CELEX: 62003CJ0087
Žvejyba
Sugavimų kvotas tarp valstybių narių paskirstantis reglamentas
Ispanijos stojimo aktas
Pereinamojo laikotarpio pabaiga
Santykinio stabilumo reikalavimas
Nediskriminavimo principas
Naujos žvejybos galimybės

1       Ispanijos Karalystė savo ieškiniais Teisingumo Teismo prašo panaikinti 2002 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2341/2002,
nustatantį 2003 m. tam tikrų žuvų išteklių ir žuvų išteklių grupių žvejybos galimybes ir susijusias sąlygas, taikomas Bendrijos
vandenyse ir − Bendrijos laivams – vandenyse, kuriuose turi būti ribojamas sugavimas (OL L 356, p. 12), tiek, kiek jis jai
nesuteikia kai kurių žvejybos galimybių kvotų, kurios po jos įstojimo į Bendriją buvo paskirstytos Šiaurės jūroje bei Baltijos
jūroje (byla C‑87/03) ir iki jos įstojimo (byla C‑100/03) − Šiaurės jūroje.

Teisinis pagrindas ir procedūra

Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos Stojimo aktas
2       Akto dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos Stojimo sąlygų ir sutarčių pritaikomųjų pataisų (OL L 302, 1985,
p. 23, toliau − Stojimo aktas) 156−166 straipsniai konkrečiai reglamentuoja Ispanijos laivų patekimą į Bendrijos vandenis
ir galimybę naudotis jų ištekliais. Iš šio 166 straipsnio nuostatų matyti, kad taip apibrėžta tvarka yra taikoma laikotarpiu,
kuris baigiasi 2002 m. gruodžio 31 d. (toliau − pereinamasis laikotarpis).

Reglamentai Nr. 170/83 ir Nr. 172/83
3       1983 m. sausio 25 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 170/83, nustatančiu žvejybos išteklių apsaugos ir valdymo Bendrijos sistemą,
(OL L 24, p. 1) teisės aktų leidėjas įtvirtino bendro sugavimų kiekio paskirstymo tarp valstybių narių taisykles. Europos
Sąjungos Tarybos tikslas buvo būtent prisidėti prie santykinio žvejybos veiklos stabilumo. Penktoji–septintoji šio reglamento
konstatuojamosios dalys pateikia santykinio stabilumo sąvoką kaip siekimą apsaugoti ypatingus regionų, kurių vietos gyventojai
labai priklauso nuo žuvininkystės ir su ja susijusios pramonės, poreikius, atsižvelgiant į momentinę išteklių biologinę padėtį.
4       Taryba pirmą kartą paskirstė turimus Bendrijų vandenyse išteklius (toliau − pradinis paskirstymas) 1983 m. sausio 25 d. Tarybos
reglamentu (EEB) Nr. 172/83, nustatančiu kai kuriems žuvų ištekliams ar išteklių grupėms Bendrijos žvejojimo zonoje bendrus
leistinus sugavimus 1982 m., Bendrijai priklausančią šių sugavimų dalį, šios dalies paskirstymą tarp valstybių narių ir sąlygas,
kuriomis bendri leistini sugavimai gali būti žvejojami (OL 24, p. 30).
5       Iš Reglamento Nr. 172/83 ketvirtosios konstatuojamosios dalies matyti, kad siekdama teisingai paskirstyti turimus išteklius
Taryba ypač atsižvelgė į tradicinę žvejybą, konkrečius nuo žuvininkystės ir su ja susijusios pramonės labai priklausančių
regionų poreikius ir žvejybos potencialo praradimą trečiųjų šalių vandenyse.

Reglamentas Nr. 3760/92
6       1992 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 3760/92, nustatantis žuvininkystės ir akvakultūros sistemą Bendrijoje
(OL L 389, p. 1), iš dalies pakeistas 1998 m. birželio 4 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1181/98 (OL L 164, p. 1, toliau −
Reglamentas Nr. 3760/92), panaikino Reglamentą Nr. 170/83. Jo 8 straipsnio 4 dalies i punktas numato, kad Taryba kiekvienai
žūklavietei ar jų grupei atskirai nustato bendrus leistinus sugavimus ir (arba) bendrą leistiną žvejybinę pastangą, prireikus
− keleriems metams.
7       Reglamento Nr. 3760/92 8 straipsnio 4 dalies ii punktas nustato, kad Taryba paskirsto žvejybos galimybes tarp valstybių narių
taip, kad užtikrintų kiekvienam atitinkamam ištekliui kiekvienos valstybės narės žvejybos santykinį stabilumą. Ši santykinio
stabilumo sąvoka yra apibūdinta šio reglamento dvyliktoje−keturioliktoje konstatuojamosiose dalyse. Pagal dvyliktą konstatuojamąją
dalį žuvų išteklių išsaugojimas ir valdymas turi skatinti didesnį žvejybos veiklos stabilumą bei turi būti vertinami atsižvelgiant
į Tarybos orientavimo priemones atspindintį išteklių paskirstymą. Tryliktoji konstatuojamoji dalis šiuo atveju atkartoja šio
sprendimo 3 punkte paminėtą Reglamento Nr. 170/83 preambulės formuluotę.
8       Pagal Reglamento Nr. 3760/92 8 straipsnio 4 dalies iii punktą, kai Bendrija žūklavietei ar jų grupei sukuria naujų galimybių,
kurios anksčiau nebuvo naudojamos pagal bendrą žuvininkystės politiką, Taryba, atsižvelgdama į visų valstybių narių interesus,
patvirtina paskirstymo metodus.

Reglamentas Nr. 2341/2002
9       2002 m. gruodžio 20 d. Taryba priėmė Reglamentą Nr. 2341/2002, dėl kurio pateiktas šis ieškinys, remdamasi būtent Reglamento
Nr. 3760/92 8 straipsnio 4 dalies nuostatomis.

Reglamentas Nr. 2371/2002
10     2002 m. gruodžio 20 d. Taryba taip pat priėmė Reglamentą (EB) Nr. 2371/2002 dėl žuvų išteklių apsaugos ir tausojančio naudojimo
pagal Bendrąją žuvininkystės politiką (OL L 358, p. 59), kuris nuo 2003 m. sausio 1 d. panaikino Reglamentą Nr. 3760/92. Reglamento
Nr. 2371/2002 17 straipsnio 1 dalis nustato, kad Bendrijos žvejybos laivai turi vienodas naudojimosi vandenimis ir ištekliais
teises visuose šiame straipsnyje apibrėžtuose Bendrijos vandenyse, kuriems taikomos rūšių apsaugai ir tausojimui apsaugoti
priimtos priemonės.
11     Minėto reglamento 20 straipsnio „Žvejybos galimybių paskirstymas“ 1 dalis numato, kad Taryba nustato sugavimų ir (arba) žvejybos
pastangų apribojimus, paskirsto žvejybos galimybes tarp valstybių narių ir apibrėžia su tais apribojimais susijusias sąlygas.
Žvejybos galimybės tarp valstybių narių paskirstomos taip, kad kiekvienai būtų užtikrintas santykinis žvejybos stabilumas
išteklių arba žūklavietės atžvilgiu.
12     Šio straipsnio 2 dalis nustato, kad, kai Bendrija nustato naujas žvejybos galimybes, Taryba sprendžia dėl jų paskirstymo atsižvelgdama
į kiekvienos valstybės narės interesus.

Faktinės bylų aplinkybės ir procesas
13     Vykstant deryboms dėl Reglamento Nr. 2341/2002, nustatančio žvejybos galimybes 2003 metams, Ispanijos Karalystė, manydama,
kad pasibaigus pereinamajam laikotarpiui ji turėjo teisę dalyvauti žuvų rūšių, kurioms taikomi sugavimų apribojimai Šiaurės
ir Baltijos jūrose, paskirstyme, pateikė Tarybai prašymą šiose dviejose jūrose žvejybos kvotoms gauti.
14     Ši valstybė narė teigė, kad zonose, į kurias Ispanijos laivynas negalėjo patekti pereinamuoju laikotarpiu iki ir po įstojimo
į Bendriją, paskirstytos kvotos turi būti peržiūrėtos atsižvelgiant į, pirma, vien teisinį jos negalėjimą tuo metu dalyvauti
šiame paskirstyme ir, antra, šio laivyno sugavimus Šiaurės jūroje 1973−1978 metais.
15     Taryba atmetė Ispanijos Karalystės prašymą.
16     Šiomis aplinkybėmis pastaroji nusprendė pateikti šiuos ieškinius.
17     2003 m. birželio 27 d. ir rugpjūčio 28 d. nutartimis atitinkamai Europos Bendrijų Komisijai bei Jungtinei Didžiosios Britanijos
ir Šiaurės Airijos Karalystei buvo leista įstoti į bylas C‑87/03 ir C‑100/03 palaikyti Tarybos reikalavimus.
18     2005 m. balandžio 4 d. nutartimi bylos C‑87/03 ir C‑100/03 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir
priimamas sprendimas.

Šalių reikalavimai
19     Ispanijos Karalystė Teisingumo Teismo prašo:
–       panaikinti Reglamentą Nr. 2341/2002 tiek, kiek jis jai nesuteikia kai kurių žvejybos Šiaurės jūroje ir Baltijos jūroje kvotų,
ir
–       priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
20     Komisijos ir Jungtinės Karalystės palaikoma Taryba Teisingumo Teismo prašo:
–       atmesti ieškinį, ir
–       priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl ieškinių
21     Savo ieškiniuose Ispanijos Karalystė tvirtina, kad Reglamentu Nr. 2341/2002 negavęs kai kurių žvejybos Šiaurės ir Baltijos
jūrose kvotų, Ispanijos laivynas šiose dviejose jūrose, nors pereinamasis laikotarpis pasibaigė, praktiškai negali žvejoti
daugumos žuvų rūšių, kurioms taikomos kvotos. Šios valstybės narės vyriausybė nurodo keletą ieškinio pagrindų. Du iš jų yra
tapatūs abiejose sujungtose bylose ir grindžiami, pirma, nediskriminavimo principo pažeidimu ir, antra, Stojimo akto pažeidimu.
Be to, ji nurodo trečiąjį ieškinio pagrindą dėl Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalies pažeidimo byloje C‑87/03 ir
santykinio stabilumo principo pažeidimo byloje C‑100/03.
22     Nors santykinio stabilumo principo nesilaikymas kaip atskiras ieškinio pagrindas buvo nurodytas tik byloje C‑100/03, jis yra
paminėtas abiejose bylose pritariant argumentams dėl diskriminacijos ir stabilumo akto pažeidimo. Todėl jį reikia nagrinėti
pirmiausia kaip susijusį su abiem bylomis.

Dėl ieškinio pagrindo ir argumentų, susijusių su santykinio stabilumo principo pažeidimu
Šalių pastabos
23     Ispanijos vyriausybė teigia, kad santykinio stabilumo principas yra bendrojo pobūdžio, ir todėl taikomas įvairiems kvotų paskirstymams,
tačiau 1983 m. pradinis paskirstymas gali būti pakeistas dėl konkrečių įvykių. Pereinamojo laikotarpio pabaiga yra toks įvykis.
24     Iš to išplaukia, kad nuo šiol Ispanijos Karalystė yra visiškai integruota į bendrą žvejybos politiką, ir todėl iki jos įstojimo
į Bendriją atliktas pradinis paskirstymas turi būti pakeistas taip, kad ji galėtų juo naudotis. Ispanijos laivai turi dėl
to gauti kvotas atsižvelgiant į abu šio sprendimo 5 punkte nurodytus kriterijus, naudotus atliekant pradinį paskirstymą, t. y.
tradicinę žvejybą ir ypatingus regionų, kurių vietos gyventojai labai priklauso nuo žuvininkystės ir su ja susijusios pramonės,
poreikius.
25     Ši vyriausybė pabrėžia, kad Ispanijos laivai Šiaurės jūroje žvejojo 1973−1976 metais. Be to, ji teigia, kad per 2003 m. kvotų
paskirstymus, remiantis santykinio stabilumo principu, turi būti atsižvelgta tik į tuos regionus, kuriuose gyventojai šiuo
metu labai priklauso nuo žuvininkystės ir su ja susijusios veiklos, o ne į tuos, kuriems tai buvo būdinga tai tam tikru momentu
praeityje.
26     Taryba, Komisija ir Jungtinė Karalystė teigia, kad Reglamentu Nr. 2341/2002 atliktas kvotų paskirstymas visiškai atitinka
racionalaus išteklių panaudojimo tikslą ir pagal santykinio stabilumo principą nustatytas paskirstymo taisykles.
Teisingumo Teismo vertinimas
27     Teisingumo Teismas 1987 m. birželio 16 d. Sprendime
Romkes
(46/86, Rink. p. 2671, 17 punktas) ir kituose 1992 m. paskelbtuose sprendimuose patvirtino, kad santykinio stabilumo reikalavimas
turi būti suprantamas kaip reiškiantis kiekvienai valstybei narei per žvejybos galimybių paskirstymą nustatytos procentinės
dalies išsaugojimą. Teisingumo Teismas pridūrė, kad iš pradžių, atsižvelgiant į įvairių valstybių narių laivynų vidutiniškai
sužvejotus kiekius per 1973−1978 metų laikotarpį, nustatytas paskirstymo būdas bus taikomas tol, kol nebus priimtas pakeičiantis
reglamentas pagal procedūrą, kurios buvo laikomasi priimant Reglamentą Nr. 170/83 (žr., be kita ko, minėto sprendimo
Romkes
6 punktą; 1992 m. spalio 13 d. Sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
, C‑70/90, Rink. p. I‑5159, 15 punktą; Sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
, C‑71/90, Rink. p. I‑5175, 15 punktą ir Sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
, C‑73/90, Rink. p. I‑5191, 28 punktą).
28     Teisingumo Teismas taip pat pareiškė nuomonę dėl naujos valstybės narės, būtent Ispanijos Karalystės, įstojimo į Bendriją
pasekmių. Jis nusprendė, kad toks įvykis pats savaime nesukuria teisinių pasekmių, nes stojimo sąlygos yra nustatytos atitinkamame
akte (žr. minėto sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
, C‑70/99, 16 punktą). Kalbėdamas apie šią valstybę narę jis nurodė, kad pagal Stojimo akto 2 straipsnį
acquis communautaire
, t. y. steigimo sutarčių nuostatos ir Bendrijos institucijų iki šio stojimo priimti aktai, būtent įtvirtina santykinio stabilumo
principą, koks buvo taikomas 1983 metais (žr. 1992 m. spalio 13 d. Sprendimo
Portugalija ir Ispanija prieš Tarybą
, C‑63/90 ir C‑67/90, Rink. p. I‑5073, 31, 32 ir 34 punktus bei minėto sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
, C‑70/90, 19 ir 29 punktus).
29     Iš to matyti, kad Ispanijos Karalystės įstojimas neįpareigojo Tarybos pakeisti esamo paskirstymo. Atvirkščiai, iki šio įstojimo
nustatytas paskirstymo būdas yra
acquis communautaire
dalis ir, kadangi Taryba nepriėmė pakeitimo, yra privalomas šiai valstybei narei.
30     Stojimo akte nustatyta pereinamojo laikotarpio pabaiga gali turėti tik šiame akte numatytų teisinių pasekmių. Tačiau jis nenumato
nei paskirstymo būdo pakeitimo, kuris įsigaliotų pasibaigus pereinamajam laikotarpiui, nei netgi Tarybos pareigos šiuo metu
šį paskirstymo būdą peržiūrėti. Nesant ypatingos Stojimo akte numatytos nuostatos arba, pasibaigus pereinamajam laikotarpiui,
Tarybos priimto pakeitimo, egzistuojantis paskirstymo būdas, nustatytas remiantis santykinio stabilumo principu, taikomas
toliau.
31     Be to, paskirstymo būdo pakeitimui pateisinti negalima remtis tuo, kad Ispanijos laivai Šiaurės jūroje žvejojo 1973–1976 metais.
Iš tikrųjų ši žvejyba 1977 m. pasibaigė Šiaurinių pakrančių valstybėms priėmus sprendimą išplėsti jų išimtinės žvejybos zonas
iki 200 jūrmylių dėl tarptautinės jūrų teisės pažangos. Ši situacija buvo išsaugota 1980 m. Ispanijos Karalystės ir Europos
Bendrijos sudarytame dvišaliame susitarime, vėliau − Stojimo akte.
32     Todėl, kalbant apie žvejybos galimybių paskirstymo būdą, nustatytą iki Jungtinės Karalystės įstojimo į Bendriją, tai, kad
jis nebuvo pakeistas vėlesniu Tarybos aktu ir būtent Reglamentu Nr. 2341/2002, neprieštarauja santykinio stabilumo principui.
33     Iš to matyti, kad byloje C‑100/03 nurodytas ieškinio pagrindas dėl šio principo pažeidimo yra nepagrįstas.
34     Atsižvelgiant į šio sprendimo 22 punkte pateiktus samprotavimus, reikia taip pat išnagrinėti bylos C‑87/03 atžvilgiu nurodytus
argumentus, kad paskirstymo būdo, pirmą kartą panaudoto paskirstant kvotas Šiaurės ir Baltijos jūrose po Ispanijos Karalystės
įstojimo, neperžiūrėjimas pažeidė šį principą.
35     Kalbant apie šiuos paskutinius paskirstymus svarbu pažymėti, kad Reglamente Nr. 3760/92 įtvirtintas santykinio stabilumo principas
išlieka svarbus.
36     Komisijos palaikoma Taryba tvirtina, kad ji apibrėžė kelerius metų apimantį naują ir reprezentacinį referencinį laikotarpį
ir išnagrinėjo valstybių narių žvejų sugautus kiekius, kad atsižvelgtų į ypač nuo žuvininkystės priklausančių gyventojų poreikius.
Kadangi Ispanijos laivai jau daugelį metų atitinkamuose vandenyse neplaukiojo, Ispanijos Karalystei jokia kvota nebuvo paskirta
nei per pirmąjį paskirstymą, nei per 2003 m. paskirstymą atsižvelgiant į santykinio stabilumo principą.
37     Savo ruožtu Ispanijos vyriausybė teigia, jog šis principas turėjo būti pakeistas, kad būtų atsižvelgta į šios valstybės narės
interesus. Ši vyriausybė iš esmės tvirtina, kad užuot paskirsčiusi kvotas, išlaikant per pereinamąjį laikotarpį, kai Ispanijos
Karalystė negalėjo jomis naudotis, nustatytas procentines dalis, Taryba turėjo atsižvelgti į Ispanijos laivų žvejybą 1973−1976 metais
ir į šių gyventojų, kurie šiandien gyvena iš žvejybos, poreikius.
38     Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Reglamento Nr. 3760/92 8 straipsnio 4 dalyje numatytas žvejybos galimybių tarp valstybių
narių paskirstymas reikalauja kompleksinio ekonominės situacijos vertinimo, kurio atžvilgiu Taryba turi didelę diskreciją.
Todėl teismo kontrolė turėtų apsiriboti patikrinimu, ar nagrinėjamai priemonei nebūdinga akivaizdi klaida ir ar jos atžvilgiu
nebuvo piktnaudžiauta įgaliojimais arba ar atitinkama institucija akivaizdžiai neperžengė savo diskrecijos ribų (2001 m. liepos
12 d. Sprendimas
Jippes ir kt
., C‑189/01, Rink. p. I‑5689, 80 punktas ir 2004 m. rugsėjo 9 d. Sprendimas
Ispanija prieš Komisiją
, C‑304/01, Rink. p. I‑7655, 23 punktas).
39     Dėl Tarybos ir Komisijos nurodyto didelio žuvų rūšių sumažėjimo reikia pripažinti, pirma, kad Taryba, nustatydama kelerius
metus apimantį naują referencinį laikotarpį pirmam kai kurių žuvų rūšių Šiaurės ir Baltijos jūrose kvotų paskirstymui, nepažeidė
santykinio stabilumo principo. Kaip matyti iš 2001 m. spalio 25 d. Sprendimo
Italija prieš Tarybą
, C‑120/99, Rink. p. I‑7997, 42 punkto, Bendrijos teisės aktų leidėjas iš tikrųjų šioje srityje gali veikti labai lanksčiai.
40     Antra, atsižvelgiant į Ispanijos laivų nebuvimą šiose dviejose jūrose pereinamuoju laikotarpiu, Taryba, pašalindama Ispanijos
Karalystę iš šio paskirstymo, nepažeidė santykinio stabilumo principo.
41     Galiausiai ta pati išvada tinka kalbant apie šio pašalinimo išlaikymą paskirstant su 2003 m. susijusias žvejybos galimybes,
atsižvelgiant į ankstesnį paskirstymą bei į šio sprendimo 31 punkte primintą aplinkybę, kad Ispanijos laivai Šiaurės ir Baltijos
jūrose nežvejojo atitinkamų žuvų rūšių daugiau kaip dvidešimt metų.
42     Iš to matyti, kad byloje C‑87/03 nurodyti argumentai dėl santykinio stabilumo principo pažeidimo yra nepagrįsti.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su nediskriminavimo principo pažeidimu
Šalių pastabos
43     Ispanijos vyriausybė tvirtina, kad pasibaigus pereinamajam laikotarpiui Ispanijos laivai turėjo naudotis ne tik lygybe patenkant
į Bendrijos vandenis, kurios jie neginčija, bet ir galimybe naudotis jų ištekliais, o tai reikalauja žvejybos kvotų Šiaurės
ir Baltijos jūrose suteikimo. Reglamentu Nr. 2341/2002 Ispanijos Karalystei nesuteikiamos tokios kvotos, todėl jame nesilaikoma
vienodo požiūrio į sąlygas ir diskriminuojami Ispanijos žvejai.
44     Jokia objektyvi priežastis nepateisina šios diskriminacijos. Turi būti laikomasi bendros taisyklės, kad visa Bendrijos teisė
naujoms valstybėms narėms taikoma nuo jų įstojimo. Stojimo aktu numatytos nuo šios taisyklės leidžiančios nukrypti nuostatos
yra laikinos ir jas reikia aiškinti siaurai.
45     Nors iki 2002 m. gruodžio 31 d. Ispanijos Karalystė negalėjo remtis žvejyba, kurią vykdė Ispanų laivai Šiaurės jūros vandenyse
1973−1978 metų referenciniu laikotarpiu, nes buvo taikoma Stojimo aktu numatyta išskirtinė tvarka, po šios datos turėjo būti
kitaip. Vis dėlto į šią veiklą reikia atsižvelgti tam, kad būtų pakeistas iki jos įstojimo į Bendriją ir pereinamuoju laikotarpiu
galiojęs žvejybos galimybių paskirstymas. Taigi Ispanijos Karalystei turi būti paskirtos žvejybos kvotos, proporcingos toms,
kurias Ispanų laivai sugavo iki Bendrijos išteklių išsaugojimo tvarkos įsigaliojimo.
46     Ispanijos vyriausybė priduria, kad jeigu nebūtų pereinamojo laikotarpio, Ispanijos Karalystė dalyvautų nuo 1986 m. atliekamuose
naujų kvotų paskirstymuose atsižvelgus į tris kriterijus: pirma, Ispanijos žvejų sugavimus Šiaurės jūroje 1973−1976 metais,
t. y. laikotarpiu, į kurį buvo atsižvelgta pirmą kartą įtvirtinant santykinio stabilumo principą; antra, tų pačių žuvų rūšių
sugavimus greta esančiose zonose ir, trečia, Ispanijos žvejų papildomų sugavimų poreikius.
47     Tarybos, Komisijos ir Jungtinės Karalystės teigimu, Reglamentas Nr. 2341/2002 nediskriminuoja Ispanijos Karalystės. Iš tikrųjų
pastaroji traktuojama taip, kaip ir valstybės narės, kurios iki įstojimo į Bendriją nesinaudojo atliktu pradiniu kvotų paskirstymu
ir kurios sudaro beveik pusę šių valstybių. Šios institucijos ir Jungtinė Karalystė pabrėžia, kad Ispanijos vyriausybė neskiria
patekimo į Bendrijos vandenis ir galimybės naudotis jų ištekliais sąvokų.
Teisingumo Teismo vertinimas
48     Nediskriminavimo principo užtikrinimas reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos
– vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (žr., be kita ko, 1995 m. spalio 17 d. Sprendimo
Fishermen’s Organisations ir kt.
, C‑44/94, Rink. p. I‑3115, 46 punktą).
49     Taigi kyla klausimas, ar Ispanijos Karalystės situacija yra panaši į valstybių narių, kurios Reglamentu Nr. 2341/2002 gavo
žvejybos kvotų Šiaurės ir Baltijos jūrų vandenyse, situaciją.
50     Teisingumo Teismas jau nagrinėjo valstybių narių, kurios po jų įstojimo į Bendriją negavo tam tikrų žvejybos kvotų, atžvilgiu
galimos diskriminacijos klausimą.
51     Minėto sprendimo
Portugalija ir Ispanija prieš Tarybą
41 punkte Portugalijos Respublika tvirtino, kad Portugalijos laivynas Grenlandijos vandenyse žvejojo nuo 1973 iki 1977 m.,
t. y. dalį pradinio referencinio laikotarpio, ir pabrėžė, kad jos laivyno sužvejoti kiekiai buvo panašūs į sugautus Vokietijos
laivyno ir daug didesni nei Jungtinės Karalystės sugauti kiekiai.
52     Vis dėlto Teisingumo Teismas nusprendė, kad Portugalijos Respublikos situacija nebuvo panaši į kitų valstybių narių, kurioms
buvo taikomi paskirstymai, situaciją. Jis nusprendė, kad tiek, kiek Stojimo aktas nepakeitė išorinių išteklių paskirstymo
srityje esančios situacijos,
acquis communautaire
yra taikoma, ir todėl naujosios valstybės narės negali remtis iki įstojimo buvusiomis aplinkybėmis, pavyzdžiui, jų žvejyba
referenciniu laikotarpiu, kad išvengtų nagrinėjamų nuostų taikymo. Įstojusios jos yra tokioje pačioje situacijoje kaip ir
valstybės narės, nedalyvavusios paskirstymuose pagal žvejybos santykinio stabilumo principą, kuris, kiek tai susiję su prieš
stojimą sudarytais susitarimais, atsispindi 1983 m. atliktame paskirstyme (minėto sprendimo
Portugalija ir Ispanija prieš Tarybą
43 ir 44 punktai).
53     Šis samprotavimas taikytinas šiose bylose. Iš to išplaukia, kad Ispanijos Karalystės situacija nėra panaši į valstybių narių,
kurių laivams per pradinį paskirstymą buvo suteikta kvotų, situaciją, ir todėl Ispanijos vyriausybė negali remtis Ispanijos
laivų žvejyba Šiaurės jūroje 1973–1976 m. pradiniu referenciniu laikotarpiu. Atvirkščiai, ji yra panašioje situacijoje kaip
ir valstybės narės, kurių laivams nebuvo suteikta tokių kvotų, neatsižvelgiant į tai, ar šios valstybės narės pradiniu referenciniu
laikotarpiu žvejojo Šiaurės ir (ar) Baltijos jūrų vandenyse.
54     Reikia pridurti, kad pereinamojo laikotarpio pabaiga šios situacijos nekeičia.
55     Iš tikrųjų Taryba, Komisija ir Jungtinė Karalystė teisingai tvirtino, kad svarbu skirti patekimo į vandenis ir galimybės naudotis
ištekliais sąvokas. Nors pasibaigus pereinamajam laikotarpiui Ispanijos Karalystė vėl gali patekti į Šiaurės ir Baltijos jūrų
vandenis, tai nereiškia, kad Ispanijos laivai gali naudotis šių dviejų jūrų ištekliais tokiomis pačiomis proporcinėmis dalimis
kaip ir valstybės narės, kurios dalyvavo pradiniame arba vėlesniuose paskirstymuose.
56     Kaip matyti iš šio sprendimo 41 punkto, Taryba galėjo manyti, kad, kadangi Ispanijos laivai Šiaurės ir Baltijos jūrų vandenyse
nežvejojo daugiau kaip dvidešimt metų, tai, jog nebuvo suteikta kvotų, nepažeidė atitinkamų gyventojų žvejybos santykinio
stabilumo principo. Iš to išplaukia, kad Taryba taip pat galėjo manyti, jog Ispanijos Karalystės situacija nebuvo lygiavertė
valstybių narių, kurių laivai neseniai atitinkamu referenciniu laikotarpiu žvejojo šiuose vandenyse, situacijai.
57     Todėl Reglamente Nr. 2341/2002, Ispanijos Karalystės atžvilgiu taikydama kitokį požiūrį nei kitų valstybių narių, kurios prieš
šios Karalystės įstojimą dalyvavo pradiniame žvejybos kvotų paskirstyme ar pereinamuoju laikotarpiu vėlesniuose paskirstymuose,
atžvilgiu, Taryba neveikė diskriminuojančiai.
58     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ieškinio pagrindą dėl nediskriminavimo principo pažeidimo reikia atmesti.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su Stojimo akto pažeidimu
Šalių pastabos
59     Ispanijos vyriausybė mano, kad, nesuteikdamas Ispanijos Karalystei dalies Šiaurės ir Baltijos jūrų Bendrijos vandenų zonai
paskirstytų žvejybos kvotų po šios valstybės narės įstojimo į Bendriją, Reglamentas Nr. 2341/2002 pratęsia pereinamąjį laikotarpį
ilgesiam laikui nei numato Stojimo aktas, ir todėl pažeidžia jo nuostatas.
60     Panašus samprotavimas taikomas kalbant apie prieš Ispanijos Karalystės įstojimą į Bendriją Šiaurės jūrai nustatyto paskirstymo
būdo minėtame reglamente nepakeitimą.
61     Ispanijos vyriausybė mano, kad taikyti Stojimo akte numatytas leidžiančias nukrypti nuostatas pasibaigus šiame akte nustatytam
pereinamajam laikotarpiu reiškia ignoruoti jų išimtinį, laikiną ir ribotą pobūdį bei jų tikslą laipsniškai integruoti naują
valstybę narę į Bendriją.
62     Taryba, Komisija ir Jungtinė Karalystė savo ruožtu teigia, kad Stojimo akto nuostatos nebetaikomos pasibaigus pereinamajam
laikotarpiui, ir todėl jos daugiau negali laikomos kriterijumi nustatant Tarybos patvirtintų priemonių teisėtumą.
63     Be to, Stojimo aktas nereikalauja ir nenumato numato kvotų paskirstymo sistemos peržiūros.
Teisingumo Teismo vertinimas
64     Reikia priminti, kad Stojimo akto 154−166 straipsniai žvejybos srityje taikomą tvarką nustato tik pereinamuoju laikotarpiu.
Taigi šiais straipsniais iš esmės negalima grįsti reikalavimų dėl laikotarpio, prasidedančio pasibaigus šiam pereinamajam
laikotarpiui.
65     Be to, iš Stojimo akto niekaip nematyti, kad Taryba ateityje turėjo pakeisti žvejybos galimybių paskirstymo būdą, nustatytą
iki Ispanijos Karalystės įstojimo ar po jo, t. y. pereinamuoju laikotarpiu.
66     Net jeigu pagal apibrėžimą pereinamuoju laikotarpiu taikoma tvarka yra laikina, tai nereiškia, kad visi apribojimai, kuriuos
ji numato, pasibaigus minėtam laikotarpiui savaime nustoja galioti, jei jie taip pat kyla iš valstybei narei taikomos
acquis communautaire
. Taigi, kaip buvo konstatuota šio sprendimo 29 punkte,
acquis communautaire
apima Ispanijos Karalystės stojimo momentu galiojusių teisės aktų nustatytą paskirstymo būdą. Šis paskirstymo būdas iš esmės
lieka galioti tol, kol jis nepakeičiamas Tarybos aktu. Pereinamuoju laikotarpiu atliktus kvotų paskirstymus reglamentuoja
ne Stojimo aktas, o nagrinėjamas kvotas nustatantys reglamentai ir santykinio stabilumo principas.
67     Taigi, Reglamentu Nr. 2341/2002 nesuteikdama Ispanijos Karalystei kai kurių žvejybos kvotų Šiaurės jūroje, Taryba visiškai
nepažeidė Stojimo akto.
68     Todėl ieškinio pagrindas dėl Stojimo akto pažeidimo turi būti atmestas.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalies pažeidimu
Šalių pastabos
69     Ispanijos vyriausybė tvirtina, kad pasibaigus pereinamajam laikotarpiui 1992−1998 metais Šiaurės ir Baltijos jūrose paskirstytos
naujos žvejybos galimybės turi būti suteiktos pagal Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalį atsižvelgiant į kiekvienos
valstybės narės, taigi ir Ispanijos Karalystės, interesus.
70     Ši vyriausybė dėl ieškinio pagrindo pakartoja, kad jeigu nebūtų pereinamojo laikotarpio, ši valstybė narė naujų kvotų paskirstymuose
būtų dalyvavusi nuo 1986 metų.
71     Taryba, Komisija ir Jungtinė Karalystė teigia, kad žvejybos galimybės, kurių atžvilgiu 1992–1998 metais po Ispanijos Karalystės
įstojimo valstybėms narėms buvo paskirstytos kvotos, nėra naujos nei Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalies, nei
Reglamento Nr. 3760/92 8 straipsnio 4 dalies iii punkto prasme, ir todėl Ispanijos vyriausybės nurodytas ieškinio pagrindas
yra nepagrįstas.
Teisingumo Teismo vertinimas
72     Reikia pažymėti, kaip tai tvirtinto Taryba, kad Reglamentas Nr. 2341/2002 yra pagrįstas ne Reglamentu Nr. 2371/2002, o Reglamentu
Nr. 3760/92. Todėl tvirtinimas dėl Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalies pažeidimo nėra svarbus.
73     Vis dėlto reikia konstatuoti, kad minėto 20 straipsnio 2 dalies nuostatos iš esmės atkartoja Reglamento Nr. 3760/92 8 straipsnio
4 dalies iii punkto nuostatas.
74     Todėl šioje byloje Ispanijos Karalystės nurodytą ieškinio pagrindą reikia nagrinėti kaip susijusį su šiomis nuostatomis.
75     Ispanijos vyriausybė mini kai kurias žuvų rūšis, dėl kurių buvo atliktas pirmasis paskirstymas pereinamuoju laikotarpiu, bet
nenurodo jokio konkretaus reglamento, grindžiančio jos tvirtinimus.
76     Atvirkščiai, Taryba ir Jungtinė Karalystė mini, ir joms nebuvo prieštarauta, du reglamentus, kurie, jų nuomone, buvo nurodyti
Ispanijos Karalystės, t. y. 1998 m. balandžio 7 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 783/98, iš dalies keičiantį Reglamentą (EB)
Nr. 45/98, nustatantį tam tikrų žuvų rūšių ir rūšių grupių bendrus leistinus sugauti kiekius 1998 m. ir konkrečias jų žvejojimo
sąlygas (OL L 113 p. 8), ir 1999 m. liepos 12 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1570/1999 dėl tam tikrų žuvų išteklių bendrųjų
žvejybos galimybių suteikimo ir iš dalies keičiantį Reglamentą (EB) Nr. 48/1999, nustatantį tam tikrų žuvų išteklių ir žuvų
išteklių grupių bendrą leistiną sugauti kiekį 1999 m. ir konkrečias tų išteklių žvejybos sąlygas (OL L 187 p. 5).
77     Reikia konstatuoti, kad Reglamentu Nr. 2341/2002 2003 m. paskirstytos žvejybos kvotos, susijusios su žuvų rūšims, kurioms
taikomi abu 76 šio sprendimo punkte paminėti reglamentai, yra ne pirmą kartą Tarybos nustatytos kvotos, o pereinamuoju laikotarpiu
paskirstytos kvotos.
78     Todėl šios kvotos nėra naujos žvejybos galimybės Reglamento Nr. 3760/92 8 straipsnio 4 dalies iii punkto prasme, bet susijusios
su esančiomis žvejybos galimybėmis, kurioms taikomas minėto reglamento 8 straipsnio 4 dalies ii punktas ir santykinio stabilumo
principas.
79     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti Ispanijos Karalystės ieškinio pagrindą dėl Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio
2 dalies nuostatos pažeidimo.
80     Kadangi nė vienas šios valstybės narės ieškinio pagrindas nėra pagrįstas, ieškiniai yra atmestini.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
81     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to
reikalavo. Kadangi Taryba reikalavo priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas ir pastaroji pralaimėjo bylą,
ji padengia bylinėjimosi išlaidas. Pagal to paties straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą Jungtinė Karalystė ir Komisija pačios
padengia savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinius.
2.
Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
3.
Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė bei Europos Bendrijų Komisija pačios padengia savo išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: ispanų.