, statele membre adoptă măsurile necesare în scopul de a:
—
verifica dacă operațiunile finanțate prin intermediul Fondului au fost efectiv desfășurate și executate corect;
—
preveni și combate neregulile;
—
recupera sumele pierdute ca rezultat al neregulilor sau al neglijenței.
[…]” [traducere neoficială]
Articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1258/1999 este redactat în aceiași termeni ca și articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 729/70.
B —
Orientările Comisiei
Comisia a adoptat la 23 decembrie 1997„Orientările privind calcularea consecințelor financiare în cadrul pregătirii deciziei de închidere a conturilor FEOGA-Garantare” (documentul nr. VI/5330/97 al Comisiei, denumit în continuare „orientările”). Acestea prevăd că o corecție forfetară de 2 %, de 5 %, de 10 % și de 25 % sau chiar mai mare, în funcție de importanța încălcărilor constatate în ceea ce privește punerea în aplicare a controalelor, va putea fi aplicată cheltuielilor declarate de un stat membru în cazul în care informațiile aflate la dispoziția Comisiei nu permit evaluarea pierderilor suportate de Comunitatea Europeană din cauza încălcărilor respective.
C —
Reglementarea în materie de control în sectorul culturilor arabile
Regulamentul (CEE) nr. 3508/92 al Consiliului din 27 noiembrie 1992 de stabilire a unui sistem integrat de gestionare și control pentru anumite scheme de ajutoare comunitare (
JO L 355, p. 1
) prevede la articolele 1 și 2 că fiecare stat membru creează un astfel de sistem integrat care cuprinde, printre altele, o bază de date electronică, un sistem de identificare a parcelelor agricole și un sistem integrat de control.
Articolul 4 din Regulamentul nr. 3508/92 indică, în versiunea sa inițială, că sistemul de identificare a parcelelor este constituit pe baza hărților, a documentelor funciare, a altor referințe cartografice sau a fotografiilor aeriene ori a imaginilor spațiale. În versiunea sa modificată prin Regulamentul (CE) nr. 1593/2000 al Consiliului din 17 iulie 2000 (
JO L 182, p. 4
, Ediție specială, 03/vol. 34, p. 39), același articol prevede că tehnicile utilizate au la bază un sistem computerizat de tehnici pentru informații geografice (denumit în continuare „SIG”), incluzând fotografii aeriene sau spațiale.
Articolul 8 din Regulamentul nr. 3508/92 prevede:
„(1)   Statul membru realizează un control administrativ al cererilor de ajutor.
(2)   Controalele administrative sunt completate prin controale la fața locului privind un eșantion al exploatațiilor agricole. Pentru ansamblul acestor controale, statul membru stabilește un plan de eșantionare.
[…]
(4)   Autoritățile naționale pot, în condiții ce urmează a fi stabilite, să utilizeze teledetecția pentru a stabili suprafețele parcelelor agricole, pentru a identifica utilizarea și pentru a verifica starea acestora.
[…]” [traducere neoficială]
Articolul 6 din Regulamentul (CEE) nr. 3887/92 al Comisiei din 23 decembrie 1992 de stabilire a normelor de aplicare a sistemului integrat de gestionare și control pentru anumite scheme de ajutoare comunitare (
JO L 391, p. 36
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1678/98 al Comisiei din 29 iulie 1998 (
JO L 212, p. 23
, denumit în continuare „Regulamentul nr. 3887/92”), prevede:
„(1)   Controalele administrative și la fața locului se efectuează astfel încât să se asigure verificarea eficientă a respectării condițiilor de acordare a ajutoarelor și primelor.
(2)   Controlul administrativ […] avut în vedere la articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 3508/92 cuprinde în special:
(a)
verificări încrucișate privind parcelele și animalele declarate, în scopul de a se evita ca ajutoarele să fie acordate de două ori în mod nejustificat pentru același an calendaristic.
[…]
(3)   Controalele la fața locului privesc cel puțin un eșantion semnificativ de cereri. Acest eșantion trebuie să reprezinte cel puțin:
[…]
—
5 % din cererile de ajutoare pe suprafață […]
În cazul în care în urma deplasărilor la fața locului se constată nereguli semnificative într-o regiune sau o parte a unei regiuni, autoritățile competente efectuează controale suplimentare în anul în curs și măresc procentul cererilor ce trebuie să facă obiectul unui control anul următor pentru această regiune sau pentru o parte a acestei regiuni.
(4)   Cererile care fac obiectul controalelor la fața locului sunt stabilite de autoritatea competentă în special pe baza unei analize a riscurilor, precum și a unui element de reprezentativitate a cererilor de ajutor introduse. Analiza riscurilor ține seama de:
—
cuantumul ajutoarelor;
—
numărul parcelelor, de suprafața sau de numărul de animale pentru care se solicită ajutorul;
—
evoluția în raport cu anul precedent;
—
constatările făcute cu ocazia controalelor în cursul anilor precedenți;
—
alți parametri care trebuie definiți de statele membre;
—
încălcările Regulamentului (CE) nr. 820/97.
[…]
(7)   Determinarea suprafeței parcelelor agricole se face prin orice mijloc corespunzător definit de autoritatea competentă și care garantează o exactitate a măsurătorilor cel puțin echivalentă cu cea necesară pentru măsurătorile oficiale prevăzute de dispozițiile naționale. Autoritatea competentă determină o marjă de toleranță, ținând seama în special de metoda de măsurare utilizată, de precizia documentelor oficiale disponibile și de situația locală (de exemplu, pantele sau forma parcelelor) și de dispozițiile paragrafului următor.
[…]
(8)   Eligibilitatea parcelelor agricole este verificată prin orice mijloc corespunzător. În acest scop, se solicită, în cazul în care este necesar, dovezi suplimentare.
[…]” [traducere neoficială]
Articolul 9 din Regulamentul nr. 3887/92 prevede:
„(1)   În cazul în care se constată că suprafața efectiv determinată este mai mare decât cea declarată în cererea de ajutor pe suprafață, pentru calculul ajutorului se ia în considerare suprafața declarată.
(2)   În cazul în care se constată că suprafața declarată într-o cerere de ajutor pe suprafață este mai mare decât suprafața determinată, cuantumul ajutorului se calculează pe baza suprafeței efectiv determinate în urma controlului. […]
[…]” [traducere neoficială]
Articolul 31 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 2419/2001 al Comisiei din 11 decembrie 2001 de stabilire a normelor de aplicare a sistemului integrat de gestionare și control pentru anumite scheme de ajutoare comunitare instituite prin Regulamentul (CEE) nr. 3508/92 al Consiliului (
JO L 327, p. 11
) prevede:
„[…] în cazul în care suprafața declarată într-o cerere de ajutor este mai mare decât suprafața determinată pentru grupa respectivă de culturi în urma controalelor administrative sau la fața locului, ajutorul se calculează pe baza suprafeței determinate pentru acea grupă de culturi.” [traducere neoficială]
II —

Situația de fapt astfel cum rezultă din hotărârea atacată
Autoritățile belgiene au adoptat, începând cu anul 1996, un sistem de identificare a parcelelor agricole stabilit pe baza fotografiilor aeriene provenite din SIG, astfel cum se prevede la articolul 4 din Regulamentul nr. 3508/92. Parcelele erau identificate pe aceste fotografii aeriene printr-un marcaj manual efectuat de agricultorii înșiși, apoi administrația realiza codarea grafică a acestor date în SIG.
În conformitate cu articolul 9 alineatul (2) din Regulamentul nr. 729/70 și cu articolul 9 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1258/1999, serviciile Comisiei însărcinate cu închiderea conturilor FEOGA au efectuat verificări în Belgia, între 15 și 17 mai 2001, privind sectorul culturilor arabile, în vederea închiderii conturilor pentru exercițiile bugetare 1999, 2000 și 2001. Aceste servicii au concluzionat că există anomalii în ceea ce privește controalele efectuate de autoritățile belgiene.
În urma schimbului de scrisori, a reuniunii bilaterale dintre statul membru în cauză și Comisie prevăzute la articolul 8 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul (CE) nr. 1663/95 al Comisiei din 7 iulie 1995 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului nr. 729/70 privind procedura de închidere a conturilor FEOGA, secțiunea Garantare (
JO L 158, p. 6
) și a unei încercări de conciliere în conformitate cu Decizia 94/442/CE a Comisiei din 1 iulie 1994 privind crearea unei proceduri de conciliere în cadrul închiderii conturilor Fondului european de orientare și garantare agricolă (FEOGA), secțiunea Garantare (
JO L 182, p. 45
), Comisia a adoptat un raport de sinteză la 30 septembrie 2003 (denumit în continuare „raportul de sinteză”).
Potrivit acestui raport, Comisia a considerat, pe de o parte, că Regatul Belgiei nu respectase nici articolul 8 din Regulamentul nr. 3508/92, nici articolele 6 și 9 din Regulamentul nr. 3887/92, dată fiind întârzierea în codarea parcelelor în SIG, împiedicând astfel luarea în considerare a anumitor dosare în cadrul analizei riscurilor. Pe de altă parte, Comisia a constatat o încălcare a dispozițiilor sus-menționate ca urmare a nediminuării suprafeței parcelelor declarate în cererile de ajutor (denumite în continuare „suprafețele declarate”) și/sau a lipsei controalelor la fața locului, în cazul în care controalele administrative efectuate indicau că suprafața declarată este superioară suprafeței acelorași parcele astfel cum au fost acestea codate în SIG (denumite în continuare „suprafețele SIG”).
În această privință, la punctul B.7.1.1 din raportul menționat se poate citi:
„Serviciile Comisiei au anchetat cu privire la anomaliile detectate prin intermediul sistemului de control administrativ belgian pentru anii de recoltă 1999-2001. A rezultat că sistemul de informații geografice belgian (GIS) este un instrument util pentru stabilirea posibilelor anomalii sau nereguli. Totuși, în cazul în care au fost semnalate diferențe între datele conținute în SIG și suprafețele declarate de agricultori, nu s-au luat de fiecare dată măsurile adecvate. Controalele de monitorizare realizate la fața locului nu au privit decât un număr limitat de cazuri pentru care diferența era mai mare de 5 % la nivelul grupului de cultură. Anumite cereri de ajutor, pentru care diferențele aparente depășeau 5 %, nu au făcut obiectul unei anchete suplimentare, iar ajutoarele au fost plătite pe baza suprafeței declarate. În cazul în care diferența era mai mică de 5 %, cererile nu au fost nicidecum considerate nelegale, iar ajutoarele au fost plătite în lipsa unei anchete suplimentare pe baza suprafeței declarate.
Pe de altă parte, în toate cazurile care nu au făcut obiectul unui control la fața locului, suprafața declarată de agricultor a fost acceptată de sistem și indicată în formularul tipizat de cerere care a fost trimis agricultorului pentru anul următor. […]
Autoritățile belgiene au explicat că, în opinia lor, doar suprafețele efectiv măsurate la fața locului puteau fi utilizate pentru a (re)calcula cuantumul ajutorului.
Serviciile Comisiei nu sunt de acord cu argumentul potrivit căruia diferențele constatate cu ocazia unui control administrativ cu ajutorul SIG nu pot fi utilizate pentru a justifica din punct de vedere juridic o reducere a cuantumului ajutorului; aceste servicii consideră, așadar, că monitorizarea anomaliilor detectate în urma controlului administrativ nu a fost asigurată cu rigoarea necesară. Faptul că autoritățile belgiene nu au redus cuantumul ajutorului și/sau nu au aplicat sancțiuni se află în mod clar la originea unei pierderi pentru Fond.”
La punctul B.7.1.3 din raportul de sinteză se pot citi următoarele:
„În concluzie, Belgia nu a efectuat anumite controale secundare în mod adecvat sau conform, în raport cu norma administrativă aplicabilă. Prin nediminuarea suprafețelor declarate și/sau prin neefectuarea controalelor la fața locului în cazul în care controlul administrativ indica anomalii în declarații, Belgia este responsabilă de un excedent de cheltuieli pentru Fond.”
La 4 februarie 2004, Comisia a adoptat decizia în litigiu care prevede că, în ceea ce privește culturile arabile, cheltuielile organismului plătitor/organismelor plătitoare agreate de Regatul Belgiei, declarate în temeiul FEOGA, secțiunea Garantare, pentru exercițiile financiare 2000-2002, fac obiectul unei reduceri forfetare de 2 %, corespunzătoare unui cuantum de 9322809 euro, din cauza deficiențelor controalelor secundare.
III —

Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea depusă la grefa Curții la 13 aprilie 2004, Regatul Belgiei a introdus o acțiune având ca obiect anularea deciziei în litigiu. Prin Ordonanța din 8 iunie 2004, Curtea a trimis cauza Tribunalului, care a înregistrat-o cu numărul T-221/04.
În susținerea acțiunii sale, Regatul Belgiei a invocat trei motive, întemeiate, în primul rând, pe lipsa încălcării articolului 8 din Regulamentul nr. 3508/92, precum și a articolelor 6 și 9 din Regulamentul nr. 3887/92, în al doilea rând, pe nerespectarea de către Comisie a condițiilor stabilite în orientări în ceea ce privește noțiunile de deficiență semnificativă în aplicarea normelor comunitare și de risc real de pierdere pentru FEOGA și, în al treilea rând, pe o încălcare a principiului proporționalității în ceea ce privește stabilirea cuantumului corecției financiare.
Regatul Belgiei a solicitat Tribunalului anularea parțială a deciziei în litigiu în măsura în care aceasta prevedea, în privința sa, o corecție forfetară de 2 % sau, în subsidiar, în temeiul competenței de fond a Tribunalului, reducerea cuantumului cheltuielilor excluse de la finanțare la un cuantum de 1079814 euro și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia a solicitat Tribunalului respingerea acțiunii și obligarea Regatului Belgiei la plata cheltuielilor de judecată.
În hotărârea atacată, Tribunalul a constatat mai întâi inadmisibilitatea capătului de cerere privind reducerea corecției financiare, afirmând că, în ceea ce privește FEOGA, nicio dispoziție nu conferă instanțelor comunitare o competență de fond, în conformitate cu articolul 229 CE.
Apoi, pronunțându-se asupra fondului, Tribunalul a amintit jurisprudența referitoare la FEOGA după cum urmează:
„29
În prealabil, trebuie amintit că FEOGA nu finanțează decât intervențiile efectuate în conformitate cu dispozițiile comunitare în cadrul organizării comune a piețelor agricole (a se vedea Hotărârea Curții din 24 februarie 2005, Grecia/Comisia,
C-300/02, Rec., p. I-1341
, punctul 32 și jurisprudența citată).
Trebuie amintit de asemenea că revine Comisiei sarcina de a demonstra existența unei încălcări a normelor de organizare comună a piețelor agricole (a se vedea Hotărârea Grecia/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctul 33 și jurisprudența citată). Totuși, Comisia nu trebuie să demonstreze în mod exhaustiv insuficiența controalelor efectuate de administrațiile naționale sau incorectitudinea cifrelor transmise de acestea, ci să prezinte un element de probă cu privire la îndoiala serioasă și rezonabilă pe care o are față de aceste controale sau față de aceste cifre (a se vedea Hotărârea Grecia/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctul 34 și jurisprudența citată).
Statul membru în cauză, în ceea ce îl privește, nu ar putea infirma constatările Comisiei fără a susține propriile afirmații prin elemente care stabilesc existența unui sistem fiabil și operațional de control. În cazul în care acest stat membru nu reușește să demonstreze inexactitatea constatărilor Comisiei, acestea constituie elemente care ar putea provoca îndoieli serioase cu privire la punerea în aplicare a unui ansamblu adecvat și eficient de măsuri de supraveghere și de control (a se vedea Hotărârea Grecia/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctul 35 și jurisprudența citată).
Această ușurare a sarcinii probei în favoarea Comisiei se explică prin faptul că statul membru este acela care se află în poziția cea mai potrivită pentru a obține și a verifica datele necesare închiderii conturilor FEOGA și care trebuie, prin urmare, să dovedească într-un mod cât mai detaliat și mai complet corectitudinea controalelor sau a cifrelor sale și, dacă este cazul, inexactitatea afirmațiilor Comisiei (a se vedea Hotărârea Grecia/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctul 36 și jurisprudența citată).
Această definiție jurisprudențială a sarcinii probei nu este afectată de condiția stabilită în cadrul orientărilor potrivit căreia o corecție financiară forfetară presupune existența unei «deficiențe semnificative în aplicarea unor norme comunitare explicite». Pe de o parte, această condiție trebuie interpretată în lumina celei prevăzute la alineatul precedent al orientărilor, potrivit căreia corecțiile forfetare trebuie avute în vedere atunci când Comisia constată că o măsură de control impusă în mod explicit de un regulament «sau care este implicit necesară pentru respectarea unei norme explicite» nu a fost efectuată în mod corespunzător. Pe de altă parte, a impune Comisiei nu numai să prezinte un element de probă cu privire la îndoiala serioasă și rezonabilă pe care o are, ci și să demonstreze existența unei deficiențe semnificative în aplicarea unor norme comunitare explicite, ar fi contrar jurisprudenței constante a Curții privind sarcina probei, jurisprudență menținută după adoptarea orientărilor (a se vedea, în privința unei aplicări simultane a acestei jurisprudențe și a orientărilor, Hotărârea Curții din 9 ianuarie 2003, Grecia/Comisia,
C-157/00, Rec., p. I-153
, punctele 28, 29, 35 și 36, și Hotărârea Curții din 24 februarie 2005, Țările de Jos/Comisia, C-318/02, nepublicată în Recueil, punctele 34 și 35).”
Tribunalul a indicat, la punctul 34 din hotărârea atacată, că examinarea argumentației invocate de guvernul belgian împotriva motivelor pe care Comisia întemeiase decizia în litigiu trebuie să fie efectuată în lumina acestor considerente.
Analizând împreună primul motiv și primul aspect al celui de al doilea motiv, Tribunalul a considerat, la punctele 47-50 din hotărârea atacată, sub titlul „Cu privire la semnificația anomaliilor evidențiate de Comisie”, că diferențele dintre suprafața declarată și suprafața SIG, puse în evidență în stadiul controlului administrativ, constituie anomalii care indică posibile nereguli în cererile de ajutor ce implică un risc de pierdere pentru FEOGA.
La punctul 49 din hotărârea respectivă, Tribunalul a indicat că textele în vigoare la momentul faptelor nu obligau statele membre să utilizeze SIG. Totuși, Tribunalul a considerat că, dotându-se în avans cu SIG, înainte ca acesta să devină obligatoriu sau desuet prin generalizarea controlului prin teledetecție realizată din satelit, autoritățile belgiene se dotaseră cu un instrument de control capabil să furnizeze indicații pertinente, care depășește obligațiile exprese prevăzute la articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 3887/92. Potrivit Tribunalului, Comisia nu putea ignora acest element care stabilea existența unei îndoieli serioase și rezonabile, care indica în mod clar un risc de pierdere pentru FEOGA, pentru simplul motiv că sistemul care le-a evidențiat nu era obligatoriu sau nu era destinat acestui scop.
Tribunalul a admis apoi, la punctul 52 din hotărârea atacată, că reglementarea în vigoare la momentul faptelor nu impunea în mod expres statelor membre să recurgă la modalitățile de control prescrise de Comisie în raportul său de sinteză. Totuși, potrivit raționamentului Tribunalului, sprijinindu-se în acest sens pe jurisprudența care rezultă din Hotărârea Curții din 12 iunie 1990, Germania/Comisia (
C-8/88, Rec., p. I-2321
, punctul 16), și din Hotărârea Curții din 14 aprilie 2005, Spania/Comisia (C-468/02, punctul 35), aceste obligații de a reacționa la anomaliile evidențiate de SIG decurgeau, uneori implicit, din reglementarea în vigoare, în temeiul căreia statelor membre le revine sarcina de a organiza un sistem eficient de control și de supraveghere.
Tribunalul a precizat, la punctele 53 și 54 din hotărârea atacată, că din această reglementare rezultă că statele membre sunt obligate să organizeze un ansamblu de controale administrative și de controale la fața locului care să permită să se asigure că sunt corect îndeplinite condițiile de fond și de formă privind acordarea ajutoarelor. Pe de altă parte, Tribunalul a indicat că din jurisprudență reiese de asemenea necesitatea efectuării controlului administrativ, care precedă controalele la fața locului, astfel încât să permită autorităților naționale să tragă toate concluziile posibile, fie că acestea determină certitudini sau îndoieli, cu privire la respectarea condițiilor de acordare a ajutoarelor (a se vedea în special Hotărârea din 3 octombrie 1996, Germania/Comisia,
C-41/94, Rec., p. I-4733
, punctul 17, și Hotărârea Spania/Comisia, citată anterior, punctul 40).
Tribunalul a considerat apoi, la punctul 55 din hotărârea atacată, că inacțiunea autorităților belgiene față de un risc de pierdere pentru FEOGA, identificat în mod clar cu ocazia controlului administrativ, ar echivala cu lipsa adoptării măsurilor de control care sunt implicit necesare pentru respectarea uneia dintre normele explicite în vigoare la momentul faptelor.
Tribunalul a concluzionat, la punctul 57 din hotărârea atacată, că autoritățile belgiene erau, așadar, obligate să reacționeze la anomaliile evidențiate de SIG.
Or, în ceea ce privește măsurile adoptate de Regatul Belgiei, Tribunalul a considerat, la punctul 62 din hotărârea atacată, că, în aceste condiții și având în vedere faptele constatate cu ocazia verificărilor efectuate în cursul lunii mai a anului 2001, Comisia a putut manifesta îndoieli serioase cu privire la exactitatea suprafețelor declarate și la eficiența controalelor realizate.
Apoi, la punctele 65-70 din hotărârea atacată, Tribunalul a admis argumentul Comisiei potrivit căruia, din cauza unei codări tardive a datelor în SIG, unele dosare ar fi putut fi sustrase unui control la fața locului. Tribunalul a considerat în special că:
„69
Întrucât guvernul belgian nu a prezentat elemente pertinente care să permită contrazicerea constatărilor Comisiei cu privire la absența controlului la fața locului din cauza unei codări tardive, se impune concluzia că un anumit număr de dosare a fost sustras unui astfel de control (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 10 noiembrie 2005, Italia/Comisia, C-307/03, nepublicată în Recueil, punctele 33-35).
Această concluzie nu este pusă în discuție de faptul că niciun text privind FEOGA nu prevedea o codare grafică înainte de data de 31 august a fiecărui an. Într-adevăr, lipsa unor obligații prevăzute explicit nu poate să înlăture îndoielile provocate de lipsa controlului la fața locului. În orice caz, din moment ce această întârziere determină o lipsă a controlului, aceasta contravine obligației generale de a putea efectua astfel de controale. De asemenea, faptul că au fost efectuate controale la fața locului după 31 august și că acestea au determinat corecții nu înseamnă că toate controalele necesare au fost efectuate și nu demonstrează că aceste controale la fața locului erau rezultatul unei analize eficiente a riscurilor efectuate după 31 august.”
Prin urmare, Tribunalul a concluzionat, la punctele 71 și 72 din această hotărâre, că statul membru reclamant nu a prezentat elemente suficiente care să permită contrazicerea îndoielilor serioase și rezonabile ale Comisiei în raport cu fiabilitatea controalelor, îndoieli provocate de neluarea în considerare suficientă a anomaliilor evidențiate de SIG și de lipsa controalelor. Prin urmare, potrivit Tribunalului, Comisia era îndreptățită să aplice o corecție financiară. În aceste condiții, primul motiv, precum și primul aspect al celui de al doilea motiv au fost respinse.
În ceea ce privește al doilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe lipsa unui risc real de pierdere pentru FEOGA, și al treilea motiv, întemeiat pe caracterul disproporționat al corecției forfetare în raport cu prejudiciul pe care l-ar fi suferit efectiv FEOGA, pe care Tribunalul a hotărât să le trateze împreună, acesta nu a reținut metoda de calcul prezentată de Regatul Belgiei pentru a demonstra caracterul pretins disproporționat al corecțiilor financiare aplicate. Tribunalul a subliniat la punctele 88 și 90 din hotărârea atacată în special că extrapolările prezentate de guvernul belgian, menite să demonstreze prejudiciul maxim suportat de FEOGA, nu țin seama de recuperarea plăților necuvenite și că nu se poate ști dacă acestea includ sau nu includ dosarele care au făcut obiectul unei codări tardive.
Întrucât acest stat membru nu a putut demonstra prejudiciul maxim suferit de FEOGA, Tribunalul a concluzionat, la punctele 92 și 93 din hotărârea atacată, că o corecție forfetară putea fi impusă în mod justificat de Comisie și că, întrucât corecția a fost stabilită la cel mai scăzut nivel prevăzut de orientări, și anume 2 %, și întrucât aceste orientări nu au fost contestate de Regatul Belgiei, această corecție nu putea, prin ipoteză, să fi încălcat principiul proporționalității.
Prin urmare, Tribunalul a respins al doilea aspect al celui de al doilea motiv, precum și al treilea motiv.
În aceste condiții, acțiunea a fost respinsă și Regatul Belgiei a fost obligat la plata cheltuielilor de judecată.
IV —

Concluziile părților
În cadrul prezentului recurs, Regatul Belgiei solicită Curții:
—
anularea hotărârii atacate și a deciziei în litigiu;
—
în subsidiar, anularea hotărârii atacate și, în temeiul competenței sale de fond, reducerea corecției financiare la un cuantum de 1491085 de euro;
—
în continuare în subsidiar, anularea hotărârii atacate și trimiterea cauzei Tribunalului;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată efectuate în procedura în fața Tribunalului și a Curții.
În memoriul său în apărare, Comisia solicită respingerea recursului și obligarea Regatului Belgiei la plata cheltuielilor de judecată.
V —

Motivele recursului
În susținerea recursului formulat, Regatul Belgiei invocă, în esență, cinci motive de anulare a hotărârii atacate, întemeiate pe:
—
o denaturare a faptelor;
—
încălcări ale articolului 8 din Regulamentul nr. 3508/92, precum și ale articolelor 6 și 9 din Regulamentul nr. 3887/92;
—
încălcări ale obligației de motivare;
—
o încălcare a principiului proporționalității și, respectiv,
—
o eroare de drept în ceea ce privește lipsa competenței de fond a instanțelor comunitare privind cuantumul corecțiilor financiare stabilite de Comisie în domeniul FEOGA.
A —
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o denaturare a faptelor
1. Argumentele părților
Regatul Belgiei susține că Tribunalul a denaturat faptele în special atunci când a constatat, la punctul 47 din hotărârea atacată, că, „în cazul în care SIG evidențiază, cu ocazia controlului administrativ, că suprafața declarată într-o cerere de ajutor este superioară suprafeței SIG, o astfel de diferență constituie o anomalie care indică o posibilă neregulă a acestei cereri”, întrucât, „dacă suprafața SIG corespunde mai mult suprafeței reale decât cea declarată în cererea de ajutor, atunci plata ajutorului pentru suprafață în funcție de suprafața solicitată determină o plată nedatorată în favoarea solicitantului și, așadar, o pierdere pentru FEOGA”.
O astfel de afirmație ar demonstra o înțelegere greșită a funcționării SIG instituit de Regatul Belgiei. În opinia sa, aceasta ar constitui o denaturare a faptelor în măsura în care Tribunalul consideră SIG drept un instrument de măsură care se apropie mai mult de datele de suprafață reale decât de cele declarate de agricultori și, prin urmare, consideră că acest sistem permitea constatarea anomaliilor și identificarea clară a riscurilor de pierderi pentru FEOGA. Or, în opinia acestui stat membru, sistemul SIG nu servea decât la identificarea parcelelor agricole și la detectarea suprapunerilor de parcele, precum și a declarațiilor duble, fără a permite stabilirea suprafețelor reale ale parcelelor, în special din cauza vechimii anumitor fotografii utilizate.
Comisia susține, în ceea ce o privește, că Tribunalul nu ar fi apreciat, la punctul 47 din hotărârea atacată, că SIG este un instrument de măsură, ci că neconcordanța dintre suprafața declarată și suprafața SIG putea să determine îndoieli serioase cu privire la corectitudinea suprafeței declarate de agricultor. În plus, obiectivul atribuit SIG de către Regatul Belgiei ar fi insuficient în raport cu cerințele impuse de articolul 6 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 3887/92, potrivit căruia controlul administrativ al cererilor de ajutor cuprinde în special verificări încrucișate. Folosirea adverbului „în special” ar implica în mod necesar că acest control administrativ cuprinde și alte măsuri decât exclusiv aceste verificări încrucișate.
2. Aprecierea Curții
Se impune observarea faptului că, la punctul 47 din hotărârea atacată, Tribunalul a plecat de la constatarea că, în cazul în care suprafața declarată în cererea de ajutor este superioară suprafeței SIG, acest lucru constituie o anomalie care indică o posibilă neregulă a acestei cereri. Într-adevăr, în această ipoteză și presupunând că suprafața SIG corespunde mai mult suprafeței reale decât cea declarată în cererea de ajutor, Tribunalul a înțeles doar să constate că, în aceste condiții, plata ajutorului pentru suprafață în funcție de suprafața declarată putea determina o plată nedatorată în favoarea solicitantului și, astfel, o pierdere pentru FEOGA.
Tribunalul nu a afirmat însă nicidecum că SIG constituie un instrument de măsură fiabil, astfel cum pare să îi reproșeze Regatul Belgiei. Răspunzând afirmațiilor acestui stat membru cu privire la imprecizia datelor SIG, Tribunalul a subliniat în schimb, la punctul 48 din hotărârea atacată, că imprecizia acestor date nu înseamnă că acestea nu sunt importante, ci că, dimpotrivă, implică faptul că riscul de pierdere pentru FEOGA nu poate fi exclus. Tribunalul a recunoscut astfel imprecizia datelor SIG. Totuși, constatând că o astfel de imprecizie nu permite să se știe dacă această pierdere este sau nu este reală, Tribunalul a concluzionat că anomaliile astfel evidențiate indică un risc de pierdere pentru FEOGA.
În realitate, Tribunalul, în special la punctul 49 din hotărârea atacată, tinde să considere SIG nu un instrument de măsură, ci un instrument de control prin intermediul căruia suprafețele declarate pot fi evaluate. Astfel, Tribunalul nu a intenționat să confere mai multă fiabilitate datelor referitoare la suprafețe din SIG decât celor provenite din cererile de ajutoare.
În ceea ce privește capacitatea SIG de a evidenția anomalii, trebuie să se constate că atât suprafețele declarate, cât și suprafețele SIG proveneau în cele din urmă din declarații ale agricultorilor, primele corespunzând suprafețelor indicate de aceștia din urmă în formularele de cerere de ajutor, iar celelalte rezultând din marcajul manual efectuat de aceștia pe fotografiile aeriene.
Or, în lipsa controlului la fața locului sau a oricărei alte verificări complementare, nici suprafețele declarate, nici cele rezultate din SIG nu puteau fi confirmate ca fiind exacte. Prin urmare, contradicția dintre aceste două surse de informații putea constitui o anomalie (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 septembrie 2002, Germania/Comisia,
C-377/99, Rec., p. I-7421
, punctul 48, precum și Hotărârea din 12 ianuarie 2006, Germania/Comisia, C-183/03, punctele 61 și 62).
Prin urmare, la punctul 47 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat în mod întemeiat că, în cazul în care SIG scoate în evidență, cu ocazia controlului administrativ, că suprafața declarată este superioară suprafeței SIG, această diferență constituie o anomalie care indică o posibilă neregulă a acestei cereri.
Prin urmare, primul motiv trebuie respins.
B —
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcări ale articolului 8 din Regulamentul nr. 3508/92, precum și ale articolelor 6 și 9 din Regulamentul nr. 3887/92
Prezentul motiv este format, în esență, din patru aspecte care trebuie examinate separat.
1. Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o încălcare a articolului 6 alineatul (7) din Regulamentul nr. 3887/92
a) Argumentele părților
Regatul Belgiei consideră că Tribunalul a încălcat articolul 6 alineatul (7) din Regulamentul nr. 3887/92 atunci când a apreciat că, dotându-se cu SIG, acest stat membru dispunea de un instrument pertinent de măsură a suprafeței parcelelor agricole, deși, pe de o parte, alegerea instrumentelor de măsură intră în competența exclusivă a statelor membre și, pe de altă parte, acest stat membru optase pentru o măsurătoare oficială de către un geometru sau prin fotointerpretarea imaginilor obținute din satelit.
Astfel, Tribunalul nu putea constata, la punctul 49 din hotărârea atacată, că autoritățile belgiene se dotaseră, ca urmare a instituirii SIG, cu un instrument de control apt să furnizeze indicații pertinente, depășindu-și obligațiile explicite prevăzute la articolul 6 alineatul (2) din regulamentul menționat.
Comisia amintește că autoritățile belgiene au ales din proprie inițiativă această posibilitate de a utiliza fotografiile aeriene în scopul efectuării controalelor administrative impuse de Regulamentul nr. 3508/92. Prin urmare, autoritățile belgiene trebuiau să stabilească toate consecințele în cazul neconcordanței dintre suprafața declarată și suprafața SIG, ceea ce acestea nu au făcut. În plus, trimiterea la articolul 6 alineatul (7) din Regulamentul nr. 3887/92 nu ar fi pertinentă, întrucât această dispoziție referitoare la tehnicile de măsurare se aplică stabilirii suprafeței parcelelor agricole în cadrul controlului la fața locului.
b) Aprecierea Curții
Trebuie amintit că, astfel cum s-a constatat la punctul 49 din prezenta hotărâre, Tribunalul nu a atribuit sistemului SIG calitatea de instrument de măsură. Împrejurarea că Tribunalul a considerat, la punctul 49 din hotărârea atacată, că SIG este un instrument de control apt să furnizeze indicații pertinente, depășind obligațiile explicite prevăzute la articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 3887/92, nu este de natură să pună în discuție această constatare.
Prin urmare, nu s-ar putea reproșa Tribunalului că a definit în locul Regatului Belgiei instrumentul de măsură pe care acesta înțelegea să îl utilizeze în conformitate cu articolul 6 alineatul (7) din același regulament, în scopul stabilirii suprafeței parcelelor agricole.
Prin urmare, primul aspect al celui de al doilea motiv nu poate fi admis.
2. Cu privire la al doilea aspect, privind obligațiile implicite
a) Argumentele părților
Regatul Belgiei reproșează Tribunalului că impune retroactiv statelor membre modalitățile de control adoptate de Comisie în raportul de sinteză, care a stat la baza deciziei în litigiu, deși reglementarea în vigoare la momentul faptelor nu impunea să se recurgă la acestea. Statele membre ar fi fost obligate astfel, în cazul în care suprafața declarată este superioară suprafeței SIG, fie să efectueze un control la fața locului, fie să diminueze suprafața ce trebuie subvenționată.
În opinia Regatului Belgiei, astfel de obligații ar încălca prevederile articolului 6 alineatul (3) din Regulamentul nr. 3887/92, potrivit cărora un control la fața locului nu ar trebui efectuat decât pe un eșantion semnificativ reprezentând cel puțin 5 % din cererile de ajutoare.
Pe de altă parte, reglementarea în vigoare nu prevedea, în cadrul controalelor administrative, reducerea suprafeței care trebuie subvenționată doar pe baza datelor SIG. O astfel de reducere nu era prevăzută, în conformitate cu articolul 9 alineatul (2) din Regulamentul nr. 3887/92, decât în cazul în care suprafața declarată este superioară celei stabilite efectiv. Or, o astfel de stabilire nu ar fi fost posibilă din punct de vedere legal, potrivit dreptului aplicabil
ratione temporis
, decât în cadrul unui control la fața locului în sensul jurisprudenței care rezultă din Hotărârea Curții din 28 noiembrie 2002, Agrargenossenschaft Pretzsch (
C-417/00, Rec., p. I-11053
, punctul 48). O obligație de reducere în stadiul controlului administrativ ar fi fost, într-adevăr, instituită prin articolul 31 din Regulamentul nr. 2419/2001, dar nu ar fi fost aplicabilă decât începând cu anul de recoltă 2002.
În plus, instituirea unor astfel de obligații implicite nu ar fi fost necesară în măsura în care statul membru reclamant luase în considerare anomaliile sus-menționate în cadrul analizei riscurilor.
În sfârșit, aceste obligații implicite ar încălca, pe de o parte, principiul securității juridice, în sensul că impun o sancțiune agricultorilor în stadiul controlului administrativ, deși o astfel de sancțiune nu era prevăzută de reglementarea în vigoare
ratione temporis
decât pentru neregulile constatate în cadrul unui control la fața locului. Pe de altă parte, aceste obligații ar încălca principiul nediscriminării, în sensul că penalizează doar statul membru care a instituit un sistem precis și performant pe bază de fotografii aeriene, depășind obligațiile care îi revin în stadiul controlului administrativ.
Comisia amintește mai întâi că acest control administrativ trebuie să privească toate cererile de ajutor. Pentru a conferi un efect util acestui control administrativ, Regatul Belgiei ar fi trebuit, așadar, să reacționeze față de apariția unor diferențe între suprafața declarată și suprafața SIG. Prin urmare, Tribunalul ar fi considerat în mod întemeiat că inacțiunea autorităților belgiene echivalează cu lipsa adoptării măsurilor de control implicit necesare pentru respectarea uneia dintre normele explicite în vigoare la momentul faptelor. Nu ar fi vorba de o creare de obligații implicite, ci de constatarea unor obligații inerente respectării normelor explicite existente.
În ceea ce privește obligația implicită de a reduce suprafața care trebuie luată în considerare la calcularea ajutoarelor în cazul în care suprafața declarată este superioară suprafeței SIG, Comisia susține că jurisprudența Curții prevede această obligație pentru orice tip de control și că, în orice caz, autoritățile belgiene ar fi putut efectua un control la fața locului în vederea acestei reduceri. Pe de altă parte, articolul 31 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2419/2001, care prevede o astfel de reducere în stadiul controlului administrativ, nu ar fi decât o explicitare a articolului 9 alineatul (2) din Regulamentul nr. 3887/92, care era aplicabil
ratione temporis
.
În opinia Comisiei, afirmația privind securitatea juridică este lipsită de temei, dat fiind că, astfel cum a amintit Tribunalul la punctul 56 din hotărârea atacată, autoritățile belgiene aveau posibilitatea de a efectua un control la fața locului. Pe de altă parte, principiul nediscriminării, invocat de Regatul Belgiei, nu s-ar aplica în situațiile în care statele membre dispun, în temeiul legislației comunitare, de alegerea între mai multe opțiuni tehnice. Din moment ce optase pentru o metodă de identificare, fie aceasta mai precisă decât cea reținută de celelalte state membre, Regatul Belgiei era obligat să utilizeze datele produse de acest instrument pentru a efectua controale, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3887/92.
b) Aprecierea Curții
În prealabil, trebuie să se constate, astfel cum a amintit Tribunalul la punctul 52 din hotărârea atacată, că, deși reglementarea comunitară privind acordarea ajutoarelor și a primelor nu impune în mod expres statelor membre să instituie măsuri de supraveghere și modalități de control precum cele evocate de Comisie cu ocazia închiderii conturilor FEOGA, nu este mai puțin adevărat că această obligație poate decurge, uneori implicit, din faptul că, în temeiul reglementării în cauză, statelor membre le revine sarcina de a organiza un sistem eficient de control și de supraveghere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iunie 1990, Germania/Comisia, citată anterior, punctul 16, și Hotărârea Spania/Comisia, citată anterior, punctul 35).
Prin urmare, se pune problema dacă obligațiile la care se referă Tribunalul în hotărârea atacată decurg implicit din obligația care revine statelor membre de a organiza un sistem eficient de control și de supraveghere și, dacă este cazul, dacă astfel de obligații încalcă anumite dispoziții ale dreptului comunitar.
i) Cu privire la sfera și la existența obligațiilor implicite contestate
În această privință, trebuie subliniat, pe de o parte, că inspecția la fața locului și controlul administrativ au fost concepute de legiuitorul comunitar ca două mijloace de verificare ce se completează reciproc, chiar dacă sunt diferite (a se vedea Hotărârea din 3 octombrie 1996, Germania/Comisia, citată anterior, punctul 43, și Hotărârea Spania/Comisia, citată anterior, punctul 39). Pe de altă parte, acest control administrativ, care precedă inspecțiile la fața locului, trebuie efectuat astfel încât să permită autorităților naționale să tragă toate concluziile posibile, fie că acestea determină certitudini sau îndoieli, cu privire la respectarea condițiilor de acordare a ajutoarelor și a primelor (a se vedea Hotărârea din 3 octombrie 1996, Germania/Comisia, citată anterior, punctul 17, și Hotărârea Spania/Comisia, citată anterior, punctul 40).
Or, astfel cum s-a constatat la punctul 52 din prezenta hotărâre, în lipsa controlului la fața locului sau a oricărei alte verificări complementare, nici suprafețele declarate, nici cele rezultate din SIG nu puteau fi confirmate ca fiind exacte. Prin urmare, contradicția dintre aceste două surse de informații putea constitui o anomalie care indică un risc de pierdere pentru FEOGA.
În prezența unor astfel de anomalii, autoritățile naționale trebuiau, așadar, să tragă toate concluziile posibile, fie că acestea determină certitudini sau îndoieli, cu privire la respectarea condițiilor de acordare a ajutoarelor și a primelor.
Rezultă că astfel de anomalii impuneau adoptarea de către statul membru în cauză a unor măsuri de control, fie acestea controale la fața locului sau orice altă verificare complementară, și că, în această privință, simpla luare în considerare în cadrul analizei riscurilor a anomaliilor respective se dovedea insuficientă pentru a elimina îndoielile privind exactitatea suprafețelor declarate.
Prin urmare, argumentația Regatului Belgiei prin care se contestă existența, în speță, a unor obligații implicite de a efectua controale la fața locului sau alte controale administrative trebuie respinsă ca fiind neîntemeiată.
Tot astfel, trebuie să se constate că, la punctul 71 din hotărârea atacată, Tribunalul putea concluziona în mod întemeiat că anomaliile evidențiate de SIG nu au fost suficient luate în considerare, și acest lucru în pofida luării în considerare a acestor anomalii în cadrul analizei riscurilor.
În ceea ce privește obligația, menționată la punctul 51 din hotărârea atacată, de a efectua o reducere, deși Tribunalul a considerat, într-adevăr, la punctul următor din această hotărâre, că obligația respectivă decurge, uneori implicit, din obligația care revine statelor membre de a organiza un sistem eficient de control și de supraveghere, nu a prezentat totuși în mod explicit care este sfera acestei obligații. Prin urmare, deficiențele în ceea ce privește controalele secundare, rezultate din lipsa controalelor la fața locului și/sau din reducerile suprafețelor declarate, care au făcut obiectul dezbaterii în fața Tribunalului, nu pot fi privite decât în lumina raportului de sinteză în care aceste obiecții au fost formulate și dezvoltate inițial.
Or, astfel cum s-a arătat la punctele 19 și 20 din prezenta hotărâre, Comisia a reproșat, în esență, acestui stat membru, la punctul B.7.1.1 din raportul respectiv, că nu a monitorizat anomaliile detectate în urma controlului administrativ cu rigoarea necesară și, la punctul B.7.1.3, că nu a diminuat suprafețele declarate și/sau că nu a efectuat controale la fața locului în cazul în care controlul administrativ evidenția anomalii. Comisia a susținut, într-adevăr, că diferențele dintre suprafețele declarate și suprafețele SIG, constatate în stadiul controlului administrativ, pot justifica din punct de vedere juridic o reducere a cuantumului ajutorului, dar nu s-a pronunțat cu privire la modalitățile concrete care pot permite realizarea unei astfel de reduceri.
Rezultă că nu doar în temeiul datelor SIG a impus Comisia Regatului Belgiei efectuarea unei diminuări a suprafețelor care trebuie subvenționate, astfel cum susține acest stat membru.
În plus, acest stat membru nu ar putea reproșa Tribunalului faptul că i-a impus, la punctele 51 și 52 din hotărârea atacată, reducerea suprafețelor declarate doar pe baza datelor referitoare la suprafețe din SIG. Într-adevăr, o astfel de cerință nu figurează nicidecum în hotărârea atacată.
Prin urmare, argumentele privind o pretinsă obligație de a reduce suprafețele declarate pe baza suprafețelor SIG trebuie respinse ca fiind neîntemeiate.
ii) Cu privire la incompatibilitatea obligațiilor implicite cu anumite cerințe care decurg din dreptul comunitar
Mai întâi, presupunându-se că, în conformitate cu articolul 9 alineatul (2) din Regulamentul nr. 3887/92 aplicabil
ratione temporis
, nicio reducere a unei subvenții nu ar putea fi efectuată decât în temeiul unor suprafețe constatate în mod legal, în speță, în urma unui control la fața locului, se impune constatarea că statul membru recurent avea, în orice caz, posibilitatea de a efectua un astfel de control în vederea reducerii suprafeței care trebuie subvenționată.
Prin urmare, nu s-ar putea reproșa Tribunalului nerespectarea articolului 9 alineatul (2) din Regulamentul nr. 3887/92 și a jurisprudenței care rezultă din Hotărârea Agrargenossenschaft Pretschz, citată anterior, pentru motivul că acesta a apreciat că autoritățile belgiene trebuiau să reacționeze în mod adecvat atunci când au fost confruntate cu anomaliile evidențiate de SIG în stadiul controlului administrativ.
În orice caz, trebuie să se arate că Regulamentul nr. 3887/92 are drept obiective, potrivit celui de al șaptelea și celui de al nouălea considerent ale acestui regulament, să controleze în mod eficient respectarea dispozițiilor în domeniul ajutoarelor comunitare și, respectiv, să instituie dispoziții care urmăresc să prevină și să sancționeze în mod eficient neregulile și fraudele (a se vedea în acest sens Hotărârea Agrargenossenschaft Pretzch, citată anterior, punctul 33).
Astfel, în prezența unor anomalii cu privire la exactitatea suprafețelor declarate, o obligație de a efectua controale la fața locului și/sau reduceri ale suprafețelor declarate în urma stabilirii suprafețelor în cauză, departe de a fi contrară reglementării aplicabile, poate contribui, în realitate, la atingerea obiectivelor acestei reglementări, amintite la punctul precedent din prezenta hotărâre.
Apoi, se impune constatarea că obligațiile implicite reținute de Tribunal nu încalcă în niciun caz dispozițiile articolului 6 alineatul (3) din Regulamentul nr. 3887/92, potrivit cărora un control la fața locului nu ar trebui efectuat decât pe un eșantion semnificativ reprezentând cel puțin 5 % din cererile de ajutor.
Într-adevăr, pe de o parte, această dispoziție prevede un control de către statul membru a minimum 5 % din cererile de ajutoare, ceea ce nu exclude ca aceste controale să poată avea ca obiect o proporție mai importantă a acestora și, pe de altă parte, astfel cum a constatat Tribunalul la punctul 56 din hotărârea atacată, dosarele afectate de anomalii nu reprezentau decât 2,1 %-4 % din totalul dosarelor de cereri de ajutoare.
În ceea ce privește pretinsa încălcare a principiului securității juridice, trebuie subliniat că, în cadrul controlului administrativ, în cazul unei anomalii care evidențiază o posibilă supraestimare a suprafeței declarate, cuantumul ajutorului putea fi corectat pe baza suprafeței stabilite efectiv în cadrul unui control la fața locului.
Prin urmare, Regatul Belgiei nu ar putea invoca în favoarea agricultorilor principiul securității juridice ca opunându-se unei reduceri a suprafeței care trebuie subvenționată în stadiul controlului administrativ.
În ceea ce privește pretinsa încălcare a principiului egalității de tratament, trebuie să se arate mai întâi că fiecare caz trebuie să fie, în principiu, analizat separat pentru a constata dacă statul membru în cauză a respectat sau nu a respectat, cu ocazia realizării operațiunilor finanțate prin FEOGA, cerințele care decurg din dreptul comunitar și, în cazul în care le-a încălcat, în ce măsură (Hotărârea din 18 mai 2000, Belgia/Comisia,
C-242/97, Rec., p. I-3421
, punctul 129, și Hotărârea din 20 septembrie 2001, Belgia/Comisia,
C-263/98, Rec., p. I-6063
, punctul 132).
Acest fapt nu înseamnă că un stat membru nu poate să invoce încălcarea principiului egalității de tratament. Totuși, acest stat membru nu ar putea să facă acest lucru decât în măsura în care cazurile invocate sunt cel puțin comparabile, având în vedere toate elementele care le caracterizează, printre care figurează în special perioada în care au fost efectuate cheltuielile, sectoarele în cauză și natura neregulilor reproșate (a se vedea Hotărârea din 18 mai 2000, Belgia/Comisia, citată anterior, punctul 130, și Hotărârea din 20 septembrie 2001, Belgia/Comisia, citată anterior, punctul 133).
Apoi, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, poate exista o discriminare interzisă în cazul în care situații comparabile sunt tratate în mod diferit, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 mai 1994, Codorniu/Consiliul,
C-309/89, Rec., p. I-1853
, punctul 26, și Hotărârea din 13 septembrie 2001, Spania/Comisia,
C-375/99, Rec., p. I-5983
, punctul 28).
Or, din moment ce Regatul Belgiei dispunea, datorită unui sistem instituit în mod voluntar, de informații pertinente de care celelalte state membre nu dispuneau, în lipsa utilizării unui astfel de sistem neobligatoriu la momentul faptelor, situația Regatului Belgiei și cea a celorlalte state membre nu erau comparabile (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 septembrie 2001, Belgia/Comisia, citată anterior, punctele 135 și 136, precum și Hotărârea din 13 septembrie 2001, Spania/Comisia, citată anterior, punctul 29).
Rezultă că, întrucât situațiile nu sunt comparabile, nu a existat o încălcare a principiului egalității de tratament.
Prin urmare, reținând la punctul 49 din hotărârea atacată că pârâta nu putea ignora anomaliile în cauză doar pentru că sistemul care le-a evidențiat nu era obligatoriu sau nu era destinat acestui scop, Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept.
Având în vedere cele de mai sus, al doilea aspect al celui de al doilea motiv nu poate fi admis.
3. Cu privire la al treilea aspect, referitor la aplicabilitatea unei marje de toleranță în stadiul controlului administrativ
a) Argumentele părților
Invocând acest aspect, Regatul Belgiei reproșează Tribunalului că a încălcat dispozițiile articolului 8 din Regulamentul nr. 3508/92, precum și cele ale articolelor 6 și 9 din Regulamentul nr. 3887/92, în sensul că ar fi considerat, în mod neîntemeiat, că sistemul de control belgian nu este eficient din cauza lipsei de monitorizare a datelor provenite din SIG. Tribunalul nu ar fi justificat respingerea argumentației guvernului belgian decât printr-un singur motiv, greșit în drept, și anume acela că nu se poate aplica nicio marjă de toleranță în stadiul controalelor administrative.
Comisia susține că marja de toleranță invocată de autoritățile belgiene nu privește decât controalele fizice și incertitudinile legate de aceste tipuri de controale. Acest lucru nu ar putea justifica o marjă de toleranță în ceea ce privește controalele administrative, din moment ce suprafața parcelelor de referință trebuie stabilită înaintea oricărei cereri și oricărei forme de control, inclusiv controalele administrative.
Comisia recunoaște că o marjă de toleranță este admisă la crearea inițială a parcelelor de referință, efectuată în temeiul articolului 4 din Regulamentul nr. 3508/92, dar o astfel de marjă nu poate fi utilizată, după instituirea sistemului, în mod repetat și continuu, astfel cum obișnuiesc să facă autoritățile belgiene.
b) Aprecierea Curții
Trebuie să se arate că Tribunalul a considerat, într-adevăr, la punctul 60 din hotărârea atacată, că o marjă de toleranță nu poate fi admisă în stadiul controlului administrativ. Totuși, la punctul 61 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că faptul că fuseseră efectuate controale de către autoritățile belgiene nu a putut împiedica plata ajutoarelor fără a mai fi efectuate anchete suplimentare pentru anumite dosare care prezentau o anomalie mai mare de 5 % și pentru toate dosarele care prezentau o anomalie mai mică de 5 %.
Prin urmare, independent de problema aplicabilității unei marje de toleranță de 5 % în stadiul controlului administrativ, Tribunalul a constatat în orice caz deficiențe în ceea ce privește controalele efectuate în cazul dosarelor care prezintă o diferență mai mare de 5 % între suprafața declarată și cea furnizată de SIG.
Prin urmare, al treilea aspect al celui de al doilea motiv este inoperant.
4. Cu privire la al patrulea aspect, referitor la codarea tardivă a datelor în SIG
a) Argumentele părților
Invocând acest aspect, Regatul Belgiei urmărește să demonstreze că Tribunalul ar fi încălcat articolul 8 din Regulamentul nr. 3508/92, precum și articolele 6 și 9 din Regulamentul nr. 3887/92, în sensul că a considerat în mod greșit că sistemul de control instituit de autoritățile belgiene nu ar fi eficient din cauza unei codări tardive a datelor grafice în SIG.
Acest stat membru reproșează de asemenea Tribunalului că nu a îndeplinit obligația de motivare în raționamentul efectuat la punctele 65-70 din hotărârea atacată. În special, Tribunalul nu ar fi justificat în ce fel o codare grafică și o analiză a riscurilor intervenite după 31 august ar constitui o întârziere, în lipsa unei referințe la o astfel de dată în reglementare. În același fel, Tribunalul nu ar fi reluat argumentația guvernului belgian, potrivit căreia controalele la fața locului efectuate după data de 31 august ar fi fost la fel de eficiente ca cele realizate înaintea acestei date, în măsura în care, pentru anumite culturi, terenurile de pe care a fost culeasă recolta nu sunt arate încă în lunile septembrie și octombrie, pe când, pentru alte tipuri de culturi, recoltarea are loc doar la sfârșitul lunii octombrie sau chiar la începutul lunii noiembrie.
Comisia consideră că obiecția dezbătută în fața Tribunalului nu privea tardivitatea controalelor la fața locului, astfel cum pare să înțeleagă Regatul Belgiei, ci introducerea tardivă a datelor grafice în SIG. Această codare tardivă a datelor în SIG nu ar fi permis efectuarea în timp util a controalelor administrative, împiedicând sau întârziind astfel efectuarea controalelor ulterioare la fața locului. Autoritățile belgiene ar fi recunoscut, de altfel, că introducerea tardivă a datelor grafice în SIG a avut un impact asupra selecției cererilor de ajutor în cadrul analizei riscurilor.
b) Aprecierea Curții
În prealabil, trebuie subliniat, astfel cum a amintit Comisia, că la punctele 65-70 din hotărârea atacată, Tribunalul nu a avut în vedere eficiența controalelor la fața locului efectuate după data de 31 august, ci tardivitatea codării în SIG a datelor referitoare la suprafață care, drept consecință, nu ar fi permis efectuarea în timp util a controalelor administrative, împiedicând astfel controalele la fața locului.
În ceea ce privește lipsa motivării, argumentele prezentate în această privință de guvernul belgian nu sunt întemeiate. Într-adevăr, la punctul 70 din hotărârea atacată, Tribunalul a explicat motivele pentru care consideră că o codare tardivă ar putea provoca îndoieli cu privire la fiabilitatea controalelor ulterioare. Tribunalul a considerat de asemenea că această concluzie nu este pusă în discuție de faptul că niciun text referitor la FEOGA nu prevede o codare grafică înainte de data de 31 august a fiecărui an.
Cu privire la temeinicia acestor concluzii ale Tribunalului, Curtea a avut deja ocazia să constate că, în conformitate cu obiectivul și cu structura Regulamentului nr. 3887/92, articolul 6 alineatul (3) al doilea paragraf trebuie interpretat în sensul că atât controalele inițiale, cât și cele suplimentare trebuie efectuate atunci când mai există încă dovezi referitoare la culturile arabile sau la retragerea din circuitul agricol pe suprafețele care au făcut obiectul plăților și, în orice caz, în anul în curs (a se vedea Hotărârea din 7 octombrie 2004, Spania/Comisia,
C-135/01, Rec., p. I-9009
, punctul 152).
Curtea a continuat subliniind că, pentru a asigura eficiența, controalele pe suprafețele afectate culturilor arabile trebuie efectuate înainte de recoltare, iar pe suprafețele afectate retragerii din circuitul agricol, înainte ca obligația respectivă să ia sfârșit, și anume la data de 31 august a anului în curs. În orice caz, cu cât controalele sunt efectuate mai târziu, cu atât este mai probabil că, în mod rezonabil, Comisia ar putea ajunge la concluzia că acele controale nu oferă nivelul așteptat de garanție a legalității cererilor și că riscul de pierderi pentru FEOGA va fi semnificativ (Hotărârea din 7 octombrie 2004, Spania/Comisia, citată anterior, punctul 153).
Astfel, din jurisprudență reiese în mod clar că elementul temporal pertinent în scopul aprecierii caracterului tardiv al controalelor întreprinse de un stat membru cu privire la culturile arabile corespunde perioadei de recoltare. În această privință, astfel cum a recunoscut însuși Regatul Belgiei, în special la punctul 104 din cererea de recurs, recoltarea anumitor culturi are loc înainte de data de 31 august.
Or, codarea datelor privind suprafața în SIG reprezintă elementul prealabil necesar selecției, în special pe baza analizei riscurilor, a dosarelor de cereri de ajutoare care trebuie să facă obiectul unui control la fața locului.
Prin urmare, Comisia putea utiliza această dată pentru a evalua, astfel cum s-a arătat la punctul 65 din hotărârea atacată, procentul datelor codate în SIG la acel moment și, prin urmare, pentru a aprecia fiabilitatea sistemului de control instituit de acest stat membru.
Prin urmare, Tribunalul a considerat în mod întemeiat că o codare a datelor în SIG intervenită după 31 august putea prezenta o anumită tardivitate. În același fel, Tribunalul a putut considera în mod întemeiat că, în aceste condiții, Comisia, astfel cum s-a arătat la punctul 67 din hotărârea atacată, putea în mod justificat să pretindă că această codare nu a permis efectuarea în timp util a controalelor administrative, împiedicând astfel controalele la fața locului și că, astfel cum s-a concluzionat la punctul 69 din hotărârea respectivă, un anumit număr de dosare a fost astfel sustras acestor din urmă controale.
Așadar, al patrulea aspect al celui de al doilea motiv nu poate fi admis.
Prin urmare, întrucât primele trei aspecte ale celui de al doilea motiv au fost de asemenea înlăturate, acest motiv trebuie respins.
C —
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcări ale obligației de motivare
1. Argumentele părților
Regatul Belgiei susține că motivația expusă la punctele 29-71 din hotărârea atacată ar fi vădit insuficientă și/sau contradictorie.
În primul rând, la punctul 33 din hotărârea atacată, Tribunalul ar accepta fără nicio analiză susținerea Comisiei potrivit căreia condiția stabilită în cadrul orientărilor, care prevede că o corecție financiară forfetară presupune existența unei deficiențe semnificative în aplicarea unor norme comunitare explicite, trebuie interpretată în lumina condiției care figurează la alineatul precedent al acestor orientări, și anume aceea că trebuie avute în vedere corecții forfetare în cazul în care Comisia constată că o măsură de control impusă explicit de un regulament sau care este implicit necesară pentru respectarea unei norme explicite nu a fost efectuată în mod corespunzător. Or, o astfel de susținere ar fi în contradicție chiar cu termenii acestor orientări, în care această condiție privind o deficiență semnificativă în aplicarea unor norme comunitare explicite ar fi legată de natura procedurii de control și de caracterul său perfectibil sau nu.
În al doilea rând, Tribunalul nu ar fi răspuns argumentului guvernului belgian potrivit căruia obligațiile preconizate de Comisie în raportul de sinteză, și anume efectuarea, în caz de anomalii, fie a unui control la fața locului, fie a unei reduceri a suprafeței care trebuie subvenționată, sunt contrare reglementării aplicabile și jurisprudenței Curții care rezultă din Hotărârea Agrargenossenschaft Pretzsch, citată anterior.
În al treilea rând, Tribunalul ar fi considerat, la punctul 52 din hotărârea atacată, că în mod întemeiat Comisia a impus modalitățile de control prescrise în raportul de sinteză. Or, la punctul precedent din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi afirmat, în mod nejustificat, că aceasta ar fi prescris autorităților respective să efectueze fie un control la fața locului, fie o diminuare a suprafeței care trebuie subvenționată, fie alte controale administrative, deși raportul respectiv nu făcea nicidecum referire la aceste alte controale administrative.
În al patrulea rând, afirmațiile Tribunalului, cuprinse la punctele 60 și, respectiv, 70 din hotărârea atacată, ar fi contradictorii. Într-adevăr, în opinia Regatului Belgiei, fie analiza riscurilor este ineficientă în ansamblul său din cauza aplicării unei marje de toleranță, fie este eficientă, dar doar pentru cererile de ajutoare pentru care codarea a avut loc înainte de 31 august.
În opinia Comisiei, Tribunalul ar fi respectat obligația de motivare, în special atunci când a amintit, la punctele 52 și 57 din hotărârea atacată, că revine statelor membre obligația de a organiza un sistem eficient de control și de supraveghere și că autoritățile belgiene trebuiau să reacționeze față de anomaliile evidențiate de SIG.
Pe de altă parte, Comisia consideră că punctele 60 și 70 din hotărârea atacată nu conțin nicio contradicție, întrucât Tribunalul a analizat în cele două puncte ale acestei hotărâri două tipuri diferite de nereguli.
2. Aprecierea Curții
În ceea ce privește, mai întâi, pretinsa contradicție și/sau insuficiență a motivării care ar afecta punctul 33 din hotărârea atacată, trebuie arătat că faptul că o procedură este perfectibilă nu justifică, în sine, o corecție financiară. Trebuie să existe o deficiență semnificativă în aplicarea normelor comunitare explicite și o astfel de deficiență trebuie să expună FEOGA la un risc real de pierdere sau de neregulă (a se vedea Hotărârea Țările de Jos/Comisia, citată anterior, punctul 34, și Hotărârea din 7 iulie 2005, Grecia/Comisia,
C-5/03, Rec., p. I-5925
, punctul 51).
În opinia Regatului Belgiei, Tribunalul nu ar fi explicat de ce norma sus-menționată, reluată de Comisie în orientările sale, ar trebui interpretată în lumina celei conținute în orientările respective, potrivit căreia corecțiile forfetare trebuie avute în vedere în cazul în care Comisia constată că nu s-a efectuat o măsură de control impusă explicit printr-un regulament sau care este implicit necesară pentru a respecta o normă explicită.
În această privință, trebuie să se constate că Tribunalul a justificat o lectură coroborată a dispozițiilor orientărilor, întemeindu-se în special pe normele privind sarcina probei în contenciosul referitor la închiderea conturilor FEOGA. Or, o astfel de justificare s-a dovedit suficientă. Într-adevăr, în pofida sferei pe care o are la prima vedere norma expusă la punctul 124 din prezenta hotărâre, se poate aplica o corecție forfetară, chiar în cazul în care deficiențele sunt constatate în aplicarea unor norme implicite, în măsura în care respectarea acestor norme implicite este necesară pentru respectarea unei norme explicite (a se vedea, în ceea ce privește o corecție forfetară legată de încălcarea unor obligații implicite, Hotărârea din 9 ianuarie 2003, Grecia/Comisia, citată anterior, punctele 28 și 37).
În ceea ce privește, apoi, pretinsa incompatibilitate a obligațiilor implicite în cauză cu jurisprudența comunitară, reiese că, având în vedere cele arătate la punctul 84 din prezenta hotărâre, nu era necesar ca Tribunalul să efectueze o analiză a pretinsei contradicții.
În ceea ce privește punctul 51 din hotărârea atacată, trebuie amintit că acesta constă într-o expunere a pretențiilor Regatului Belgiei, care susținea că îi fusese solicitată de către Comisie, în caz de anomalii, efectuarea fie a unor controale la fața locului, fie a unei reduceri a suprafeței, fie a altor controale administrative.
Or, în ceea ce privește „alte controale administrative”, trebuie să se constate că, la punctul B.7.1 din raportul de sinteză, Comisia reproșa deja acestui stat membru lipsa unor anchete suplimentare, și anume, în speță, lipsa altor controale, inclusiv administrative, în ceea ce privește cererile de ajutoare pentru care diferențele de suprafețe depășeau 5 %. Rezultă că Tribunalul nu s-a pronunțat cu privire la critici care nu figurau în decizia în litigiu și nu trebuia, așadar, să formuleze o motivație specifică în această privință.
În ceea ce privește, în sfârșit, punctele 60 și 70 din hotărârea atacată, se impune concluzia că cele două constatări distincte efectuate de Tribunal nu sunt deloc contradictorii.
Având în vedere cele de mai sus, al treilea motiv trebuie respins ca fiind neîntemeiat.
D —
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului proporționalității
1. Argumentele părților
Prin intermediul acestui motiv, Regatul Belgiei reproșează Tribunalului greșita aplicare a principiului proporționalității prin faptul că a considerat Comisia ca fiind îndreptățită să îi impună o corecție financiară în cuantum de 9322809 euro. Potrivit metodei de extrapolare prezentate în fața Tribunalului de acest stat membru, prejudiciul suferit efectiv de FEOGA din cauza pretinselor nereguli se ridica la un cuantum de 1079814 euro sau, cel mult, la un cuantum de 1491085 de euro.
În plus, guvernul belgian susține că evaluarea sa cu privire la prejudiciul efectiv suferit de FEOGA ar fi fost, în mod greșit, respinsă de Tribunal pentru simplul motiv că nu lua în considerare recuperarea plăților necuvenite și dosarele care făcuseră obiectul unei codări tardive. Or, chiar în lipsa acestor două elemente, acest stat membru susține că extrapolările sale permiteau în orice caz demonstrarea caracterului disproporționat al corecției financiare forfetare aplicate de Comisie.
Comisia susține că autoritățile belgiene ar fi trebuit, în cadrul extrapolării inițiale, să ia în considerare recuperarea plăților necuvenite, lucru pe care acestea nu l-au făcut. În realitate, acestea ar încerca să prezinte o nouă extrapolare susținând, în stadiul recursului, existența unui prejudiciu potențial maxim pentru FEOGA care se ridică în prezent la un cuantum de 3500000 de euro.
2. Aprecierea Curții
Potrivit unei jurisprudențe constante, deși Comisia este cea care trebuie să dovedească existența unei încălcări a normelor comunitare, după stabilirea acestei încălcări, statul membru este cel care trebuie să demonstreze, dacă este cazul, că a fost săvârșită o eroare de către Comisie cu privire la consecințele financiare care trebuie atribuite acestei încălcări (Hotărârea din 7 iulie 2005, Grecia/Comisia, citată anterior, punctul 38 și jurisprudența citată).
În ceea ce privește tipul de corecție aplicat, trebuie amintit, în lumina orientărilor, faptul că, în cazul în care nu se pot evalua cu exactitate pierderile suferite de Comunitate, o corecție forfetară poate fi avută în vedere de Comisie (a se vedea Hotărârea din 18 septembrie 2003, Regatul Unit/Comisia,
C-346/00, Rec., p. I-9293
, punctul 53).
În speță, tocmai acesta era cazul și, în ceea ce privește rata corecției de 2 % aplicată de Comisie în decizia în litigiu, este vorba despre cea mai scăzută dintre ratele aplicabile (a se vedea în acest sens Hotărârea Regatul Unit/Comisia, citată anterior, punctul 56).
În această privință, în cazul în care Comisia, în loc să respingă totalitatea cheltuielilor vizate de încălcare, a depus eforturi pentru a stabili norme care urmăresc să instituie un tratament diferențiat al cazurilor de nereguli, în funcție de gravitatea deficienței controalelor și de nivelul riscului la care se expune FEOGA, statul membru trebuie să demonstreze că aceste criterii sunt arbitrare și inechitabile (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 octombrie 1998, Italia/Comisia,
C-242/96, Rec., p. I-5863
, punctul 75; a se vedea Hotărârea din 22 aprilie 1999, Țările de Jos/Comisia,
C-28/94, Rec., p. I-1973
, punctul 56, precum și Hotărârea din 21 martie 2002, Spania/Comisia,
C-130/99, Rec., p. I-3005
, punctul 44).
În ceea ce privește corecția forfetară de 2 % aplicată în decizia în litigiu, Regatul Belgiei a prezentat o extrapolare care urmărea să demonstreze că prejudiciul maxim suportat de FEOGA era inferior cuantumului rezultat din corecția forfetară aplicată de Comisie.
Or, trebuie să se constate că, în caz de deficiențe în ceea ce privește controalele, evaluarea prejudiciului la care ar fi putut fi expus FEOGA din cauza acestora trebuie să țină seama în special de recuperarea plății ajutoarelor pe suprafață încasate în mod necuvenit de agricultori.
Prin urmare, Tribunalul a considerat în mod întemeiat că Regatul Belgiei nu demonstrase că prejudiciul maxim la care a fost expus FEOGA nu putea depăși valoarea de 1491085 de euro. În această privință, contrar susținerilor acestui stat membru, în lipsa luării în considerare a recuperării plăților nedatorate, extrapolarea prezentată nu poate avea forță probantă pentru a demonstra caracterul disproporționat al corecției financiare în cauză.
Pe de altă parte, prezentând, în stadiul recursului, o a doua extrapolare a prejudiciului maxim la care ar fi fost expus FEOGA din cauza deficiențelor autorităților belgiene în ceea ce privește controalele, Regatul Belgiei confirmă astfel valoarea probantă relativă a primelor sale extrapolări respinse de Tribunal.
Rezultă că, în această privință, nu s-ar putea reproșa Tribunalului o încălcare a principiului proporționalității.
La punctul 122 din cererea de recurs, Regatul Belgiei face într-adevăr referire la punctul 93 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a considerat că, întrucât corecția forfetară a fost stabilită la cel mai scăzut nivel prevăzut de orientări, și anume la 2 %, și întrucât aceste orientări nu au fost contestate, această corecție nu poate, prin ipoteză, să fi încălcat principiul proporționalității. Totuși, acest stat membru nu a întreprins prezentarea, în această privință, a unei argumentații specifice prin care să conteste această constatare a Tribunalului.
Or, potrivit unei jurisprudențe constante, de la articolul 225 CE, de la articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție și de la articolul 112 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții rezultă că o cerere de recurs trebuie să indice cu precizie elementele criticate din hotărârea a cărei anulare se solicită, precum și argumentele de drept care susțin în mod specific această cerere (a se vedea Hotărârea din 12 septembrie 2006, Reynolds Tobacco și alții/Comisia,
C-131/03 P, Rec., p. I-7795
, punctul 49, precum și Hotărârea din 11 septembrie 2007, Lindorfer/Consiliul,
C-227/04 P, Rep., p. I-6767
, punctul 45).
Având în vedere cele de mai sus, al patrulea motiv trebuie respins.
E —
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe o eroare de drept referitoare la lipsa competenței de fond privind cuantumul corecțiilor financiare
1. Argumentele părților
Regatul Belgiei consideră că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin respingerea ca inadmisibilă a cererii sale având ca obiect reducerea, în temeiul competenței sale de fond, a cuantumului corecției financiare stabilite de Comisie.
Acest stat membru susține, în această privință, că nu s-ar aplica articolul 229 CE, care prevede că regulamentele adoptate în comun de Parlamentul European și de Consiliu, precum și regulamentele adoptate de Consiliu pot conferi Curții competența de fond în privința sancțiunilor prevăzute de aceste regulamente. Într-adevăr, sancțiunile financiare în cauză nu ar fi prevăzute de un regulament, ci de orientările Comisiei.
Totuși, întemeindu-se pe Hotărârea din 2 octombrie 2001, BEI/Hautem (
C-449/99 P, Rec., p. I-6733
), guvernul belgian consideră că ar putea fi recunoscută instanțelor comunitare competența de fond
ex nihilo
.
Comisia amintește principiul potrivit căruia FEOGA nu poate suporta decât cheltuielile efectuate în conformitate cu normele comunitare. Comisia ar avea, așadar, obligația de a refuza finanțarea oricărei cheltuieli nelegale și, în cazul în care nu se poate stabili cuantumul exact al cheltuielilor afectate de o neregulă, Comisia ar putea chiar refuza finanțarea tuturor cheltuielilor.
În acest ultim caz și pentru a asigura proporționalitatea, sistemul corecțiilor forfetare ar permite diferențierea situațiilor în care au avut loc nereguli prin aplicarea unor corecții financiare stabilite în funcție de riscul de pierdere la care a fost expus bugetul prin nerespectarea de către statul membru a normelor comunitare. Acest lucru exclude, așadar, ca acest sistem să fie considerat unul de sancționare a plăților nelegale.
În ceea ce privește Hotărârea BEI/Hautem, citată anterior, în opinia Comisiei, Curtea și-a recunoscut o competență de fond în această cauză doar în temeiul naturii speciale a litigiului în cauză și pentru care instanța competentă să se pronunțe cu privire la contract dispune în general de o competență de fond. Or, întrucât închiderea conturilor FEOGA nu presupune sancțiuni, contenciosul privind acest domeniu nu prezintă caracteristici speciale care să justifice o astfel de recunoaștere.
2. Aprecierea Curții
Trebuie să se constate că, în ceea ce privește FEOGA, astfel cum Tribunalul a amintit în mod întemeiat, nicio dispoziție nu a conferit instanțelor comunitare o competență de fond, astfel cum este prevăzut la articolul 229 CE.
În ceea ce privește argumentul întemeiat pe pretinsul caracter coercitiv al corecțiilor financiare stabilite de Comisie în conformitate cu orientările pe care le-a adoptat în materie, trebuie amintit că o astfel de corecție financiară urmărește să evite punerea în sarcina FEOGA a unor sume care nu au servit la finanțarea unui obiectiv urmărit de reglementarea comunitară în cauză și nu constituie, așadar, o sancțiune (a se vedea Hotărârea din 11 ianuarie 2001, Grecia/Comisia,
C-247/98, Rec., p. I-1
, punctele 13 și 14, precum și Hotărârea din 9 septembrie 2004, Grecia/Comisia,
C-332/01, Rec., p. I-7699
, punctul 63).
În aceste condiții, argumentația guvernului belgian, în sensul recunoașterii unei competențe de fond instanțelor comunitare cu privire la cuantumul corecțiilor financiare stabilite de Comisie în cadrul procedurii de închidere a conturilor FEOGA, nu poate fi susținută de pretinsul caracter de sancțiune pe care acestea l-ar prezenta.
Prin urmare, al cincilea motiv trebuie respins ca fiind neîntemeiat.
Având în vedere cele de mai sus, recursul trebuie respins.
VI —

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 69 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din același regulament, Curtea poate să repartizeze cheltuielile de judecată sau poate decide ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată. În speță, trebuie să se decidă ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursul.

2)
Regatul Belgiei și Comisia Comunităților Europene suportă propriile cheltuieli de judecată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.