CELEX: 62003CJ0469
Šengenas Līguma īstenošanas konvencijas 54. pants
Princips non bis in idem
Piemērošanas joma
Dalībvalsts tiesas iestāžu lēmums izbeigt kriminālvajāšanu pret personu tikai tādēļ, ka analogs process uzsākts citā dalībvalstī

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 54. pantu Konvencijā, ar ko īsteno Beniluksa Ekonomikas savienības
valstu valdību, Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Francijas Republikas valdības 1985. gada 14. jūnija Šengenas Līgumu
par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (OV L 239, 19. lpp., turpmāk tekstā – “KĪŠL”), kas parakstīts 1990. gada
19. jūnijā Šengenā (Luksemburga).
2       Šis lūgums izteikts kriminālprocesa ietvaros, kas uzsākts pret M. Miralju, kurš kopā ar citām personām organizēja heroīna
tipa narkotisku vielu pārvadāšanu uz Boloņu.

Atbilstošās tiesību normas

Šengenas Līguma īstenošanas konvencija
3       Atbilstoši 1. pantam Protokolā, kas integrē Šengenas
acquis
Eiropas Savienības sistēmā un kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam ar Amsterdamas
Līgumu (turpmāk tekstā – “Protokols”), trīspadsmit Eiropas Savienības dalībvalstīm, ieskaitot Itālijas Republiku un Nīderlandes
Karalisti, ir atļauts īstenot ciešāku savstarpēju sadarbību jomās, uz kurām attiecas Šengenas
acquis
, kā ir noteikts minētā protokola pielikumā.
4       Tādējādi noteiktais Šengenas
acquis
ietver tostarp Līgumu, kas parakstīts Šengenā 1985. gada 14. jūnijā starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām,
Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību, par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām
(OV L 239, 13. lpp., turpmāk tekstā – “Šengenas Līgums”), kā arī KĪŠL.
5       Saskaņā ar Protokola 2. panta 1. punkta pirmo daļu, sākot ar datumu, kad stājas spēkā Amsterdamas Līgums, minētā protokola
1. pantā paredzētajām trīspadsmit dalībvalstīm nekavējoties tiek piemērots Šengenas
acquis
.
6       Piemērojot Protokola 2. panta 1. punkta otrās daļas otro teikumu, Eiropas Savienības Padome 1999. gada 20. maijā pieņēma Lēmumu
1999/436/EK, atbilstoši attiecīgajām Eiropas Kopienas dibināšanas līguma un Līguma par Eiropas Savienību tiesību normām nosakot
juridisko pamatu katrai tiesību normai vai lēmumam, kas veido Šengenas
acquis
(OV L 176, 17. lpp.). No šā lēmuma 2. panta – saistībā ar tā A pielikumu – izriet, ka Padome ir izvēlējusies LES 34. un 31. pantu,
kas veido daļu no Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļas ar nosaukumu “Noteikumi par policijas un tiesu iestāžu sadarbību
krimināllietās”, kā juridisko pamatu KĪŠL 54.–58. pantam.
7       KĪŠL 54. līdz 58. pants veido III sadaļas ar nosaukumu “Policija un drošība” 3. nodaļu ar nosaukumu “
Non bis in idem
principa piemērošana”. Saskaņā ar minēto 54. pantu:
“Personu, kuras sakarā vienā Līgumslēdzējā Pusē ir pieņemts galīgais tiesas spriedums, nedrīkst par to pašu nodarījumu saukt
pie atbildības citā Līgumslēdzējā Pusē, ar noteikumu, ka notiesāšanas gadījumā sods jau ir izciests, to izcieš vai to vairs
nevar izpildīt atbilstīgi tās Līgumslēdzējas Puses tiesību aktiem, kurā spriedums pieņemts.”

Eiropas Konvencija par savstarpējo palīdzību krimināllietās
8       2. panta b) apakšpunkts Eiropas Konvencijā par savstarpējo palīdzību krimināllietās, kas parakstīta Strasbūrā 1959. gada 20. aprīlī
(turpmāk tekstā – “Eiropas Konvencija par savstarpējo palīdzību”), nosaka:
“Palīdzību var atteikt, ja:
[..]
b)      lūguma Saņēmēja Puse uzskata, ka lūguma izpilde var kaitēt tās suverenitātei, drošībai, sabiedriskajai kārtībai vai citām
būtiskām interesēm.”
9       Nīderlandes Karaliste ir noformulējusi šādu atrunu Eiropas Konvencijas par savstarpējo palīdzību 2. panta b) apakšpunktam:
“Nīderlandes Karalistes valdība patur tiesības nesniegt palīdzību:
[..]
b)      ja lūgums attiecas uz kriminālvajāšanu vai procesu, kas nav saderīgs ar
non bis in idem
principu;
c)      ja lūgums attiecas uz to darbību izmeklēšanu, par kurām Nīderlandē tiek veikta kriminālvajāšana.”

Nīderlandes tiesiskais regulējums
10     Saskaņā ar Nīderlandes Kriminālprocesa kodeksa 36. pantu:
“1. Ja kriminālprocesā netiek veikta kriminālvajāšana, tiesa, kurā pēdējoreiz lieta tika izskatīta, var pēc apsūdzētā lūguma
pasludināt, ka lieta ir izbeigta.
2. Tiesa var jebkurā brīdī uz noteiktu laiku atlikt lēmuma pieņemšanu par lūgumu, ja prokuratūra iesniedz pierādījumus tam,
ka tiks veikta kriminālvajāšana.
3. Pirms tiesa pieņem lēmumu, tā izsauc tai zināmo tieši ieinteresēto personu, lai uzklausītu tās viedokli par apsūdzētā lūgumu.
4. Rīkojums tiek nekavējoties paziņots apsūdzētajam.”
11     Tā paša kodeksa 255. pants nosaka:
“1. Ja lietā netiek taisīts spriedums, pēc tam, kad apsūdzētajam tiek paziņots par rīkojumu, kurā noteikts, ka lieta ir izbeigta,
vai pēc tam, kad viņam tiek paziņots par citu procesuālo darbību neveikšanu, neskarot 12.i vai 246. pantu, pret apsūdzēto
vairs nevar veikt kriminālvajāšanu par tām pašām darbībām, ja vien neatklājas jauni pierādījumi.
2. Tikai liecinieku vai apsūdzētā liecības, dokumentus vai protokolus, kas parādījušies pēc tam vai iepriekš nav pārbaudīti,
var uzskatīt par jauniem pierādījumiem.
3. Tādā gadījumā apsūdzēto var izsaukt
Rechtbank
tikai pēc jauno pierādījumu pirmstiesas izmeklēšanas [..].”
12     Visbeidzot, runājot par lūgumu sniegt palīdzību krimināllietās, Nīderlandes Kriminālprocesa kodeksa 552‑l. pants nosaka:
“1. Šāds lūgums nav jāapmierina:
[..]
b)      ja sadarbība veicinātu kriminālvajāšanu vai iztiesāšanu, kas nav saderīga ar principiem, kuri ir Kriminālkodeksa 68. panta
[..] un 255. panta 1. punkta pamatā;
c)      ja tas tiek iesniegts, lai veiktu to darbību izmeklēšanu, par kurām attiecībā pret apsūdzēto Nīderlandē tiek veikta kriminālvajāšana
[..].”

Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
13     Izmeklēšanas ietvaros, kas tika veikta, sadarbojoties Itālijas un Nīderlandes iestādēm, Miralja tika aizturēts Itālijā 2001. gada
1. februārī, pamatojoties uz [preventīvās] aizturēšanas orderi, ko izdevis
Tribunale di Bologna
[Boloņas tiesa] iepriekšējās izmeklēšanas tiesnesis.
14     Miraljam tika izvirzīta apsūdzība par 20,16 kg heroīna tipa narkotisku vielu pārvadāšanas no Nīderlandes uz Boloņu organizēšanu
personu grupā, tas ir, noziedzīgu nodarījumu, kas paredzēts un sodāms atbilstoši Itālijas Kriminālkodeksa 110. pantam un Itālijas
Republikas prezidenta dekrēta Nr. 309/90 80. pantam.
15     2002. gada 22. janvārī
Tribunale di Bologna
iepriekšējās izmeklēšanas tiesnesis nodeva Miralju iztiesāšanai par minēto noziedzīgo nodarījumu un nolēma nomainīt apcietinājumu
pret mājas arestu. Vēlāk
Tribunale di Bologna
nomainīja mājas arestu pret pienākumu uzturēties Mondragonē [
Mondragone
] (Itālija) un visbeidzot atcēla visus drošības līdzekļus tā, ka pašlaik apsūdzētais ir brīvībā.
16     Vienlaicīgi un par tām pašām noziedzīgām darbībām Nīderlandes tiesību aizsardzības iestādēs ierosināja krimināllietu pret
Miralju sakarā ar aptuveni 30 kg heroīna pārvadāšanu no Nīderlandes uz Itāliju.
17     Sakarā ar šo apsūdzību Nīderlandes iestādes aizturēja Miralju 2000. gada 18. decembrī un atbrīvoja 2000. gada 28. decembrī.
2001. gada 17. janvārī
Gerechtshof te Amsterdam
[Amsterdamas Apelācijas tiesa] (Nīderlande) noraidīja apelāciju, ko iesniedza prokuratūra pret
Rechtbank te Amsterdam
[Amsterdamas apgabaltiesa] (Nīderlande) rīkojumu, ar ko tika noraidīts lūgums paturēt apsūdzēto apcietinājumā.
18     Kriminālprocess pret apsūdzēto tika izbeigts 2001. gada 13. februārī, nepiespriežot tam sodu vai citu sankciju. Šā procesa
ietvaros Nīderlandes Karalistes prokurors neuzsāka apsūdzētā kriminālvajāšanu. No lietas materiāliem izriet, ka šis lēmums
tika pieņemts, pamatojoties uz to, ka par tām pašām darbībām krimināllieta tika ierosināta Itālijā.
19     Ar 2001. gada 9. novembra rīkojumu
Rechtbank te Amsterdam
piešķīra apsūdzētajam kompensāciju par kaitējumu, kas nodarīts sakarā ar izciesto apcietinājumu, kā arī sakarā ar izdevumiem
par advokāta pakalpojumiem.
20     Ar 2002. gada 7. novembra vēstuli
Rechtbank te Amsterdam
prokuratūra noraidīja lūgumu sniegt tiesisku palīdzību, ko iesniedza
Tribunale di Bologna
prokuratūra, pamatojoties uz atrunu, ko Nīderlandes Karaliste bija izdarījusi attiecībā uz Eiropas Konvencijas par savstarpējo
palīdzību 2. panta b) apakšpunktu, jo minētā
Rechtbank
“izbeidza lietu, neuzliekot sodu”.
21     2003. gada 10. aprīlī Itālijas prokuratūra iesniedza Nīderlandes iestādēm lūgumu sniegt informāciju par pret Miralju ierosinātā
kriminālprocesa rezultātiem un procesuālajiem noteikumiem, lai izvērtētu to nozīmīgumu attiecībā uz KĪŠL 54. pantu.
22     Ar 2003. gada 18. aprīļa paziņojumu Nīderlandes prokuratūra informēja savu Itālijas kolēģi par kriminālprocesa izbeigšanu
pret Miralju, tomēr nesniedza informāciju, ko Itālijas tiesa uzskatītu par pietiekamu attiecībā uz pieņemto lēmumu un to saturu.
Nīderlandes prokuratūra norādīja, ka tas bija “tiesas galīgais spriedums”, kas atbilstoši Nīderlandes Kriminālprocesa kodeksa
255. pantam aizliedz jebkādu kriminālvajāšanu par tām pašām noziedzīgajām darbībām un jebkādu tiesisku sadarbību ar ārvalstu
iestādēm, ja vien nav jauni pierādījumi pret Miralju. Nīderlandes tiesību aizsardzības iestādes piebilda, ka KĪŠL 54. pants
ir šķērslis tam, lai apmierinātu jebkuru Itālijas valsts lūgumu par tiesisko palīdzību.
23     Atbilstoši iesniedzējtiesas teiktajam, Nīderlandes iestādes nolēma neveikt kriminālvajāšanu pret Miralju tādēļ, ka pa to laiku
Itālijā jau bija ierosināta krimināllieta par šīm pašām apsūdzētā noziedzīgajām darbībām. Šāds novērtējums ir skaidrojams
ar
non bis in idem
principa piemērošanu “preventīvā kārtībā”.
24     Tomēr, kā uzskata
Tribunale di Bologna
, šāda KĪŠL 54. panta interpretācija ir kļūdaina, jo tā liedz abām iesaistītajām valstīm jebkādu konkrētu iespēju rīkoties
tā, lai efektīvi izvērtētu apsūdzētā atbildību.
25     Ja KĪŠL 54. pantu tādējādi interpretētu, tas vienlaikus traucētu Nīderlandes iestādēm veikt kriminālvajāšanu pret Miralju,
jo šis process par tām pašām darbībām jau ir iesākts Itālijā, kā arī kavētu Itālijas iestādes izvērtēt apsūdzētā vainu.
26     Iesniedzējtiesa papildus uzsver – pat ja tā, atšķirībā no Nīderlandes iestādēm, nekonstatētu situāciju, kurā ir piemērojams
non bis in idem
princips, un nolemtu turpināt procesu, tā būtu spiesta izvērtēt Miraljas atbildību bez iespējas izmantot pierādījumus, ko
varētu sniegt Nīderlandes iestādes, un bez to tiesiskās palīdzības.
27     Šajos apstākļos
Tribunale di Bologna
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai ir jāpiemēro [KĪŠL] 54. pants, ja vienā valstī ir pieņemts tiesas lēmums par kriminālprocesa izbeigšanu bez sprieduma
par lietas būtību, pamatojoties vienīgi uz to, ka kriminālprocess jau ir uzsākts citā valstī?”

Par prejudiciālo jautājumu
28     Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai
non bis in idem
princips, kas ietverts KĪŠL 54. pantā, ir piemērojams dalībvalsts tiesas lēmumam, ar ko tiek paziņots, ka lieta tiek izbeigta,
pēc tam, kad prokuratūra ir nolēmusi neveikt kriminālvajāšanu, neizskatot lietu pēc būtības, tikai tādēļ, ka pret to pašu
apsūdzēto un par tām pašām darbībām ir uzsākts kriminālprocess citā dalībvalstī.
29     No paša KĪŠL 54. panta teksta izriet, ka pret personu nevar veikt kriminālvajāšanu dalībvalstī par tām pašām darbībām, par
kurām jau “pieņemts galīgs lēmums” citā dalībvalstī.
30     Tomēr tiesas lēmums, kāds ir pamata lietā, kas tika pasludināts, neizskatot lietu pēc būtības, pēc tam, kad prokuratūra nolēma
neturpināt kriminālvajāšanu vienīgi tāpēc, ka pret to pašu apsūdzēto un par tām pašām darbībām bija uzsākts kriminālprocess
citā dalībvalstī, nav uzskatāms par lēmumu, kas ir galīgs lietā pret šo personu KĪŠL 54. panta izpratnē.
31     Šāda minētā 54. panta interpretācija turklāt rodas tādēļ, ka tā ir vienīgā interpretācija, kas dod priekšroku šīs tiesību
normas priekšmetam un mērķim, nevis procesuāliem vai formāliem aspektiem, kas attiecīgajās dalībvalstīs ir dažādi, un nodrošina
minētā panta pienācīgu piemērošanu.
32     Netiek apstrīdēts, ka KĪŠL 54. panta mērķis ir izvairīties no tā, lai pret personu, kas izmanto tiesības uz brīvu pārvietošanos,
tiek veikta kriminālvajāšana par tām pašām darbībām vairāku dalībvalstu teritorijās (2003. gada 11. februāra spriedums apvienotajās
lietās C‑187/01 un C‑385/01
Gözütok
un
Brügge
,
Recueil
, I‑1345. lpp., 38. punkts).
33     Tomēr šā panta piemērošana lēmumam par krimināllietas izbeigšanu, tādam kā pamata lietā, varētu padarīt sarežģītāku, pat neiespējamu,
jebkādu konkrētu iespēju sodīt par nelikumīgu rīcību, par ko apsūdzētajam ir izvirzīta apsūdzība, jebkurā no attiecīgajām
dalībvalstīm.
34     Pirmkārt, minēto lēmumu par lietas izbeigšanu ir pieņēmušas dalībvalsts tiesību aizsardzības iestādes, neizvērtējot nelikumīgo
rīcību, par ko apsūdzētajam tika izvirzīta apsūdzība. Otrkārt, kriminālprocesa uzsākšana citā dalībvalstī par tām pašām darbībām
būtu apdraudēta, pat ja tas būtu tādas kriminālvajāšanas pats sākums, kas varētu attaisnot pirmās dalībvalsts prokuratūras
atteikumu veikt kriminālvajāšanu. Šādas sekas būtu acīmredzami pretrunā tādam Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļas tiesību
normu galamērķim kā tas, ko ietver LES 2. panta pirmās daļas ceturtais ievilkums, proti, “saglabāt un attīstīt Savienību kā
telpu, kurā valda brīvība, drošība un tiesiskums, kur personu brīva pārvietošanās ir nodrošināta saistībā ar piemērotiem pasākumiem
[..] noziedzības novēršanai un apkarošanai”.
35     Tā rezultātā uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka
non bis in idem
princips, kas ietverts KĪŠL 54. pantā, nav piemērojams dalībvalsts tiesas iestādes lēmumam, kurā pasludināts, ka lieta tiek
izbeigta, neizskatot lietu pēc būtības, pēc tam, kad prokuratūra ir nolēmusi neveikt kriminālvajāšanu tikai tādēļ, ka pret
to pašu apsūdzēto un par tām pašām darbībām ir uzsākta kriminālvajāšana citā dalībvalstī.

Par tiesāšanās izdevumiem
36     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
Non bis in idem
princips, kas paredzēts 54. pantā Konvencijā, ar ko īsteno Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdību, Vācijas Federatīvās
Republikas valdības un Francijas Republikas valdības 1985. gada 14. jūnija Šengenas Līgumu par pakāpenisku kontroles atcelšanu
pie kopīgām robežām, kas parakstīts Šengenā 1990. gada 19. jūnijā, nav piemērojams vienas dalībvalsts tiesību aizsardzības
iestāžu lēmumam, kurā pasludināts, ka lieta tiek izbeigta, neizskatot lietu pēc būtības, pēc tam, kad prokuratūra ir nolēmusi
neveikt kriminālvajāšanu tikai tādēļ, ka pret to pašu apsūdzēto un par tām pašām darbībām ir uzsākta kriminālvajāšana citā
dalībvalstī.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.