CELEX: 62008CJ0198
Nesplnění povinnosti státem
Směrnice 95/59/ES
Daně jiné než daně z obratu, které ovlivňují spotřebu tabákových výrobků
Článek 9 odst. 1
Volné stanovení maximálních maloobchodních prodejních cen výrobků výrobci nebo dovozci
Vnitrostátní právní úprava stanovící minimální maloobchodní prodejní cenu cigaret, jakož i minimální maloobchodní prodejní cenu jemně řezaného tabáku
Odůvodnění
Ochrana veřejného zdraví
Rámcová úmluva Světové zdravotnické organizace o kontrole tabáku

Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Rakouská republika tím, že přijala a ponechala
v platnosti právní předpisy, podle kterých orgány veřejné moci stanoví minimální prodejní ceny cigaret a jemně řezaného tabáku
k ruční výrobě cigaret, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 9 odst. 1 směrnice Rady 95/59/ES ze dne 27. listopadu
1995 o daních jiných než daních z obratu, které ovlivňují spotřebu tabákových výrobků (Úř. věst. L 291, s. 40; Zvl. vyd. 09/01,
s. 283), ve znění směrnice Rady 2002/10/ES ze dne 12. února 2002 (Úř. věst. L 46, s. 26; Zvl. vyd. 03/35, s. 182, dále jen
„směrnice 95/59“).

Právní rámec

Právní úprava Společenství
Druhý, třetí a sedmý bod odůvodnění směrnice 95/59 zní:
„2)      vzhledem k tomu, že cílem Smlouvy [o ES] je vytvořit hospodářskou unii, v jejímž rámci existuje poctivá hospodářská soutěž
a jejíž vlastnosti se podobají vlastnostem vnitřního trhu; že pokud se jedná o tabákové výrobky, je předpokladem dosažení
tohoto cíle, že v členských zemích nebudou daně ovlivňující spotřebu výrobků tohoto odvětví narušovat podmínky hospodářské
soutěže a nebudou omezovat jejich volný pohyb ve Společenství;
3)      vzhledem k tomu, že pokud se jedná o spotřební daně, musí mít zejména harmonizace jejich struktury za následek takový stav,
kdy hospodářská soutěž různých kategorií tabákových výrobků náležejících k téže skupině nebude narušována důsledky zdaňování,
a následně otevření vnitrostátních trhů členských zemí;
[…]
7)      vzhledem k tomu, že zásadní potřeba hospodářské soutěže vyžaduje systém volné tvorby cen pro všechny skupiny tabákových výrobků.“
Podle čl. 2 odst. 1 této směrnice:
„Za tabákové výrobky se považují
a)       cigarety;
b)       doutníky a doutníčky;
c)       tabák ke kouření:
–        jemně řezaný tabák k ruční výrobě cigaret,
–        ostatní tabák ke kouření,
jak jsou vymezeny v článcích 3 až 7.“
Článek 8 směrnice 95/59 stanoví:
„1.      Cigarety vyráběné ve Společenství i dovážené z třetích zemí podléhají poměrné spotřební dani, která se vypočítává z nejvyšší
maloobchodní prodejní ceny včetně cla, a dále specifické spotřební dani, která se vypočítává na jednotku výrobku.
2.      Sazba poměrné spotřební daně a pevná částka specifické spotřební daně musí být stejná pro všechny cigarety.
[…]“
Podle čl. 9 odst. 1 této směrnice:
„Za výrobce se považuje fyzická nebo právnická osoba podnikající ve Společenství, která zpracovává tabák na tabákové výrobky
určené k maloobchodnímu prodeji.
Výrobci, popřípadě jejich zástupci nebo zmocněnci ve Společenství, a dovozci tabáku z třetích zemí mají právo určit nejvyšší
maloobchodní prodejní cenu každého svého výrobku pro každou členskou zemi, ve kterých jsou příslušné výrobky určeny k propuštění
pro domácí spotřebu.
Ustanovení druhého pododstavce však nemůže být překážkou použití vnitrostátních předpisů o kontrole cenové hladiny nebo dodržování
stanovených cen, jsou-li v souladu s přepisy Společenství.“
Článek 16 uvedené směrnice stanoví:
„1.      Výše specifické spotřební daně z cigaret se určuje podle cigaret nejžádanější cenové kategorie podle údajů, které budou k dispozici
k 1. lednu každého roku počínaje 1. lednem 1978.
2.      Specifická složka spotřební daně nesmí být nižší než 5 % a vyšší než 55 % celkového daňového zatížení, které vychází ze souhrnu
poměrné spotřební daně, specifické spotřební daně a daně z obratu ukládané na tyto cigarety.
[…]
5.      Členské státy mohou uvalit na cigarety a jemně řezaný tabák k balení cigaret minimální spotřební daň, pokud to nepovede ke
zvýšení celkové daně na více než 90 % celkové daně z nejžádanější cenové kategorie cigaret, popřípadě nejžádanější cenové
kategorie jemně řezaného tabáku k balení cigaret.“
Směrnice Rady 92/79/EHS ze dne 19. října 1992 o sbližování daní z cigaret (Úř. věst. L 316, s. 8; Zvl. vyd. 03/13, s. 202)
a směrnice Rady 92/80/EHS ze dne 19. října 1992 o sbližování daní z jiných tabákových výrobků než cigaret (Úř. věst. L 316,
s. 10; Zvl. vyd. 03/13. s. 204), ve znění směrnice Rady 2003/117/ES ze dne 5. prosince 2003 (Úř. věst. L 333, s. 49; Zvl.
vyd. 03/41, s. 430), stanoví sazby nebo minimální částky celkové spotřební daně z cigaret a jiných tabákových výrobků než
cigaret. Směrnice 92/80 obsahuje rovněž některá pravidla týkající se struktury spotřební daně z jiných tabákových výrobků
než cigaret.
Rozhodnutím Rady 2004/513/ES ze dne 2. června 2004 (Úř. věst. L 213, s. 8) byla jménem Společenství schválena Rámcová úmluva
Světové zdravotnické organizace o kontrole tabáku, podepsaná dne 21. května 2003 v Ženevě (dále jen „úmluva WHO“). Článek
6 této úmluvy, nadepsaný „Cenová a daňová opatření ke snížení poptávky po tabáku“, zní:
„1.      Smluvní strany uznávají, že cenová a daňová opatření mohou být efektivními a významnými prostředky pro snížení spotřeby tabáku
u různých částí populace a zejména u mladých osob.
2. Aniž je dotčeno svrchované právo smluvních stran vymezit a zavést vlastní daňovou politiku, každá smluvní strana vezme
v úvahu své vnitrostátní cíle v oblasti veřejného zdraví týkající se kontroly tabáku a případně přijme či ponechá v platnosti
opatření, která mohou zahrnovat:
a)      provádění daňové politiky a případně cenové politiky u tabákových výrobků tak, aby přispívaly k dosažení zdravotních cílů
zaměřených na snížení spotřeby tabáku; [...]
[...]“
(neoficiální překlad)

Vnitrostátní právní úprava
Článek 4 odst. 2 spolkového zákona ze dne 30. června 1995 o výrobě a uvádění tabákových výrobků na trh, jakož i o reklamě
na tabákové výrobky a o ochraně nekuřáků (dále jen „zákon o tabáku“) [Bundesgesetz über das Herstellen und das Inverkehrbringen
von Tabakerzeugnisse und den Nichtraucherschutz („Tabakgesetz“), BGBl. 431/1995], ve znění spolkového zákona ze dne 30. března
2006 (BGBl. I, 47/2006), stanoví:
„Spolková ministryně pro zdravotnictví a záležitosti žen je oprávněna, po dohodě se spolkovým ministrem financí, stanovit
v zájmu prevence konzumace tabáku minimální maloobchodní prodejní cenu tabákových výrobků za účelem zajistit minimální cenovou
úroveň. Prodej tabákových výrobků s nižší cenou, než je minimální maloobchodní prodejní cena je zakázán.“
Článek 1 nařízení spolkové ministryně pro zdravotnictví a záležitosti žen o zavedení režimu minimálních maloobchodních prodejních
cen tabákových výrobků za účelem zajistit minimální cenovou úroveň (Verordnung der Bundesministerin für Gesundheit und Frauen
über die Festsetzung des Mindestkleinverkaufspreises für Tabakerzeugnisse zur Sicherstellung eines Mindestpreisniveaus, BGBl.
II, 171/2006) ze dne 27. dubna 2006 stanoví:
„Minimální maloobchodní prodejní cenou ve smyslu tohoto nařízení je cena, pod kterou nesmí být tabákové výrobky prodávány
spotřebitelům.“
Podle článku 2 uvedeného nařízení:
„1.      U cigaret dosahuje minimální maloobchodní prodejní cena za cigaretu nejméně 92,75 % průměrné vážené ceny z celkového množství
cigaret prodaných v průběhu uplynulého kalendářního roku.
2.       U jemně řezaného tabáku dosahuje minimální maloobchodní prodejní cena za gram jemně řezaného tabáku nejméně 90 % průměrné
vážené ceny za gram z celkového množství jemně řezaného tabáku prodaného v průběhu uplynulého kalendářního roku.“
Podle článku 4 uvedeného nařízení jsou minimální maloobchodní prodejní ceny použitelné od 15. května 2006.

Postup před zahájením soudního řízení
Komise poté, co umožnila Rakouské republice předložit své vyjádření k údajné neslučitelnosti rakouské právní úpravy týkající
se stanovení minimálních maloobchodních prodejních cen cigaret a jemně řezaného tabáku s čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59, zaslala
uvedenému členskému státu dopisem ze dne 27. června 2007 odůvodněné stanovisko, ve kterém jej vyzvala, aby splnil své povinnost
vyplývající z uvedeného ustanovení ve lhůtě dvou měsíců ode dne doručení tohoto stanoviska. Jelikož Komise s ohledem na odpověd
Rakouské republiky usoudila, že situace zůstala neuspokojivá, podala projednávanou žalobu.

K žalobě

Argumentace účastníků řízení
Podle Komise čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59 zavádí zásadu, podle které mají výrobci a dovozci právo stanovit volně maximální
maloobchodní prodejní ceny tabákových výrobků. Dotčená rakouská právní úprava přitom tím, že zavádí režim nepřímo stanovených
minimálních cen pro maloobchodní prodej cigaret a jemně řezaného tabáku, zakazuje výrobcům a dovozcům takových výrobků, aby
je prodávali za ceny nižší, než jsou uvedené minimální ceny, a omezuje tak jejich svobodu pokud jde o stanovení cen. Taková
právní úprava je tudíž v rozporu s uvedeným ustanovením práva Společenství.
Dotčená vnitrostátní právní úprava nemůže být odůvodněna hledisky, která se týkají ochrany veřejného zdraví. Ta již byla zákonodárcem
Společenství vzata v úvahu při přijímání směrnic o spotřebních daních z tabáku. Pravidla Společenství týkající se zdanění
tabákových výrobků umožňují z důvodu neexistence maximálních sazeb celkové spotřební daně, aby členské státy zvýšily úroveň
takového zdanění, a zachovaly tak dostatečně vysokou cenu k odrazení od konzumace tabáku. Daňová politika je tudíž postačující
pro zajištění požadované úrovně ochrany veřejného zdraví.
Podle Komise nevyplývají průměrné vážené ceny, které jsou v Rakousku stanoveny jako minimální ceny pro maloobchodní prodej
dotyčných tabákových výrobků, z tržních mechanismů, ale z opatření veřejných orgánů, která směřují právě k neutralizaci těchto
mechanismů. Skutečnost, že takové minimální ceny jsou aritmeticky vypočteny z průměrných cen zjištěných na trhu, tuto analýzu
nezpochybňuje. Mimoto není jisté, že režim minimálních cen ovlivňuje hospodářskou soutěž méně než režimy jiných členských
států, které byly zkoumány v dřívějších rozsudcích Soudního dvora. Zákaz zavádět režimy minimálních cen pro tabákové výrobky,
který vyplývá z čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59, každopádně nepředpokládá vyhodnocení intenzity zásahu, který každý z takových
režimů způsobuje, s ohledem na systém, na kterém je založen.
Komise mimoto soudí, že článek 93 ES představuje dostatečný právní základ rovněž pro článek 9 směrnice 95/59. Daňová povaha
uvedené směrnice nemůže dovolit členským státům, aby nedbaly jejích ustanovení z důvodu, že sledují jiné cíle, konkrétně cíl
ochrany veřejného zdraví. Členské státy se kromě toho nemohou dovolávat článku 30 ES, jedná-li se o otázku, jež je upravena
harmonizovaným způsobem.
Komise dále soudí, že čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59 je slučitelný s úmluvou WHO, jelikož tato úmluva nemá za cíl zavázat smluvní
státy ke stanovení minimálních cen tabákových výrobků. Pokud by tomu bylo jinak, byly by podle Komise provedeny změny uvedené
směrnice; to se však nestalo. Uvedená úmluva mimoto neposkytuje členským státům právo volit mezi použitím daňové politiky
a cenové politiky, kterého by se mohly dovolávat vůči Společenství, protože tato otázka náleží do vnitřního fungování Společenství.
Konečně, ustanovení doporučení Rady 2003/54/ES ze dne 2. prosince 2002 o prevenci užívání tabáku a iniciativách k posílení
boje proti tabáku (Úř. věst. 2003, L 22, s. 31), na která se Rakouská republika odvolává, nejsou závazná a každopádně nemohou
být vykládána tak, že navádí k porušení čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59.
Podle Rakouské republiky je systém stanovení minimálních cen jediným efektivním a jistým nástrojem pro zamezení poklesu cen
tabákových výrobků, na které se vztahují dotčené vnitrostátní právní předpisy, v kontextu cenové války. Daňová opatření totiž
mohou být mařena hospodářskými subjekty činnými na trhu s tabákem, neboť nezamezují prodeji za dumpingové ceny s cílem oslovit
nové kategorie spotřebitelů i za cenu dočasných finančních ztrát. Článek 9 odst. 1 směrnice 95/59 nepřiznává neomezené právo
na volné stanovení cen. Toto ustanovení konkrétně nevylučuje možnost, aby členské státy přijaly vhodná a nezbytná opatření
směřující k zajištění ochrany veřejného zdraví ve smyslu článku 30 ES.
Rakouská republika rovněž tvrdí, že dotčený režim minimálních cen nemůže narušit hospodářskou soutěž, jelikož ceny jsou ve
skutečnosti stanoveny trhem; příslušný ministr pouze použije jako referenční hodnotu průměrnou cenu na trhu. V důsledku toho
uvedený režim představuje mírnější zásah nežli právní předpisy členských států, které byly zkoumány zejména v rozsudcích ze
dne 19. října 2000, Komise v. Řecko (C‑216/98, Recueil, s. I‑8921), a ze dne 27. února 2002, Komise v. Francie (C‑302/00,
Recueil, s. I‑2055), které například stanovily zvýšení cen o alespoň o 20 % v poměru k platným cenám. Intenzita zásahu, kterou
s sebou nese vnitrostátní opatření, je rovněž významná pro posouzení jeho proporcionality, jelikož je třeba zkoumat, zda pro
dosažení sledovaného cíle neexistují méně omezující prostředky.
Podle uvedeného členského státu musí být čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59 vykládán restriktivně s ohledem na jeho právní základ,
tedy článek 93 ES, který neumožňuje sledovat jiné cíle než cíle spadající do daňového práva ani omezovat dosahování takových
jiných cílů. Členské státy tak mají právo stanovit úroveň ochrany veřejného zdraví, kterou považují za vhodnou, jakož i odpovídající
a nezbytná opatření k dosažení takové úrovně, k nimž může patřit i stanovení minimálních cen pro tabákové výrobky. V důsledku
toho svoboda výrobců a dovozců stanovit ceny tabákových výrobků může být vykonávána pouze v mezích určených politikou veřejného
zdraví členských států.
Směrnice 95/59 musí být mimoto vykládána ve světle nového právního vývoje, tedy jednak čl. 6 odst. 2 písm. a) úmluvy WHO,
a jednak bodu 7 doporučení 2003/54. Tato ustanovení, jež umožňují využití mechanismu minimálních cen, přitom nebyla v judikatuře
Soudního dvora v této oblasti vzata v úvahu.
Rakouská republika konečně tvrdí, že mechanismy stanovené směrnicemi v oblasti spotřebních daní z tabákových výrobků neumožňují
členským státům používat spotřební daň jako nástroj k zajištění dostatečně vysoké úrovně cen pro odrazování od spotřeby. Směrnice
jednak omezují možnost zvýšit spotřební daň pouze pro ty cigarety, jejichž maloobchodní prodejní cena je nejnižší, aniž by
zároveň bylo dotčeno zdanění ostatních skupin cigaret. Krom toho se výrobci a dovozci mohou rozhodnout, že nepromítnou nárůst
daňového zatížení do konečné ceny. Takový nárůst mimoto může vést k růstu nelegálního přeshraničního obchodu.

Závěry Soudního dvora
Úvodem je třeba připomenout, že ze třetího bodu odůvodnění směrnice 95/59 vyplývá, že směrnice náleží do rámce politiky harmonizace
struktury spotřební daně z tabákových výrobků, jelikož má za cíl zabránit tomu, aby byla narušována hospodářská soutěž mezi
různými kategoriemi tabákových výrobků náležejících k téže skupině, a dosáhnout tak otevření vnitrostátních trhů členských
států.
Za tím účelem čl. 8 odst. 1 uvedené směrnice stanoví, že cigarety vyráběné ve Společenství i dovážené z třetích zemí podléhají
poměrné spotřební dani, která se vypočítává z nejvyšší maloobchodní prodejní ceny včetně cla, a dále specifické spotřební
dani, která se vypočítává na jednotku výrobku (výše uvedený rozsudek Komise v. Řecko, bod 19).
Ze sedmého bodu odůvodnění směrnice 95/59 mimoto vyplývá, že zásadní potřeba hospodářské soutěže vyžaduje systém volné tvorby
cen pro všechny skupiny tabákových výrobků.
V tomto ohledu čl. 9 odst. 1 uvedené směrnice stanoví, že výrobci, popřípadě jejich zástupci nebo zmocněnci ve Společenství,
a dovozci tabáku z třetích zemí mají právo určit nejvyšší maloobchodní prodejní cenu každého svého výrobku, aby bylo zajištěno,
že mezi nimi může účinně fungovat hospodářská soutěž (výše uvedený rozsudek Komise v. Řecko, bod 20). Cílem tohoto ustanovení
je zajistit, aby stanovení základu poměrné spotřební daně z tabákových výrobků, tedy maximální maloobchodní prodejní ceny
tabákových výrobků, podléhalo ve všech členských státech stejným pravidlům. Jak uvedla generální advokátka v bodu 40 svého
stanoviska, toto ustanovení má rovněž zachovat svobodu výše uvedených subjektů, která jim umožňuje účinně využívat konkurenční
výhodu vyplývající z případných nižších pořizovacích nákladů.
Stanovení minimálních maloobchodních prodejních cen veřejnými orgány má přitom za následek, že maximální maloobchodní prodejní
ceny určené výrobci a dovozci nemohou být v žádném případě nižší nežli minimální závazné ceny. Právní úprava stanovící takovou
minimální cenu tedy může zasahovat do konkurenčních vztahů a bránit některým výrobcům nebo dovozcům, aby těžili z výhody nižších
pořizovacích nákladů nabízením atraktivnějších maloobchodní prodejních cen.
V důsledku toho systém minimálních maloobchodních prodejních cen tabákových výrobků nemůže být považován za slučitelný s čl. 9
odst. 1 směrnice 95/59 v rozsahu, v němž není uspořádán způsobem, který by v každém případě vylučoval, že dojde k zásahu do
konkurenční výhody, která u některých výrobců nebo dovozců takových výrobků může vyplývat z nižších pořizovacích nákladů,
a tudíž nastane narušení hospodářské soutěže (viz rozsudky ze dne 4. března 2010, Komise v. Francie, C‑197/08, Sb. rozh. s.
I-0000, bod 38, a Komise v. Irsko, C‑221/08, Sb. rozh. s. I-0000, bod 41).
Vnitrostátní právní úpravu dotčenou projednávanou žalobou je tedy třeba zkoumat ve světle uvedených zásad.
Uvedená právní úprava ukládá výrobcům a dovozcům, kteří jsou činní na rakouském trhu, minimální maloobchodní prodejní cenu
cigaret ve výši 92,75 % průměrné vážené ceny z celkového množství cigaret prodaných v průběhu uplynulého kalendářního roku,
jakož i minimální maloobchodní prodejní cenu jemně řezaného tabáku ve výši 90 % průměrné vážené ceny za gram z celkového množství
jemně řezaného tabáku prodaného v průběhu uplynulého kalendářního roku.
Takový režim nemůže ve všech případech vyloučit, že minimální stanovená cena nezasáhne do konkurenční výhody, která by u některých
výrobců nebo dovozců mohla být výsledkem nižších pořizovacích nákladů. Naopak, jak uvedla Komise při jednání, aniž by to Rakouská
republika popírala, takový systém, který navíc stanoví minimální cenu odkazem na průměrnou cenu uplatňovanou na trhu, může
mít za následek odstranění rozdílů mezi cenami konkurenčních výrobků a přiblížení těchto cen cenám nejdražších výrobků. Uvedený
systém tedy zasahuje do svobody výrobců a dovozců stanovit vlastní maximální maloobchodní prodejní cenu, zaručené čl. 9 odst. 1
druhým pododstavcem směrnice 95/59.
Pokud jde o úmluvu WHO, jak uvedla generální advokátka v bodech 50 a 51 svého stanoviska, uvedená úmluva nestanoví smluvním
stranám žádné skutečné povinnosti, pokud jde o cenovou politiku u tabákových výrobků, a pouze popisuje možná opatření se zřetelem
k vnitrostátním cílům ochrany zdraví, pokud jde o boj proti tabáku. Článek 6 odst. 2 uvedené úmluvy se totiž omezuje na konstatování,
že smluvní strany přijmou nebo zachovají opatření „která mohou“ zahrnovat provádění daňové politiky a „případně“ cenové politiky
u tabákových výrobků.
Stejně tak žádný konkrétní poznatek týkající se použití systémů minimálních cen nemůže být dovozen z doporučení 2003/54, které
ostatně nemá závaznou povahu. Pasáž, na kterou odkazuje Rakouská republika, totiž pouze vyjadřuje myšlenku, že vyšší ceny
tabákových výrobků mají za účinek odrazování od spotřeby.
V každém případě, jak vyplývá z bodu 30 tohoto rozsudku, směrnice 95/59 nebrání cenové politice, pokud není v rozporu s cíli
uvedené směrnice, zejména s cílem vyloučit narušení hospodářské soutěže mezi různými kategoriemi tabákových výrobků náležejících
do stejné skupiny.
Rakouská republika rovněž tvrdí, že dotčený systém minimálních cen je odůvodněn cílem ochrany zdraví a života osob, stanoveným
v článku 30 ES. Podle uvedeného členského státu zvýšení úrovně daní nemůže zaručit dostatečně vysoké ceny tabákových výrobků,
protože toto zvýšení může být absorbováno výrobci nebo dovozci tím, že obětují část svého zisku, či dokonce tím, že budou
prodávat se ztrátou.
V tomto ohledu je třeba uvést, že článek 30 ES nemůže být chápán tak, že dovoluje opatření jiné povahy, nežli jsou množstevní
omezení vývozu a dovozu a opatření s rovnocenným účinkem stanovená v článcích 28 ES a 29 ES (viz v tomto smyslu výše uvedený
rozsudek ze dne 27. února 2002, Komise v. Francie, bod 33). Komise přitom v projednávané věci porušení posledně uvedených
ustanovení neuplatňovala.
To nemění nic na tom, že směrnice 95/59 nebrání Rakouské republice pokračovat v boji proti spotřebě tabáku, který náleží do
cíle ochrany veřejného zdraví.
Není rovněž možné tvrdit, že takový cíl není zohledněn v rámci uvedené směrnice, protože tato směrnice byla přijata na základě
článku 93 ES.
Jak je ostatně uvedeno v sedmém bodu odůvodnění směrnice 2002/10, jež je posledním aktem měnícím směrnici 95/59/ES, jejíž
článek 9 nicméně ve srovnání s původním zněním zůstal nezměněn, Smlouva o ES, a konkrétně čl. 152 odst. 1 první pododstavec ES
vyžadují, aby byl při vymezení, jakož i při provádění všech politik a činností Společenství zajištěn vysoký stupeň ochrany
lidského zdraví.
Ve stejném bodu odůvodnění je rovněž uvedeno, že výše zdanění je významným prvkem ceny tabákových výrobků a ta má zase vliv
na kuřácké zvyky spotřebitelů. Soudní dvůr již rozhodl, že co se týče tabákových výrobků, daňová právní úprava tvoří důležitý
a účinný nástroj boje proti spotřebě těchto výrobků, a tudíž ochrany veřejného zdraví (rozsudek ze dne 5. října 2006, Valeško,
C‑140/05, Sb. rozh. s. I‑10025, bod 58), a že cíle zajistit, aby ceny uvedených výrobků byly stanoveny na vysoké úrovni, může
být uspokojivě dosaženo zvýšením daní uvedených výrobků, jelikož zvýšení spotřební daně dříve nebo později musí vést ke zvýšení
maloobchodních prodejních cen, aniž by zasahovalo do volné tvorby cen (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Řecko, bod 31).
Krom toho pokud členské státy chtějí definitivně zabránit jakékoliv možnosti, aby výrobci nebo dovozci absorbovali, byť i dočasně,
dopad daní na maloobchodní prodejní cenu tabákových výrobků tím, že je budou prodávat se ztrátou, mohou zejména zakázat prodej
tabákových výrobků za ceny nižší, nežli je součet pořizovacích nákladů a všech daní, čímž je zároveň umožněno, aby uvedení
výrobci a dovozci mohli efektivně využívat konkurenční výhody vyplývající z případných nižších pořizovacích nákladů (viz výše
uvedené rozsudky ze dne 4. března 2010, Komise v. Francie, bod 53, a Komise v. Irsko, bod 55).
Z výše uvedených úvah vyplývá, že žalobě Komise musí být vyhověno.
V důsledku toho je třeba určit, že Rakouská republika tím, že přijala a ponechala v platnosti právní předpisy, podle kterých
orgány veřejné moci stanoví minimální prodejní ceny cigaret a jemně řezaného tabáku k ruční výrobě cigaret, nesplnila povinnosti,
které pro ni vyplývají z čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59.

K nákladům řízení
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Rakouská
republika neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedené náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
1)
Rakouská republika tím, že přijala a ponechala v platnosti právní předpisy, podle kterých orgány veřejné moci stanoví minimální
prodejní ceny cigaret a jemně řezaného tabáku k ruční výrobě cigaret, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 9
odst. 1 směrnice Rady 95/59/ES ze dne 27. listopadu 1995 o daních jiných než daních z obratu, které ovlivňují spotřebu tabákových
výrobků, ve znění směrnice Rady 2002/10/ES ze dne 12. února 2002.
2)
Rakouské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: němčina.