CELEX: 62005CJ0062
Överklagande
Förordning (EEG) nr 1430/79
Befrielse från importavgifter
Last med cigaretter avsedd för Spanien
Bedrägeri som har begåtts inom ramen för en gemenskapstransitering

Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, i likvidation (nedan kallat Nordspedizionieri), Livio Danielis och Domenico
d’Alessandro har överklagat den dom som Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt meddelade den 14 december 2004 i mål T‑332/02,
Nordspedizionieri di Danielis Livio m.fl. mot kommissionen (REG 2004, s. II‑4405) (nedan kallad den överklagade domen).

Tillämpliga bestämmelser
I gemenskapens tullbestämmelser stadgas en möjlighet att helt eller delvis erhålla återbetalning av erlagd import‑ eller exporttull,
eller att erhålla eftergift av en del av en tullskuld. Villkoren för eftergift av de avgifter som är tillämpliga i förevarande
fall anges i artikel 13 i rådets förordning (EEG) nr 1430/79 av den 2 juli 1979 om återbetalning eller eftergift av import-
och exporttullar (EGT L 175, s. 1), i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 3069/86 av den 7 oktober 1986 (EGT L 286,
s. 1) (nedan kallad förordning nr 1430/79).
Artikel 13.1 första stycket i förordning nr 1430/79 har följande lydelse:
”Importtullar får återbetalas eller efterges i … särskilda situationer till följd av omständigheter vid vilka varken bedrägeri
eller uppenbar försumlighet kan tillskrivas den person som det gäller.”
I artikel 36 i rådets förordning (EEG) nr 222/77 av den 13 december 1976 om gemenskapstransitering (EGT L 38, s. 1) föreskrivs
följande:
”1. Om det upptäcks att en överträdelse eller oegentlighet har begåtts i en viss medlemsstat under eller i samband med gemenskapstransitering,
skall den medlemsstaten uppbära de tullar och andra avgifter som i förekommande fall skall tas ut, varvid den skall tillämpa
sina nationella lagar och andra författningar, utan att detta påverkar eventuella straffrättsliga åtgärder.
2. Om platsen för överträdelsen eller oegentligheten inte kan fastställas, skall denna anses ha begåtts
a)      då, under gemenskapstransiteringen, överträdelsen eller oegentligheten har konstaterats på ett transiteringskontor som är
beläget vid en inre gräns: i den medlemsstat som transportmedlet eller varorna senast lämnade,
b)       då, under gemenskapstransiteringen, överträdelsen eller oegentligheten har konstaterats på ett transiteringskontor i den
mening som avses i artikel 11 d andra strecksatsen: i den medlemsstat som transiteringskontoret tillhör,
c)       då, under gemenskapstransiteringen, överträdelsen eller oegentligheten har konstaterats i en annan medlemsstat än den där
transiteringskontoret är beläget: i medlemsstaten där överträdelsen eller oegentligheten konstaterades,
d)      då sändningen inte uppvisades vid bestämmelsetullkontoret: i den första medlemsstat i vilken det fastställs, på grundval av
transiteringsintyget, att transportmedlet eller varorna har kommit in i den medlemsstaten, eller
e)      då överträdelsen eller oegentligheten har konstaterats efter att gemenskapstransiteringen utförts: i den medlemsstat där överträdelsen
eller oegentligheten konstaterades.”
I artikel 1 i avtalet om ömsesidigt administrativt bistånd för att förebygga och bekämpa tullbedrägerier som slöts den 10 november 1965
mellan Republiken Italien och Socialistiska federala republiken Jugoslavien (nedan kallat avtalet om bistånd) anges:
”Tullmyndigheterna i de länder som utgör avtalsparter skall enligt de villkor som föreskrivs i detta avtal ge varandra ömsesidigt
bistånd för att förebygga, upptäcka och bekämpa överträdelser av deras respektive tullbestämmelser.”
Artikel 4 i detta avtal har följande lydelse:
”Tullmyndigheterna i de länder som utgör avtalsparter utför, på eget initiativ eller på begäran av den andra partens tullmyndighet,
en särskild bevakning inom dess verksamhetsområde:
…
–        för att säkerställa skyddet av respektive lands intressen på tull- och skatteområdet, skall respektive lands tullmyndighet
främst verka för att varor som exporteras inte blir föremål för smuggling, och därmed medför kostnader för den andra avtalspartnern.
En särskild bevakning skall, på begäran, utföras av export av produkter som inom den andra avtalsslutande partens territorium
belastas med höga och särskilda avgifter.”

Bakgrund till tvisten
Nordspedizionieri, bildat av tullombud och med säte i Trieste, upprättade den 30 oktober 1991 en deklaration om extern gemenskapstransitering
hos tullmyndigheten i Fernetti avseende förpackningskartonger från Slovenien till Spanien. Den 5 och den 16 november 1991
upprättade Nordspedizionieri en deklaration om extern gemenskapstransitering, som motsvarade deklarationen av den 30 oktober.
Strax efter det att tullformaliteterna avseende det tredje transitförfarandet hade fullgjorts, begärde direktören vid tullmyndigheten
i Fernetti att Guardia di Finanza (finanspolis) skulle kontrollera innehållet i frakten. Lastbilen i fråga, vilken redan hade
lämnat tullområdet, följdes efter och stoppades några kilometer från gränsen. Den återfördes därefter till tullplatsen. Vid
kontrollen av lastbilen upptäcktes att förpackningskartongerna inte var tomma, såsom hade angivits i transiteringsdeklarationen,
utan fyllda med cigaretter. Lastbilschauffören greps, och lastbilen och lasten, liksom de dokument som återfanns hos chauffören,
beslagtogs.
Av den undersökning som de italienska tullmyndigheterna genomförde i samarbete med de slovenska myndigheterna framgick att
lastbilschauffören hade deltagit i tre andra liknande cigarettsmugglingar, varvid han hade använt transiteringsdeklarationerna
av den 30 oktober och av den 5 november 1991 som hade upprättats av Nordspedizionieri. De italienska myndigheterna upptäckte
vid sin utredning av smugglingen i fråga en lagerbyggnad, i vilken de olagligen införda varorna fanns. Vid en husrannsakan
av lagerbyggnaden den 8 april 1992 beslagtogs 8 010 kg cigaretter, vilka belades med kvarstad.
Klagandena mottog den 16 oktober 1992, i egenskap av huvudansvariga för gemenskapstransiteringen av frakterna av den 30 oktober och
av den 5 november 1991, en anmodan från uppbördsavdelningen vid huvudtullkontoret i Trieste att betala 2 951 462 300 ITL,
avseende undandragna tullar och andra avgifter för utländsk förädlad tobak som hade införts olagligen och övergått till fri
omsättning inom gemenskapens tullområde. Eftersom lasten av den 16 november 1991 beslagtogs av de italienska tullmyndigheterna
innan den hade hunnit övergå till fri omsättning krävdes klagandena inte på någon tull avseende denna.
Klagandena ansökte den 14 november 2000 hos Europeiska gemenskapernas kommission om eftergift av tull. De italienska myndigheterna
ingav, till stöd för klagandena, den 4 juni 2001 en ansökan till kommissionen om eftergift av tull med ett belopp på 497 589
687 ITL.
Kommissionen fattade den 28 juni 2002 beslut om avslag på denna ansökan (ärende REM 1401, nedan kallat det angripna beslutet).
Kommissionen ansåg att det i förevarande fall inte förelåg en särskild situation till följd av omständigheter vid vilka varken
bedrägeri eller uppenbar försumlighet kunde tillskrivas klagandena, i den mening som avses i artikel 13 i förordning nr 1430/79,
och att en eftergift av importtullen således inte var motiverad.

Talan vid förstainstansrätten och den överklagade domen
Klagandena väckte talan mot det angripna beslutet genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 30 oktober 2002.
Klagandena åberopade två grunder till stöd för sitt yrkande om ogiltigförklaring av nämnda beslut.
Klagandena anförde som första grund att det angripna beslutet var behäftat med flera sakfel, och som andra grund att det förelåg
en särskild situation, men varken bedrägeri eller uppenbar försumlighet, i den mening som avses i artikel 13 i förordning
nr 1430/79. Klagandena yrkade i andra hand delvis eftergift av tullen.
Förstainstansrätten fann vad avser den första grunden att det angripna beslutet inte innehöll något sakfel vad avser beskrivningen
av hur lasten hade kontrollerats. Förstainstansrätten fann även att anmärkningen om ett påstått fel avseende det belopp som
klagandena hade begärt eftergift av inte kunde prövas i sak, eftersom de nationella myndigheterna var exklusivt behöriga att
fastställa detta belopp.
Förstainstansrätten påpekade inledningsvis, vad avser den andra grunden, att kommissionen har ett utrymme för skönsmässig
bedömning vid tillämpning av artikel 13 i förordning nr 1430/79, vilken innehåller en allmän skälighetsklausul. Förstainstansrätten
fann även att två kumulativa villkor skall vara uppfyllda för att den nämnda artikeln skall vara tillämplig: i) det skall
vara fråga om en särskild situation, och ii) den berörde näringsidkaren får inte ha gjort sig skyldig till bedrägeri eller
uppenbar försumlighet.
Förstainstansrätten ansåg, vad avser förekomsten av en särskild situation, att klagandena inte hade visat att de italienska
myndigheterna sedan tidigare kände till cigarettsmugglingen. Den underkände även klagandenas argument att den smugglingsverksamhet
som de hade drabbats av inte utgjorde en normal kommersiell risk som ingår i deras yrkesverksamhet. Förstainstansrätten konstaterade,
innan den fastställde att tullmyndigheterna inte hade grovt åsidosatt sina skyldigheter, dels att dessa myndigheter inte var
skyldiga att fysiskt kontrollera varje transport som passerar gränsen, dels att det enligt avtalet om bistånd inte krävdes
att de slovenska tullmyndigheterna utan dröjsmål skulle informera de italienska tullmyndigheterna varje gång en tobakstransport
avsedd för Italien lämnade Slovenien.
Förstainstansrätten ansåg för övrigt att den omständigheten att det, enligt klagandena, var omöjligt att kontrollera lastbilen
inte utgör en faktor som medför att klagandena försätts i en undantagssituation jämfört med andra näringsidkare. Denna omständighet
gör det inte heller möjligt att rättfärdiga förekomsten av en särskild situation i den mening som avses i artikel 13 i förordning
nr 1430/79 (dom av den 7 september 1999 i mål C‑61/98, De Haan,REG 1999, s. I‑5003, punkt 52). Förstainstansrätten fann vad avser avvägningen mellan de intressen som föreligger att kommissionen
inte hade nöjt sig med att utesluta en tillämpning av artikel 13 i förordning nr 1430/79. Kommissionen hade även undersökt
huruvida omständigheterna i förevarande fall omfattades av den kommersiella risk som tullombud normalt löper, och därvid konstaterat
att de inte överskred den kommersiella risk som är normal för denna verksamhet.
Förstainstansrätten drog slutsatsen att klagandena inte hade visat att kommissionen hade gjort en uppenbart oriktig bedömning
när den fastslog att omständigheterna i förevarande fall inte utgjorde en särskild situation. Den fann att det i avsaknad
av en sådan situation inte var nödvändigt att pröva det andra villkoret avseende avsaknaden av bedrägeri och uppenbar försumlighet.
Förstainstansrätten fastställde därmed att talan inte kunde vinna bifall såvitt avsåg den andra grunden.
Förstainstansrätten ogillade även yrkandet om fastställelse av att tullskulden skulle efterges till den del den var att hänföra
till den förädlade tobak som hade beslagtagits. Den fastställde bland annat att frågan huruvida tullskulden hade upphört genom
att en del av varorna hade beslagtagits inte omfattades av artikel 13 i förordning nr 1430/79.
Förstainstansrätten ogillade talan. Klagandena överklagade den 10 februari 2005 förstainstansrättens dom.

Parternas yrkanden
Klagandena har yrkat att domstolen skall
–        ogiltigförklara det angripna beslutet genom vilket kommissionen fann att eftergiften av tullimport med 497 589 687 ITL inte
var berättigad, och
–        i stället fastställa att eftergiften är berättigad i förevarande fall i enlighet med artikel 13.1 i förordning nr 1430/79,
eftersom det föreligger särskilda omständigheter vid vilka varken försumlighet eller bedrägeri kan tillskrivas klaganden,
samt
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna som hänför sig till såväl förfarandet vid förstainstansrätten som
förfarandet vid domstolen.
Svarandena har yrkat att domstolen skall
–        ogilla klagandenas överklagande, och
–        förplikta klagandena att ersätta sina och kommissionens rättegångskostnader som hänför sig till såväl förfarandet vid förstainstansrätten
som förfarandet vid domstolen.
Överklagandet
Klagandena har åberopat fyra grunder till stöd för överklagandet.

Den första grunden
Klagandena har med stöd av artikel 36.3 i förordning nr 222/77 bestritt att det föreligger en tullskuld eftersom inte alla
villkor för att en sådan skuld skall uppkomma är uppfyllda, bland annat det villkor som fastställts i rättspraxis och som
avser skyldigheten att underrätta den huvudansvarige (dom av den 21 oktober 1999 i mål C‑233/98, Lensing & Brockhausen,REG 1999, s. I‑7349, punkt 31, och av den 20 januari 2005 i mål C‑300/03, Honeywell Aerospace, REG 2005, s. I‑689, punkt 26). Enligt klagandena skall domstolen ex officio fastställa att detta villkor inte var uppfyllt innan tullskulden
återkrävdes, eftersom förstainstansrätten hade underlåtit att göra det.
Kommissionen har gjort gällande att denna grund inte kan upptas till prövning eftersom den inte åberopades vid förstainstansrätten.
Om en part tilläts att vid domstolen för första gången åberopa en ny grund som han inte har åberopat vid förstainstansrätten,
skulle detta enligt fast rättspraxis innebära att han vid domstolen, som har en begränsad behörighet i samband med ett överklagande,
kunde anhängiggöra en mer omfattande tvist än den som förstainstansrätten har prövat. Domstolen är i ett mål om överklagande
således endast behörig att pröva den lägre instansens rättsliga bedömning av de grunder som har behandlats vid den (se, bland
annat, dom av den 26 oktober 2006 i mål C‑68/05 P, Koninklijke Coöperatie Cosun mot kommissionen, REG 2006, s. I‑10367, punkt 96,
och av den 27 februari 2007 i mål C‑354/04 P, Gestoras Pro Amnistía m.fl. mot rådet,REG 2007, s. I‑0000, punkt 30).
Även om klagandena i förevarande fall, av anledningar som saknar samband med förevarande grund, vid förstainstansrätten bestred
det exakta beloppet av tullskulden, åberopade de inte vid den domstolen argumentet avseende huruvida det föreligger en sådan
skuld eller inte.
Domstolen påpekar, vad avser klagandenas argument att förevarande grund skall prövas ex officio, att bestämmelserna i artikel 13
i förordning nr 1430/79 enbart syftar till att medge undantag från betalning av de tullar som näringsidkare är skyldiga att
betala, då vissa särskilda omständigheter är uppfyllda och nämnda näringsidkare inte kan tillskrivas uppenbar försumlighet
eller bedrägeri, men inte till att ifrågasätta själva principen om att tullskulden skall betalas (se, bland annat, dom av
den 6 juli 1993 i de förenade målen C‑121/91 och C‑122/91, CT Control (Rotterdam) och JCT Benelux mot kommissionen,REG 1993, s. I‑3873, punkt 43). Av detta följer att klagandena, mot det angripna beslutet, enbart kan vinna framgång med grunder
som avser att, i förevarande fall, visa att vissa särskilda omständigheter är uppfyllda samt att de inte kan tillskrivas uppenbar
försumlighet eller bedrägeri, och inte grunder som avser att visa att beslut av nationella behöriga myndigheter att klagandena
skall betala den omtvistade skulden är olagliga (se domen i det ovannämnda målet CT Control (Rotterdam) och JCT Benelux mot
kommissionen, punkt 44). Förstainstansrätten var alltså inte tvungen att ex officio tillämpa en bestämmelse som den saknade
behörighet att tillämpa.
Av det anförda följer att överklagandet inte kan prövas såvitt avser den första grunden.

Den andra grunden
Klagandena har gjort gällande att förstainstansrätten felaktigt tillämpade artikel 13 i förordning nr 1430/79 med avseende
på bedömningen huruvida det förelåg en särskild situation, genom att vidta en felaktig och ofullständig sakprövning av omständigheterna
som förelåg då lasten med cigaretter upptäcktes och genom att förvanska bevisningen. Förstainstansrätten grundade sin bedömning
i detta avseende, enligt punkt 29 i den överklagade domen, på en felaktig återgivning av de faktiska omständigheterna. Den
fann nämligen att tullkontoret i Fernetti hade gett Guardia di Finanza i uppdrag att kontrollera den last som svarade mot
deklarationen av den 16 november 1991, medan kontrollen i själva verket hade ägt rum utanför tullområdet efter det att tullformaliteterna
hade fullgjorts och lastbilen hade kört flera kilometer i Italien. Händelsernas exakta tidsordning och de skäl som verkligen
låg bakom beslutet att kontrollera lasten i fråga framgår emellertid av den dom som meddelades den 4 november 1998 av Tribunale
penale di Trieste (Italien), enligt vilken de åtalade för smugglingen i fråga dömdes till ansvar för denna. Denna tidsordning
bekräftas även i ett vittnesmål av den 15 januari 2005 av Vito Portale, som vid tidpunkten för de omtvistade omständigheterna
var chef för tullkontoret i Fernetti.
Kommissionen har däremot anfört att varken förstainstansrättens återgivning av de faktiska omständigheterna eller dess bedömning
är felaktig, att det angripna beslutet inte innehöll några sakfel och att förstainstansrätten hade informerats om den tidpunkt
vid vilken lasten med cigaretter hade kontrollerats. Kommissionen anser dessutom att vittnesmålet av Vito Portale utgör ny
bevisning inom ramen för detta förfarande, vilken därför inte kan upptas till prövning.
Det är i detta avseende tillräckligt att konstatera att förstainstansrättens beskrivning av de faktiska omständigheterna avseende
upptäckten av lasten med cigaretter överensstämmer exakt med den tidsordning för händelseförloppet som klagandena har beskrivit.
I punkt 11 i den överklagade domen anges nämligen följande: ”Efter det att tullformaliteterna hade fullgjorts, tilläts lastbilen
att fortsätta sin färd. Strax därpå bad direktören vid tullkontoret i Fernetti finanspolisen vid områdets parkeringsplats
att den skulle kontrollera lastbilsfrakten. Lastbilen, som redan hade lämnat tullområdet, följdes efter och stoppades av finanspolisen
några kilometer från gränsen.”
Klagandenas andra grund, att de faktiska omständigheterna är felaktiga och förvanskade, har således åberopats med avseende
på förstainstansrättens beskrivning av de faktiska omständigheterna, vilken i själva verket överensstämmer med den beskrivning
som klagandena har påstått att förstainstansrätten har förvanskat. Överklagandet kan följaktligen inte prövas såvitt avser
den andra grunden.

Den tredje grunden
Klagandena har gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt artikel 13 i förordning nr 1430/79. Den tredje grunden
består av flera anmärkningar som enligt klagandena utgör stöd för att det förelåg en särskild situation i den mening som avses
i nämnda bestämmelse, nämligen:
–        Att klagandena varit offer för ett bedrägeri som gick längre än de kommersiella risker som normalt ingår i deras yrkesverksamhet.
–        Att Guardia di Finanza kände till smugglingen men att den lät den ske, i syfte att upplösa smugglarnas nätverk.
–        Att klagandena var i god tro och att de hade berättigade förväntningar vad avser de dokument som de mottagit.
–        Att tullmyndigheten inte hade kontrollerat lasterna.
–        Att det var omöjligt för klagandena att kontrollera transporterna.
–        Att det angripna beslutet inte föregicks av en avvägning av föreliggande intressen.
Den första anmärkningen
–       Parternas argument
Klagandenas huvudsakliga, och noggrannt formulerade, anmärkning avser den felaktiga rättskipning som de anser att förstainstansrätten
gjorde sig skyldig till vid tolkningen av avtalet om bistånd. Tvärtemot vad som anges i punkt 79 i den överklagade domen har
de slovenska myndigheterna enligt detta avtal nämligen en skyldighet att förhindra smuggling genom att informera de italienska
myndigheterna om att varor som ur skattehänseende är känsliga passerar gränsen. I avsaknad av en sådan skyldighet skulle detta
avtal sakna betydelse.
Klagandena har upprepade gånger gjort gällande att den felaktiga tolkningen av avtalet om bistånd har påverkat tillämpningen
av flera av deras anmärkningar. De har således åberopat att de var i god tro i förhållande till de dokument som de mottagit
och att de hade berättigade förväntningar på att dokumenten var riktiga. Klagandena förlitade sig obetingat på att de slovenska
myndigheterna uppfyllde sina internationella skyldigheter. De nämnda myndigheterna skulle, då varor som ur skattehänseende
är känsliga passerade gränsen, ha informerat om detta. Klagandena har, vad avser den kommersiella risk som de löper, anfört
att de inte befann sig i en liknande situation som varje annat tullombud utan enbart som tullombud som kan förlita sig på
att en internationell skyldighet iakttas. Påståendet att den omständigheten att verksamheten bedrivs vid gränsen, och att
den omständigheten att det var omöjligt att kontrollera lastbilen inte medförde att klagandena försattes i en undantagssituation,
eftersom dessa omständigheter påverkar ett obestämt antal aktörer, är felaktigt. Förstainstansrätten borde nämligen vid denna
bedömning ha beaktat, den onormala situation som uppstår då den skyldighet som följer av avtalet om bistånd inte har iakttagits.
Klagandena har dessutom, med avseende på sina yttranden avseende påståendet att Guardia di Finanza kände till smugglingsverksamheten,
gjort gällande att principen som läggs fast i domen i det ovan i punkt 19 nämnda målet De Haan, i vilket fall som helst är
tillämplig i förevarande mål, eftersom de slovenska myndigheterna åsidosatte avtalet om bistånd genom att inte själva ha informerat
sina italienska kolleger om passagen av lasterna med cigaretter.
Kommissionen har gjort gällande att det följer av ordalydelsen i avtalet om bistånd, och särskilt av artikel 4, sista strecksatsen
i avtalet, att det enbart är möjligt att på begäran av de italienska myndigheterna utföra en särskild kontroll av varor som
ur skattehänseende är känsliga och att en informationsskyldighet inte följer av den bestämmelsen. I detta avtal föreskrivs
det inte någon allmän skyldighet för de slovenska myndigheterna att informera de italienska myndigheterna om en lasts innehåll.
Enligt kommissionen kunde klagandena följaktligen inte göra gällande att de hade berättigade förväntningar, eftersom en gäldenärs
berättigade förväntningar endast är förtjänta av det skydd som föreskrivs i nämnda bestämmelse om det är de nämnda behöriga
myndigheterna själva som har skapat grunden för dennes berättigade förväntningar, vilket inte kan vara fallet om myndigheterna
har vilseletts av klagandenas felaktiga uppgifter (förstainstansrättens dom av den 10 maj 2001 i de förenade målen, T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97–192/97, T‑210/97, T‑211/97, T‑216/97–218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 och T‑147/99, Kaufring m.fl., REG 2001, s. II‑1337).
–       Domstolens bedömning
Artikel 13.1 i förordning nr 1430/79 innehåller en allmän skälighetsklausul som är avsedd att omfatta en undantagssituation
i vilken deklaranten befinner sig jämfört med övriga näringsidkare som bedriver samma verksamhet (domen i det ovannämnda målet
De Haan, punkt 52). Klagandena har emellertid gjort gällande att förekomsten av en särskild situation i den mening som avses
i denna rättspraxis kan rättfärdigas av att de skyldigheter som följer av avtalet om bistånd inte iakttagits. Klagandena har
även anfört att förstainstansrätten tolkade detta avtal felaktigt. För att kunna avgöra om talan kan vinna framgång såvitt
avser förevarande grund är det följaktligen nödvändigt att bedöma om det enligt avtalet om bistånd verkligen krävs att tullmyndigheterna
informerar om varje transport av varor som ur skattehänseende är känsliga, såsom cigaretter.
Av artikel 1 i avtalet om bistånd framgår i allmänna ordalag avtalsparternas vilja att förebygga, upptäcka och bekämpa överträdelser
av tullbestämmelserna. Det följer emellertid av ordalydelsen av denna artikel att detta ömsesidiga bistånd skall utföras enligt
de villkor som föreskrivs i nämnda avtal. Dessa framgår av de mer specifika bestämmelser som beskrivs nedan.
Enligt artikel 4.1 i avtalet om bistånd utför tullmyndigheterna en speciell bevakning av personer, varor och fordon som anses
vara suspekta, och detta görs i den mån det är möjligt och antingen på eget initiativ eller på begäran av tullmyndigheterna
i det andra avtalsslutande landet. Det är enligt detta dubbla förtydligande underförstått att det inte föreligger någon allmän
skyldighet för tullmyndigheterna att på eget initiativ utföra en speciell bevakning.
I artikel 4.2 andra stycket behandlas närmare export av varor som, inom den andra avtalsslutande partens territorium, belastas
med särskilda och höga skatter. Eftersom export av cigaretter till Italien belastas med sådana skatter, är den bestämmelsen
tillämplig i förevarande fall. I bestämmelsen anges även att på begäran skall en särskild bevakning utföras av dessa varor.
I förevarande fall är det inget som tyder på att en sådan begäran har framställts.
Att föreskriva en skyldighet för en avtalsslutande stat att utan en särskild begäran bevaka och systematiskt förmedla all
information som avser varor som ur skattehänseende är känsliga, skulle för övrigt, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 103
i sitt förslag till avgörande, gå utöver vad som rimligen kan förväntas inom ramen för ett sådant avtal om bistånd. Av cirkulär
av den 14 januari 1985, som offentliggjordes av det italienska finansministeriet och som avser detta avtal, framgår inte att
någon sådan tvingande skyldighet föreligger.
Av detta följer att förstainstansrätten således gjorde en riktig bedömning när den fann att avtalet om bistånd inte innehåller
någon skyldighet för de slovenska tullmyndigheterna att underrätta om varje transport av cigaretter till Italien. Talan kan
således inte vinna bifall såvitt avser den tredje grundens första anmärkning.
Den andra anmärkningen
–       Parternas argument
Klagandena har, i motsats till vad förstainstansrätten fastställde, anfört att kontrollen av den 16 november 1991 inte var
slumpartad utan utgjorde en riktad kontroll som utfördes på grundval av information som hade mottagits avseende lastens verkliga
innehåll. Detta bekräftades för övrigt genom Vito Portales vittnesmål. Klagandena har anfört att Guardia di Finanza således
kände till smugglingen av förädlad tobak och med avsikt lät smugglingen ske för att kunna upplösa ett nätverk av smugglare.
Detta förklarar särskilt varför de italienska myndigheterna kort tid efter att lasten med cigaretter upptäckts, redan hade
den information som behövdes för att anhålla flera andra personer som var inblandade i smugglingen, samt genomsöka det lager
där de aktuella cigaretterna fanns. Domstolen fann i domen i det ovannämnda målet De Haan att liknande faktiska omständigheter
medförde att en särskild situation förelåg.
Enligt kommissionen var det först efter kontrollen av den 16 november 1991 och den därpå följande undersökningen som de tidigare
oegentligheterna upptäcktes. Förstainstansrätten gjort således en riktig bedömning när den fann att villkoren för tillämpning
av principen i domen i det ovannämnda målet De Haan inte var uppfyllda.
–       Domstolens bedömning
Domstolen erinrar om att enligt artikel 225.1 EG är ett överklagande begränsat till rättsfrågor. Förstainstansrätten är med
andra ord ensam behörig att fastställa och bedöma de relevanta faktiska omständigheterna och att bedöma bevisningen, utom
i det fall då förstainstansrätten har missuppfattat de faktiska omständigheter och den bevisning som har underställts den
(se, i detta hänseende, dom av den 1 juni 1994 i mål C‑136/92 P, kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl., REG 1994, s. I‑1981,
punkterna 49 och 66, samt av den 10 december 2002 i mål C‑312/00 P, kommissionen mot Camar och Tico, REG 2002, s. I‑11355,
punkt 69).
I förevarande fall är avsikten med klagandenas argumentering inte att domstolen skall fastställa att förstainstansrätten har
missuppfattat de faktiska omständigheterna, utan enbart att ifrågasätta de faktiska omständigheter som förstainstansrätten
har fastställt.
Domstolen påpekar att, för övrigt och i vilket fall som helst, Vito Portales vittnesmål, oberoende av huruvida det skulle
ha upptagits till prövning eller ej, inte innehåller några uppgifter som visar att de italienska myndigheterna i förväg kände
till smugglingen. Enligt Vito Portale var det tvärtom till följd av informella upplysningar från den slovenska tullmyndigheten
som tullmyndigheten i Fernetti omedelbart kunde kontrollera lastbilen i fråga. Det skulle följaktligen, på grundval av detta
vittnesmål, inte kunna visas att de italienska myndigheterna med avsikt lät smugglingen ske för att kunna upplösa ett nätverk
av smugglare.
Av detta följer att talan inte kan prövas såvitt avser den tredje grundens andra anmärkning, i den mån förstainstansrättens
bedömning av de faktiska omständigheterna har kritiserats genom den anmärkningen.
–       Klagandenas övriga anmärkningar
Klagandena har för övrigt åberopat en rad argument avseende, bland annat, de italienska myndigheternas underlåtenhet att kontrollera
lasterna, att klagandena saknade möjlighet att kontrollera transporterna, och avvägningen av föreliggande intressen.
Klagandenas argumentering innehåller emellertid inte någon anmärkning gentemot den överklagade domen. Klagandena upprepar
enbart de argument som åberopades vid förstainstansrätten och riktar i stället sina kommentarer mot det angripna beslutet.
I repliken kritiserades kommissionen till exempel för att, vid avvägningen av föreliggande intressen, inte ha beaktat det
avtal som kommissionen har ingått med bolaget Philip Morris. Enligt detta avtal har det bolaget åtagit sig att betala 1,25
miljarder USD i ersättning för skada som gemenskapen har orsakats med anledning av smuggelbrott som begåtts före det nämnda
avtalet. Klagandena har emellertid inte ifrågasatt förstainstansrättens dom i detta avseende.
Det följer dock av artikel 225 EG, artikel 58 första stycket i domstolens stadga och artikel 112.1 c i domstolens rättegångsregler
att det i ett överklagande klart skall anges på vilka punkter den dom eller det beslut som det yrkas upphävning eller ogiltigförklaring
av ifrågasätts samt de rättsliga grunder som särskilt åberopas till stöd för detta yrkande. Ett överklagande som inte innehåller
något skäl till varför det skall anses ha skett en felaktig rättstillämpning i den överklagade domen, och som endast upprepar
de grunder och skäl som redan har anförts vid förstainstansrätten, uppfyller inte detta krav. Ett sådant överklagande utgör
nämligen endast en begäran om omprövning av den ansökan som ingivits till förstainstansrätten, vilket faller utanför domstolens
behörighet (dom av den 4 juli 2000 i mål C‑352/98 P, Bergaderm och Goupil mot kommissionen, REG 2000, s. I‑5291, punkterna 34 och 35, och av den 30 septembre 2003, Eurocoton
m.fl. mot rådet, C‑76/01 P, REG 2003, s. I‑10091, punkterna 46 och 47).
Eftersom de argument som klaganden anfört under den tredje grunden inte innehåller precisa anmärkningar gentemot den överklagade
domen, kan talan inte prövas såvitt avser dessa anmärkningar. Den första och den andra anmärkningen skall för deras del ogillas
respektive avvisas.

Den fjärde grunden
Klagandena har gjort gällande att om domstolen, i enlighet med deras yrkande, fastställer att det förelåg en särskild situation
i den mening som avses i artikel 13 i förordning nr 1430/79, är även det andra villkoret för tillämpning av denna bestämmelse,
avseende avsaknaden av bedrägeri eller försumlighet som kan tillskrivas den berörda personen, uppfyllt.
Domstolen konstaterar att eftersom överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den tredje grunden och förstainstansrätten
gjorde en riktig bedömning då den fann att det i förevarande fall inte förelåg någon särskild situation i den mening som avses
i artikel 13 i förordning nr 1430/79, kan överklagandet inte heller bifallas på denna grund, eftersom den saknar verkan.
Det följer av det ovan anförda att överklagandet delvis inte kan upptas till prövning, delvis saknar verkan och delvis skall
ogillas. Överklagandet skall därmed ogillas.

Rättegångskostnaderna
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som är tillämplig på mål om överklagande enligt artikel 118, skall tappande part
förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att klagandena skall förpliktas
att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom de har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
1)
Överklagandet ogillas.
2)
Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc i likvidation, Livio Danielis och Domenico d’Alessandro skall ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: italienska.