CELEX: 62007CJ0278
Määrus (EÜ, Euratom) nr 2988/95
Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse
Artikkel 3
Eksporditoetuse tagasinõudmine
Aegumistähtaja kindlaksmääramine
Enne määruse nr 2988/95 jõustumist toimunud eeskirjade eiramine
Liikmesriigi üldises tsiviilõiguses sätestatud aegumissäte

Eelotsusetaotlused puudutavad nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta (
EÜT L 312, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340) artikli 3 lõigete 1 ja 3 tõlgendamist.
Taotlused on esitatud Hauptzollamt Hamburg-Jonase (edaspidi „Hauptzollamt”) ja Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co., Vion Trading GmbH ning Ze Fu Fleischhandel GmbH (edaspidi „põhikohtuasja kostjad”) vahelises kohtuvaidluses seoses eksporditoetuse tagasimaksmisega.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
Määruse nr 2988/95 põhjenduse 3 kohaselt „tuleb […] võidelda igasuguse ühenduste finantshuve kahjustava tegevuse vastu mis tahes alal”.
Nimetatud määruse põhjenduse 5 kohaselt nähakse „eeskirjade eiramiste kirjeldused ja sellega seotud haldusmeetmed ja -karistused […] ette vastavalt käesolevale määrusele valdkondade eeskirjades”.
Kõnealuse määruse artiklis 1 on sätestatud:
„1.   Euroopa ühenduste finantshuvide kaitsmiseks võetakse käesolevaga vastu üldised eeskirjad ühenduse õiguse suhtes toimunud eeskirjade eiramise ühtse kontrolli ning haldusmeetmete ja -karistuste kohta.
2.   „Eeskirjade eiramine” tähendab ühenduse õiguse mis tahes sätte rikkumist ettevõtja tegevuse või tegevusetuse kaudu, mis kahjustab või kahjustaks ühenduste üldeelarvet või nende juhitavaid eelarveid kas otse ühenduste nimel kogutud omavahenditest laekunud tulu vähenemise või kaotamise või põhjendamatu kuluartikli tõttu.”
Määruse nr 2988/95 artikli 3 lõigetes 1 ja 3 on sätestatud:
„1.   Aegumistähtaeg menetluste algatamiseks on neli aastat, alates artikli 1 lõikes 1 osutatud eeskirjade eiramise toimepanekust. Valdkondade eeskirjades võib sätestada lühema ajavahemiku, mis aga ei või olla vähem kui kolm aastat.
Jätkuvate või korduvate eeskirjade eiramiste korral hakatakse aegumistähtaega arvestama päevast, mil eiramine lõpeb. […]
Menetluste aegumistähtaeg katkeb, kui pädev asutus teatab kõnealusele isikule eiramisega seotud juurdluse või kohtumenetluse algatamisest. Aegumistähtaega hakatakse arvestama pärast iga katkestust uuesti.
[…]
3.   Liikmesriikidele jääb võimalus kohaldada käesoleva artikli […] [lõikes] 1 […] sätestatust pikemat ajavahemikku.”
Sama määruse artikli 4 lõigetes 1 ja 4 on sätestatud:
„1.   Tavaliselt järgneb mis tahes eiramisele põhjendamatult saadud soodustuse äravõtmine:
—
kohustusena maksta või tagasi maksta maksmisele kuuluvad või põhjendamatult saadud summad,
[…]
4.   Käesolevas artiklis sätestatud meetmeid ei käsitleta karistusena.”
Määruse nr 2988/95 artikli 11 esimese lõigu kohaselt jõustub nimetatud määrus kolmandal päeval pärast selle avaldamist Euroopa Ühenduste Teatajas, milleks on 23. detsember 1995.
Siseriiklik õigus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on märkinud, et põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal puudusid Saksamaa õiguses erisätted, mis oleks reguleerinud põhjendamatult antud soodustusega seonduvatele haldusvaidlustele kohaldatavat aegumistähtaega. Sellegipoolest kohaldasid nii Saksamaa ametiasutused kui ka kohtud analoogia alusel üldist 30-aastast aegumistähtaega, mis on ette nähtud Saksa tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch) §-s 195. Alates 2002. aastast on üldist aegumistähtaega siiski lühendatud kolmele aastale.
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
Eelotsusetaotlustest nähtub, et 1993. aastal tegid põhikohtuasja kostjad tollivormistuse veiseliha ekspordiks Jordaaniasse ning nende taotlusel tehti neile eksporditoetuse ettemaks. 1998. aasta alguses läbiviidud kontrolli tulemusel leiti, et tegelikult toimetati kõnealused tootepartiid transiidi- või reekspordi protseduuri alusel Iraaki.
Neil asjaoludel nõudis Hauptzollamt 23. septembri 1999. aasta otsusega (kohtuasi C-278/07) ja 13. oktoobri 1999. aasta otsusega (kohtuasjad C-279/07 ja C-280/07) kõnealuste eksporditoetuste tagastamist.
Põhikohtuasja kostjad esitasid seejärel kõnealuste otsuste peale kaebuse Finanzgericht Hamburgi. Viimane rahuldas kaebused põhjendusega, et määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikega 1 ette nähtud aegumissätte kohaselt ei saa arutlusel olevaid tagasimakseid teha, kuna nimetatud summade tagastamist taotleti enam kui neli aastat pärast vaidlusaluste eksporditoimingute tegemist.
Hauptzollamt esitas Finanzgerichti otsuste peale eelotsusetaotluse esitanud kohtule kassatsioonkaebused.
Sedastades eeskätt, et väidetav eeskirjade eiramine toimus enne määruse nr 2988/95 vastuvõtmist, otsustas Bundesfinanzhof menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused, mis kohtuasjades C-278/07-C-280/07 on täpselt ühtemoodi sõnastatud:
„1.
Kas […] määruse […] nr 2988/95 […] artikli 3 lõike 1 esimese lõigu esimeses lauses sätestatud aegumistähtaega kohaldatakse ka siis, kui eeskirjade rikkumine pandi toime või lõpetati enne nimetatud määruse jõustumist?
2.
Kas seal sätestatud aegumistähtaega saab üldse kohaldada haldusõiguslikele meetmetele, nagu eeskirjade rikkumise tagajärjel makstud eksporditoetuste tagasimaksmise nõue?
Kui vastused nendele küsimustele on jaatavad, siis:
3.
kas liikmesriik võib kohaldada […] määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 3 sätestatud pikemat aegumistähtaega ka siis, kui siseriiklikus õiguses oli selline pikem tähtaeg juba enne ülalmainitud määruse vastuvõtmist ette nähtud? Kas sellist pikemat tähtaega võib kohaldada ka siis, kui see ei olnud sätestatud eksporditoetuste tagasimaksmise nõude erinormis ega ka haldusõiguslikke meetmeid puudutavates üldnormides, vaid tulenes asjaomase liikmesriigi kõiki erinormides sätestamata aegumisi puudutavast üldnormist?”
Euroopa Kohtu presidendi 30. juuli 2007. aasta määrusega on kohtuasjad C-278/07-C-280/07 kirjaliku ja suulise menetluse ning kohtuotsuse huvides liidetud.
Sissejuhatavad märkused
Esmalt tuleb meenutada seoses põhikohtuasja kostjate väitega, mis seab kahtluse alla eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt esitatud asjaolud, eelkõige kostjate poolt väidetavalt toimepandud eeskirjade eiramise osas, et Euroopa Kohtu ülesanne ei ole teha kindlaks põhikohtuasja lahendamiseks kohased asjaolud. Euroopa Kohus peab ühenduse ja siseriiklike kohtute pädevuste jaotust arvestades võtma arvesse eelotsusetaotluses sõnastatud eelotsuse küsimuste faktilist ja õiguslikku konteksti (vt selle kohta 13. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-153/02: Neri, EKL 2003, lk I-13555
, punktid 34 ja 35, ning 17. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas
C-347/06: ASM Brescia, EKL 2008, lk I-5641
, punkt 28).
Seetõttu tuleb eelotsuse küsimusi analüüsida Bundesfinanzhofi poolt määratletud faktiliste asjaolude alusel.
Eelotsuse küsimused
Teine küsimus
Teise küsimusega, mida tuleb käsitleda esimesena, soovib Bundesfinanzhof sisuliselt teada, kas määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud aegumistähtaega kohaldatakse mitte üksnes karistuste, vaid ka haldusõiguslike meetmete suhtes.
Seega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas nimetatud sättes kasutatud mõiste „menetluste algatamine” puudutab erisusteta kõiki meetmeid, mida siseriiklikud ametiasutused on eeskirjade rikkumisega seoses võtnud, ja seetõttu ei peeta nimetatud mõistega silmas üksnes halduskaristuse määramiseks kohaldatavaid meetmeid määruse nr 2988/95 artikli 1 lõike 1 tähenduses.
Selles osas tuleb meenutada, et määruse nr 2988/95 artikli 1 lõikes 1 sätestatakse „üldised eeskirjad ühenduse õiguse suhtes toimunud eeskirjade eiramise ühtse kontrolli ning haldusmeetmete ja -karistuste kohta”, ja nagu nähtub nimetatud määruse põhjendusest 3, on selle eesmärk „võidelda igasuguse ühenduste finantshuve kahjustava tegevuse vastu mis tahes alal” (24. juuni 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-278/02: Handlbauer, EKL 2004, lk I-6171
, punkt 31).
Seega määrab määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimene lõik menetluse alustamise aegumistähtaja, mis algab eeskirjade eiramise toimepanekust, mis vastavalt sama määruse artikli 1 lõikele 2 tähendab „ühenduse õiguse mis tahes sätte rikkumist ettevõtja tegevuse või tegevusetuse kaudu, mis kahjustab või kahjustaks ühenduste üldeelarvet […]” (eespool viidatud kohtuotsus Handlbauer, punkt 32).
Seega, vastupidi Prantsuse valitsuse ja Euroopa Ühenduste Komisjoni väitele, tuleneb eeltoodust, et määruse nr 2988/95 artikli 3 lõige 1 on kohaldatav nii eeskirjade eiramistele, mille eest võidakse määrata halduskaristus selle määruse artikli 5 tähenduses, kui ka nendele, mille puhul võidakse võtta haldusmeetmeid määruse artikli 4 mõttes, st meetmeid, mille sisu on alusetult saadud soodustuse äravõtmine, kuid mida ei käsitleta siiski karistusena (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Handlbauer, punktid 33 ja 34).
Teisele küsimusele tuleb seega vastata, et määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud aegumistähtaeg on kohaldatav haldusõiguslikele meetmetele, nagu eksportija poolt eeskirjade rikkumise tagajärjel alusetult makstud eksporditoetuste tagasimaksmise nõue.
Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud nelja-aastane aegumistähtaeg on kohaldatav selliste eiramiste suhtes, mis pandi toime või lõpetati enne nimetatud määruse jõustumist.
Esiteks tuleb märkida, et enne määruse nr 2988/95 vastuvõtmist ei olnud ühenduse seadusandja näinud ette mingit aegumissätet, mis on kohaldatav selliste soodustuste tagasinõudmisele, mis on ettevõtjatele alusetult makstud nende tegevuse või tegevusetuse tõttu, mis kahjustab või kahjustaks ühenduste üldeelarvet või nende juhitavaid eelarveid.
Seega peavad siseriiklikud kohtud enne määruse nr 2988/95 vastuvõtmist ühenduse õiguse alusel alusetult makstud summade tagasinõudmisega seonduvad vaidlused vastavate ühenduse õigusnormide puudumise korral lahendama siseriikliku õiguse alusel, arvestades ühenduse õigusest tulenevaid piiranguid ning pidades silmas, et siseriiklikus õiguses ette nähtud meetmed ei tohi muuta alusetult makstud abi tagasinõudmist praktiliselt võimatuks või ülemäära keeruliseks ning siseriikliku õiguse kohaldamine ei tohi olla diskrimineeriv võrreldes sellega, kuidas seda on siseriiklikes kohtutes muude sama tüüpi vaidluste puhul kohaldatud (19. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-336/00: Huber, EKL 2002, lk I-7699
, punkt 55 ja viidatud kohtupraktika).
Määruse nr 2988/95, eelkõige selle artikli 3 lõike 1 esimese lõigu vastuvõtmisega soovis ühenduse seadusandja siiski kehtestada antud valdkonnas üldise aegumissätte, mille eesmärk on ühelt poolt määratleda kõikides liikmesriikides kohaldatav minimaalne tähtaeg ja teiselt poolt loobuda võimalusest tagasi nõuda ühenduse eelarvest põhjendamatult antud summasid nelja aasta möödumisel vaidlusaluste maksetega seotud rikkumise toimepanemisest.
Sellest järeldub, et põhimõtteliselt võivad liikmesriikide pädevad asutused kõik alates määruse nr 2988/95 jõustumise kuupäevast ühenduse eelarvest põhjendamatult antud soodustused nelja aasta jooksul tagasi nõuda, välja arvatud valdkondades, kus ühenduse seadusandja on määranud lühema ajavahemiku.
Enne määruse nr 2988/95 jõustumist toimunud eeskirjade rikkumise tulemusel ühenduse eelarvest põhjendamatult antud soodustustega seoses tuleb märkida, et kõnealuse määruse artikli 3 lõike 1 vastuvõtmisega, ilma et see piiraks nimetatud artikli lõiget 3, määratles ühenduse seadusandja üldise aegumissätte, millega ta tahtlikult lühendas neljale aastale ajavahemiku, mille jooksul liikmesriikide pädevad asutused ühenduse nimel ja ühenduse eelarvest võisid või võivad selliseid põhjendamatult antud soodustusi tagasi nõuda.
Siiski ei saa õiguskindluse põhimõttest lähtuvalt määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu kohaldamine võimaldada nimetatud siseriiklikel asutustel tagasi nõuda enne kõnealuse määruse jõustumist tekkinud võlgasid, mis on asjaomaste eiramiste toimepanemise ajal kohaldamisele kuulunud siseriiklike aegumissätete alusel aegunud.
Mis puudutab siseriikliku aegumissätte alusel tekkinud võlgasid – nagu põhikohtuasjas –, mis ei ole veel aegunud, siis on määruse nr 2988/95 jõustumise tagajärg see, et nimetatud määruse artikli 3 lõike 1 esimest lõiku kohaldades tuleb kõnealune võlg lugeda põhimõtteliselt aegunuks nelja aasta möödumisel alates eiramiste toimepanemise kuupäevast.
Neil asjaoludel tuleb nimetatud õigusnormi kohaldamisel kõik ettevõtjale enne määruse nr 2988/95 jõustumist toimunud eeskirjade eiramise kaudu põhjendamatult antud summad põhimõtteliselt lugeda aegunuks, kui puudub nelja aasta jooksul pärast eiramise toimepanemist vastu võetud aegumistähtaega katkestav õigusakt, millega nimetatud määruse artikli 3 lõike 1 kolmanda lõigu kohaselt pädev asutus teatab kõnealusele isikule asjaomase eiramisega seotud juurdluse või kohtumenetluse algatamisest.
Sellest järeldub, et juhul, kui eiramine pandi toime, nagu põhikohtuasjades, 1993. aastal, kui kehtis siseriiklikus õiguses sätestatud 30-aastane aegumistähtaeg, kuulub nimetatud eiramine nelja-aastase aegumistähtaja sätestava ühenduse üldnormi kohaldamisalasse ja aegub seega 1997. aastal lähtuvalt nimetatud eiramise toimumise täpsest kuupäevast 1993. aastal, pidades siiski silmas määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 3 liikmesriikidele antud õigust sätestada pikem aegumistähtaeg.
Eeltoodut silmas pidades tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et sellistes olukordades nagu põhikohtuasjas, määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud aegumistähtaeg:
—
kuulub kohaldamisele enne nimetatud määruse jõustumist toime pandud eiramiste korral;
—
hakkab kulgema alates asjaomase eiramise toimepanemise kuupäevast.
Kolmas küsimus
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus ühelt poolt teada, kas liikmesriikidele määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 3 antud õigus kohaldada sama artikli lõikes 1 sätestatust pikemat aegumistähtaega on kohaldatav ka enne eelmainitud määruse vastuvõtmist kehtestatud aegumissätte puhul. Teiselt poolt küsib kõnealune kohus, kas niisugune pikem aegumistähtaeg peab tulenema erinormist, mis käsitleb üldiselt siseriiklikku eksporditoetuste tagasimaksmist või haldusõiguslikke meetmeid, või võib nimetatud aegumistähtaeg tuleneda ka üldnormist.
Sellistes olukordades nagu põhikohtuasjades, kus ettevõtjatele ette heidetud eeskirjade eiramised pandi toime 1993. aastal siseriiklikus õiguses sätestatud 30-aastase aegumistähtaja alusel, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 33, võidi eeskirjade rikkumise tagajärjel alusetult makstud summad aegumistähtaega katkestava õigusakti puudumisel 1997. aastal aegunuks lugeda, tingimusel et liikmesriik, kus eeskirju eirati, ei kasutanud talle määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikega 3 antud õigust.
Eelotsusetaotlustest nähtub, et põhikohtuasjades nõudsid siseriiklikud pädevad asutused kõnealuste eksporditoetuste tagasimaksmist 23. septembri 1999. aasta otsusega (kohtuasi C-278/07) ja 13. oktoobri 1999. aasta otsusega (kohtuasjad C-279/07 ja C-280/07).
Sellest tuleneb, et arutlusel olevad tagasimaksmise nõuded oleks põhimõtteliselt tulnud määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud üldise nelja-aastase aegumistähtaja kohaldamisel lugeda aegunuks.
Sellegipoolest jätkasid Saksa kohtud pärast kõnealuse määruse jõustumist ettevõtjatele põhjendamatult antud toetuste tagasimaksmist puudutavate hagide puhul Saksa tsiviilseadustiku §-s 195 sätestatud 30-aastase aegumistähtaja kohaldamist.
Antud küsimuses tuleb märkida, et määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 3 on sätestatud, et liikmesriikidele „jääb võimalus” kohaldada nimetatud artikli lõike 1 esimeses lõigus sätestatust pikemat aegumistähtaega.
Seega tuleneb määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikest 3, et selle sättega ei piirata liikmesriikide võimalust kehtestada nimetatud artikli lõike 1 esimeses lõigus sätestatust pikemat aegumistähtaega. Lisaks on kõnealuses lõikes 3 viimastele sõnaselgelt antud õigus säilitada nimetatud määruse jõustumise ajal kehtinud pikem aegumistähtaeg.
Sellest tulenevalt võivad liikmesriigid määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 alusel ühelt poolt jätkata kõnealuse määruse vastuvõtmise ajal kehtinud pikemate aegumistähtaegade kohaldamist ja teiselt poolt kehtestada pärast nimetatud kuupäeva uusi pikemaid aegumistähtaegu.
Mis puudutab küsimust, kas siseriiklikud aegumistähtajad tuleb konkreetselt ette näha eksporditoetuste tagasinõudmise või üldisemalt haldusmeetmete suhtes kohaldatava siseriikliku õigusnormiga, siis tuleb märkida, et määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 sõnastuses puuduvad elemendid, mis võimaldaksid sellele küsimusele sõnaselgelt vastata.
On tõsi, et kõnealuse määruse artikli 3 lõike 1 esimene lõik sätestab, et valdkondade eeskirjades võib sätestada nelja-aastasest tähtajast lühema ajavahemiku, mis ei või aga olla vähem kui kolm aastat. Siiski on kõnealuses sättes tegemist ühenduse tasandil vastu võetud valdkondade eeskirjadega, mida kinnitab ka määruse põhjendus 5, mitte siseriiklike valdkondade eeskirjadega (eespool viidatud kohtuotsus Handlbauer, punkt 28).
Lisaks ei näe määrus nr 2988/95 ette teabe- ega teavitamissüsteemi seoses liikmesriikidele antud sellise õiguse kasutamisega, mille kohaselt võib sätestada pikemaid ajavahemikke vastavalt nimetatud määruse artikli 3 lõikele 3. Sellest järeldub, et ühenduse tasandil ei ole ette nähtud kontrollimehhanismi ei seoses liikmesriikide poolt nimetatud sätte alusel erandit tegevate aegumistähtaegade kohaldamisega ega ka valdkondade osas, milles liikmesriigid on otsustanud nimetatud tähtaegu kohaldada.
Seega ei saa määruse nr 2988/95 artikli 3 lõiget 3 tõlgendada nii, et liikmesriigid peavad kõnealuse sätte alusel erieeskirjades ja/või valdkondade eeskirjades kohaldama kõnealuseid pikemaid aegumistähtaegu.
Eeltoodut arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et pikemad aegumistähtajad, mida liikmesriikidel on määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 alusel endiselt õigus kohaldada, võivad tuleneda enne nimetatud määruse vastuvõtmist kehtinud üldistest õigusnormidest.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud aegumistähtaeg on kohaldatav selliste haldusõiguslike meetmete suhtes nagu eksportija poolt toime pandud eeskirjade rikkumise tagajärjel alusetult makstud eksporditoetuste tagasimaksmise nõue.

2.
Sellistes olukordades nagu põhikohtuasjas, määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud aegumistähtaeg:
—
kuulub kohaldamisele enne nimetatud määruse jõustumist toime pandud eiramiste korral;
—
hakkab kulgema alates asjaomase eiramise toimepanemise kuupäevast.

3.
Pikemad aegumistähtajad, mida liikmesriikidel on määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 alusel endiselt õigus kohaldada, võivad tuleneda enne nimetatud määruse vastuvõtmist kehtinud üldistest õigusnormidest.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.