CELEX: 62006CJ0498
Socialinė politika
Darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam
Direktyva 80/987/EEB, iš dalies pakeista Direktyva 2002/74/EB
3 straipsnio pirmoji pastraipa ir 10 straipsnio a punktas
Per neteisminę taikinimo procedūrą sutarta kompensacija dėl neteisėto atleidimo iš darbo
Garantijų institucijos užtikrinamas mokėjimas
Su teismo sprendimo priėmimu siejamas mokėjimas
Lygybės ir nediskriminavimo principai

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra dėl 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo (
OL L 283, p. 23
), iš dalies pakeistos 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/74/EB (
OL L 270, p. 10
, toliau – Direktyva 80/987), aiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp M. M. Robledillo Núñez ir Darbo užmokesčio garantijų fondo (
Fondo de Garantía Salarial
, toliau –
Fogasa
) dėl pastarojo, kaip subsidiariai atsakingo asmens, atsisakymo suinteresuotajai išmokėti tarp M. M. Robledillo Núñez ir jos darbdavio sudarytoje neteisminėje taikos sutartyje numatytą kompensaciją dėl jos neteisėto atleidimo iš darbo.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
Direktyvos 80/97 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „ši direktyva taikoma su darbo sutartimis ar darbo santykiais susijusiems darbuotojų reikalavimams, pateiktiems 2 straipsnio 1 dalyje apibrėžtiems nemokiems darbdaviams“.
Šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalyje patikslinama, kad direktyva nepažeidžia nacionalinės teisės aktuose vartojamų sąvokų „darbuotojas“, „darbdavys“, „darbo užmokestis“, „neatidėliotina teisė“ ir „būsimoji teisė“.
Direktyvos 80/987 3 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyta:
„Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad garantijų institucijos, laikydamosi 4 straipsnio reikalavimų, užtikrintų darbuotojams nesumokėtų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių, patenkinimą, įskaitant, jeigu numatyta nacionalinės teisės aktais, išeitines išmokas dėl nutrauktų darbo santykių.“
Direktyvos 80/987 10 straipsnio a ir b punktuose nustatyta:
„Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės:
a)
imtis būtinų priemonių piktnaudžiavimams išvengti;
b)
panaikinti arba apriboti 3 straipsnyje nurodytus mokėjimo įsipareigojimus arba 7 straipsnyje nurodytą garantijos įsipareigojimą, jeigu šių įsipareigojimų vykdymas yra nepagrįstas dėl tam tikrų ryšių tarp darbuotojo ir darbdavio, taip pat dėl jų bendrų interesų, atsiradusių jiems susitarus, egzistavimo.“
Remiantis Direktyvos 2002/74 3 straipsniu, ši direktyva įsigaliojo 2002 m. spalio 8 dieną.
Ispanijos teisės aktai
Fogasa
užtikrinami reikalavimai
1995 m. kovo 24 d. Karaliaus įstatyminio dekreto Nr. 1/1995, patvirtinančio Įstatymo dėl darbuotojų statuto (
Estatuto de los Trabajadores
, BOE, Nr. 75, 1995 m. kovo 29 d., p. 9654; toliau – Darbuotojų statutas), pakeistąjį tekstą, kurio redakcija galioja nuo 2002 m. gruodžio 14 d., 33 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Darbo užmokesčio garantijų fondas <…> darbdavių nemokumo, mokėjimų sustabdymo, bankroto ar mokumo atkūrimo teismine tvarka atvejais išmoka darbuotojams priklausančias darbo užmokesčio sumas.
Darbo užmokesčiu pirmesnės pastraipos tikslais laikoma taikos sutartimi arba teismo sprendimu pagal 26 straipsnio 1 dalį pripažinta suma bei „salarios de tramitación“ įstatymo numatytais atvejais <…>.“
1997 m. gruodžio 19 d. Įstatymu 60/1997 (BOE, Nr. 304, 1997 m. gruodžio 20 d., p. 37453) pakeisto Darbuotojų statuto 33 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Darbo užmokesčio garantijų fondas, pirmesnėje dalyje nurodytais atvejais neviršydamas maksimalios metinės išmokos ir atsižvelgdamas į tai, kad dienos darbo užmokestis, kuriuo remiantis apskaičiuojamos kompensacijos, negali viršyti dvigubo minimalaus darbo užmokesčio, moka teismo arba administracinės institucijos sprendimu darbuotojams pripažintą kompensaciją dėl atleidimo iš darbo arba dėl sutarties nutraukimo pagal šio įstatymo 50, 51 straipsnius ir 52 straipsnio c punktą.
<…>“
2006 m. gruodžio 29 d. Įstatymu 43/2006 dėl plėtros ir užimtumo skatinimo (BOE, Nr. 304, 2006 m. gruodžio 30 d., p. 37453), patvirtintu 2006 m. birželio 9 d. Karaliaus įstatyminiu dekretu 5/2006 (
Real Decreto Ley 5/2006
, BOE, Nr. 141, 2006 m. birželio 14 d., p. 22670), įsigaliojusiu 2006 m. birželio 15 d., pakeisto Darbuotojų statuto 33 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Darbo užmokesčio garantijų fondas pirmesnėje dalyje nurodytais atvejais moka teismo sprendimu, nutartimi, teismine taikos sutartimi arba administracinės institucijos sprendimu darbuotojams pripažintas kompensacijas dėl atleidimo iš darbo arba dėl sutarties nutraukimo pagal šio įstatymo 50, 51 straipsnius ir 52 straipsnius bei pagal 2003 m. liepos 9 d. Įstatymo 22/2003 dėl bankroto 64 straipsnį <…>“.
Pagal Darbuotojų statuto 56 straipsnį dėl neteisėto atleidimo iš darbo, kurį darbdavys pripažino neteisminio arba teisminio taikinimo akte arba kuris buvo nustatytas teismo sprendimu, darbdavys atitinkamam darbuotojui privalo sumokėti „salarios de tramitación“, t. y. negautą darbo užmokestį, kol vyko ginčo dėl atleidimo iš darbo procedūra, ir kompensaciją dėl darbo sutarties nutraukimo.
Neteisminis taikinimas
1995 m. balandžio 7 d. Karaliaus įstatyminiame dekrete 2/1995, patvirtinančiame pakeistą Įstatymo dėl darbo procedūros
(Ley de Procedimiento laboral)
, (BOE, Nr. 86, 1995 m. balandžio 11 d., p. 10695, toliau – LPL) tekstą, be kita ko, numatytos neteisminio arba ikiteisminio taikinimo taisyklės.
LPL 67 straipsnyje, kuriame numatytos taikos sutarties ginčijimo taisyklės, nustatyta:
„1.   Šalys arba tie asmenys, kuriems taikos sutartimi gali būti padaryta žala, turi teisę ją ginčyti teisme, kuris yra kompetentingas nagrinėti bylą, esančią taikinimo dalyku, pareikšdami ieškinį dėl negaliojimo remiantis sutarčių negaliojimo pagrindais.
2.   Ieškinį galima pareikšti per 30 dienų nuo sutarties pasirašymo. Šalims, kurių teisės gali būti pažeistos, senaties terminas prasideda nuo tos dienos, kai jos sužinojo apie sutartį.“
Taikinimo paslaugų teikimą reglamentuoja 1979 m. lapkričio 23 d. Karaliaus dekretas 2756/1979 (BOE, Nr. 291, 1979 m. gruodžio 5 d., p. 28015), kuriuo nustatomas Tarpininkavimo, arbitražo ir taikinimo centro
(Instituto de Mediación, Arbitraje y Conciliación)
vaidmuo. Šio Karaliaus dekreto 5, 8, 10 ir 11 straipsniuose nustatyta:
„
5 straipsnis
1.   Pareiškėjo pasirinkimu taikinimą vykdo paslaugų teikimo vietos arba suinteresuotųjų asmenų gyvenamosios vietos Tarpininkavimo, arbitražo ir taikinimo centro organai.
2.   Taikinimą vykdo centro direktorius, arbitražo teismo pirmininkas, sekretorius arba bet kuris kitas centro tarnautojas, jeigu jie turi teisės studijų diplomą („Licenciatura“).
Taikinimo procedūros šalys turi turėti tokį patį veiksnumą ir teisnumą, kaip tas, kuris būtinas šalims darbo teisės procese.
<…>
8 straipsnis
1.   Gautas prašymas yra užregistruojamas ir išnagrinėjamas siekiant nustatyti, ar yra įvykdytos reikalaujamos sąlygos. Prireikus prašoma pateikti būtinus paaiškinimus tam, kad suinteresuotiesiems asmenims būtų tinkamai įteikti šaukimai. Šaukiamam asmeniui pasirašytinai įteikiama kopija su tinkamai nurodyta data ir pašto ženklu, kuria jis informuojamas apie taikinimo, kuris turi būti atliktas per įstatymuose nustatytus terminus, vietą, datą ir laiką. Jeigu šaukiamas asmuo nėra pareiškėjas ir atsisako šaukimą priimti, šis įteikiamas tuo pačiu būdu kaip ir kitoms suinteresuotosioms šalims.
<…>
10 straipsnis
Prasidėjus posėdžiui ir iškvietus šalis, kurias gali lydėti jų pasitikėjimą turintis asmuo, taikintojas patikrina jų tapatybę, veiksnumą ir teisnumą bei atstovavimo įgaliojimus ir, pareiškėjui sutikus, joms suteikia žodį tam, kad išdėstytų savo reikalavimus ir pagrindus; dokumentų bei kitų įrodymų pateikimas yra fakultatyvus.
Tada taikintojas kviečia suinteresuotuosius asmenis susitarti, prireikus padedant jų pasitikėjimą turintiems asmenims, suteikdamas jiems žodį tiek kartų, kiek yra būtina, ir siūlydamas jiems galimus teisingus sprendimus. Vykstant diskusijai jis palaiko tvarką ir turi galimybę ją nutraukti, jei ji sutrikdoma ar pasirodo, kad neįmanoma susitarti: abiem atvejais procedūra laikoma baigta nepasiekus susitarimo.
Taikintojas sudaro posėdžio protokolą ir kuo aiškiau perteikia suinteresuotųjų asmenų susitarimų turinį. Jeigu joks susitarimas nepasiekiamas, jis tai aiškiai konstatuoja.
Aktą pasirašo suinteresuotieji asmenys ir taikintojas, ir jei kuris nors iš jų nemoka ar negali pasirašyti, tai nurodoma, o jų pasitikėjimą turintis asmuo gali tai padaryti jų vardu. Be to, atsisakymas pasirašyti yra aiškiai užfiksuojamas, kaip ir atsisakymo motyvai, jeigu jie yra žinomi, o procedūra laikoma baigta nepasiekus susitarimo.
Iškart po taikinimo taikintojas suinteresuotiesiems asmenims perduoda patvirtintą protokolo kopiją.
11 straipsnis
Tai, kas nusprendžiama per taikinimo procedūrą Tarpininkavimo, arbitražo ir taikinimo centre, yra vykdytina ir privaloma darbo teismams.
<…>“
Teisminis taikinimas
Teisminį taikinimą reglamentuoja LPL 84 straipsnis, kuriame nustatyta:
„1.   Teisminis organas, priimantis sprendimą viešame posėdyje, siekia sutaikyti nurodydamas šalims jų teises ir pareigas, nepažeisdamas galimo sprendimo turinio. Jeigu teisminis organas mano, kad taikos sutarties turinys daro didelę žalą vienai iš šalių, pažeidžia įstatymą ar reiškia piktnaudžiavimą teise, jis jos netvirtina.
2.   Jis gali patvirtinti sutartį bet kuriuo momentu prieš priimdamas savo sprendimą.
<…>“
Dėl
Fogasa
dalyvavimo darbo teisės teisminėse procedūrose LPL 23 straipsnyje nustatyta:
„1.   Darbo užmokesčio garantijų fondas bet kuriuo momentu gali tapti šalimi procese, dėl kurio šis fondas gali būti įpareigotas sumokėti darbuotojams darbo užmokestį ar kompensacijas; dėl jo įstojimo procesas nėra atidedamas ar sustabdomas.
<…>“
Fogasa
teisės ir pareigos
LPL 274 ir 275 straipsniuose, kurie reglamentuoja
Fogasa
dalyvavimą įmonių paskelbimo nemokiomis procedūroje, numatyta:
„
274 straipsnis
1.   Prieš paskelbiant nemokumą, jei Darbo užmokesčio garantijų fondas nebuvo iškviestas anksčiau, jis išklausomas daugiausia per penkiolikos dienų terminą tam, kad galėtų paprašyti tinkamų priemonių taikymo ir įvardyti pagrindinio skolininko turtą, apie kurį jam žinoma.
2.   Per trisdešimt dienų nuo Darbo užmokesčio garantijų fondo prašytų priemonių priėmimo, teismas, į kurį buvo kreiptasi, priima nutartį, kuria, jei reikia, paskelbiamas visiškas ar dalinis darbdavio nemokumas ir nustatoma areštuoto turto vertė. Nemokumas bet kuriuo atveju laikomas laikinu, kol išsiaiškinama apie darbdavio turtą arba kol areštuotas turtas yra parduodamas.
<…>
275 straipsnis
1.   Kai areštuotinas turtas yra skirtas įmonės skolininkės gamybos procesui ir ji tęsia savo veiklą, Darbo užmokesčio garantijų fondas gali prašyti veiklą sustabdyti trisdešimčiai dienų <…>
2.   Jeigu Darbo užmokesčio garantijų fondas konstatavo, kad reikalavimų, susijusių su darbo santykiais, patenkinti neįmanoma <…> jis motyvuodamas tai nurodo, prašydamas pripažinti nemokumą vien tam, kad būtų pripažintos darbo užmokesčio garantijų išmokos.“
1985 m. kovo 6 d. Karaliaus dekreto 505/1985 dėl Darbo užmokesčio garantijų fondo organizavimo ir veikimo (BOE, Nr. 92, 1985 m. balandžio 17 d., p. 10203) 28 straipsnio 3 dalyje nustatytos tokios taisyklės, susijusios su
Fogasa
pateiktų prašymų nagrinėjimu:
„Pasibaigus pirmesniame 2 punkte nurodytam tyrimo laikotarpiui, generalinis sekretoriatas, jei reikia, per penkias dienas priima sprendimą, kuriuo jis visiškai arba iš dalies patenkina ar atmeta prašymus. Turi būti atmesti nepagrįsti ar apgaulingi prašymai dėl išmokų arba tie, kurių mokėjimas nepagrįstas dėl to, jog egzistuoja bendras darbuotojų ir darbdavių interesas sukurti tariamą teisinį nemokumą siekiant gauti Darbo užmokesčio garantijų fondo išmokas.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
M. M. Robledillo Núñez, ieškovė pagrindinėje byloje, dirbo bendrovėje
Linya Fish SL
(toliau – bendrovė
Linya Fish
) nuo 2001 m. spalio 4 d. iki 2003 m. sausio 28 d., t. y. dienos, kai buvo atleista iš šios bendrovės.
M. M. Robledillo Núñez pateikus sutaikinimo prašymą Alchesiraso Tarpininkavimo, arbitražo ir taikinimo centrui, 2003 m. balandžio 2 d. šalys sudarė taikos sutartį dėl neteisėto atleidimo iš darbo, pagal kurią bendrovė
Linya Fish
pripažino esanti skolinga M. M. Robledillo Núñez 1237 eurų sumą (toliau – atleidimo iš darbo kompensacija), nors, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, ši kompensacija bet kuriuo atveju negali viršyti 1186 eurų.
2004 m. gegužės 5 d. vykdant sprendimą, kurį šis teismas priėmė dėl M. M Robledillo Núñez ieškinio bendrovei
Linya Fish
, buvo paskelbtas sprendimas dėl laikino nemokumo. Remdamasi šiuo sprendimu, 2004 m. lapkričio 26 d. M. M. Robledillo Núñez pateikė
Fogasa
prašymą išmokėti jai išmoką, lygią atleidimo iš darbo kompensacijai, kurios ši bendrovė nesumokėjo.
2005 m. sausio 21 d. Sprendimu
Fogasa
visiškai atsisakė patenkinti šį prašymą, remdamasi tuo, kad ši kompensacija nebuvo pripažinta nei teismo, nei administracinės institucijos sprendimu.
2006 m. gegužės 5 d. M. M. Robledillo Núñez pateikė
Juzgado de lo Social Único de Algeciras
ieškinį dėl šio
Fogasa
sprendimo. Ji ginčijo pastarojo atsisakymą sumokėti jai taikos sutartyje numatytą atleidimo iš darbo kompensaciją.
Sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuose nacionalinis teismas nurodo, kad Ispanijos teisė Darbuotojų statuto redakcijos, kuri galiojo iki 2006 m. birželio 15 d., 33 straipsnio 2 dalyje buvo numačiusi kompensacijų dėl darbo santykių nutraukimo mokėjimą, bet tik tuo atveju, kai darbuotojų naudai dėl atleidimo iš darbo ar sutarties nutraukimo jos pripažįstamos teismo ar administracinės institucijos sprendimu. Kadangi šioje Darbuotojų statuto nuostatoje neminimos kompensacijos, pripažįstamos per neteisminę taikinimo procedūrą, šio teismo teigimu, jų nėra tarp tų, kurias išmoka
Fogasa
.
Remdamasis 2005 m. gruodžio 13 d. Nutartimi
Guerrero Pecino
(
C-177/05, Rink. p. I-10887
), susijusia su per teisminę taikinimo procedūrą nustatyta kompensacija, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas skirtumą tarp neteisminio ir teisminio taikinimo aiškina taip, kad pastarasis atliekamas teisme, kuris gali atsisakyti jį patvirtinti pagal LPL 84 straipsnio 1 dalį, o neteisminis taikymas vyksta institucijoje, kuriai konkrečiai patikėta ši funkcija ir kuri neturi jokios teisės kontroliuoti sutarties turinio ir šią sutartį patvirtinti arba nepatvirtinti. Šiuo teisiniu dviejų taikinimo būdų atskyrimu siekiama sumažinti galimą sukčiavimą. Tačiau, to paties teismo teigimu,
Fogasa
visiškai gali atsisakyti sumokėti atleidimo iš darbo kompensaciją, nustatytą per neteisminę taikinimo procedūrą, motyvuodama sukčiavimu, kuris nustatytas procedūros, kurios reikia laikytis, atžvilgiu, siekiant iš šio fondo gauti išmokas darbdavio nemokumo atveju.
Šiomis aplinkybėmis
Juzgado de lo Social Único de Algeciras
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar, atžvelgiant į bendrąjį lygybės ir nediskriminavimo principą, Darbuotojų statuto (jo dabartinės ir pirmesnės redakcijos, galiojusios iki 2006 m. birželio 14 d.) 33 straipsnio 2 dalyje nustatytas nevienodas požiūris nėra objektyviai pateisinamas ir todėl kompensacijoms dėl neteisėto atleidimo iš darbo, nustatytoms neteisminio taikinimo būdu, turi būti taikoma Direktyva 80/987 <…>, iš dalies pakeista Direktyva 2002/74 <…>, turint omeny, kad Darbuotojų statuto 33 straipsnio 1 dalis tokios rūšies taikinimą pripažįsta garantijų institucijai mokant „salarios de tramitación“, privalomą dėl to paties atleidimo?“
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis minėta nutartimi
Guerrero Pecino
, klausia, ar kompensacijų dėl neteisėto atleidimo iš darbo nepriskyrimas mokėjimo garantijai, kurią užtikrina Direktyvos 80/987 3 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatytos institucijos, yra objektyviai pateisinamas kaip priemonė, būtina siekiant išvengti piktnaudžiavimų pagal tos pačios direktyvos 10 straipsnio a punktą, kai šios kompensacijos buvo pripažintos neteisminio taikinimo aktu.
Visų pirma svarbu priminti, kad pagal Direktyvos 80/987 3 straipsnio pirmąją pastraipą valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad garantijų institucijos, laikydamosi 4 straipsnio reikalavimų, užtikrintų darbuotojams nesumokėtų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių, patenkinimą, įskaitant, jeigu numatyta nacionalinės teisės aktais, išeitines išmokas dėl nutrauktų darbo santykių.
Iš to matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai patenka į Direktyvos 80/987 taikymo sritį, nes išeitinių išmokų nutraukus darbo santykius mokėjimas yra kompetentingos garantijų institucijos užtikrinama apsauga, nors juose visiškai neprivaloma to numatyti pagal šios direktyvos 3 straipsnio pirmąją pastraipą (žr. 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
Cordero Alonso
,
C-81/05, Rink. p. I-7569
, 31 punktą ir 2008 m. sausio 17 d. Sprendimo
Velasco Navarro
,
C-246/06, Rink. p. I-105
, 32 punktą).
Taigi šia direktyva nacionalinei teisei pripažinta galimybė patikslinti garantijų institucijos mokamas išmokas turi atitikti pagrindinius reikalavimus, išplaukiančius iš bendrojo lygybės ir nediskriminavimo principo (2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Rodríguez Caballero
,
C-442/00, Rink. p. I-11915
, 29–33 punktai ir 2004 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Olaso Valero
,
C-520/03, Rink. p. I-12065
, 34 ir 35 punktai).
Kadangi neteisėtai atleistų iš darbo darbuotojų padėtis yra panaši, nes jie turi teisę į kompensaciją negrąžinimo į darbą atveju (žr. minėtų sprendimų
Rodríguez Caballero
33 punktą ir
Olaso Valero
35 punktą), iš to išplaukia, jog per neteisminę taikinimo procedūrą pripažintos atleidimo iš darbo kompensacijos negali būti vertinamos skirtingai nei kitos mokėtinos kompensacijos, joms netaikant Darbuotojų statuto 33 straipsnio 2 dalyje numatytų kompensacijų, nebent šis nevienodas vertinimas būtų objektyviai pateisinamas (šiuo klausimu žr. minėtos nutarties
Guerrero Pecino
26 ir 28 punktus ir minėto sprendimo
Olaso Valero
34 ir 36 punktus).
Kalbant apie tokį pateisinimą svarbu priminti, kad Direktyvos 80/987 10 straipsnio a punktas suteikia valstybėms narėms galimybę imtis būtinų priemonių piktnaudžiavimams išvengti (žr. minėto sprendimo
Rodríguez Caballero
36 punktą). Šiuo atžvilgiu Ispanijos teisė numato, kad
Fogasa
nemoka dėl neteisminės taikinimo procedūros suteiktų atleidimo iš darbo kompensacijų.
Toks pašalinimas nėra laikomas būtinu tam, kad būtų pasiektas šio 10 straipsnio a punkte numatytas tikslas, jeigu garantijų institucija turi pakankamai informacijos, kad galėtų išvengti piktnaudžiavimų. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką taip, be kita ko, yra tuo atveju, kai taikinimą prižiūri teisminis organas (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Rodríguez Caballero
36 ir 37 punktus bei
Olaso Valero
37 punktą).
Šiuo atžvilgiu Ispanijos vyriausybė mano, kad neteisminis taikinimas neprilygsta teisminiam taikinimui dėl to, kad jis nesuteikia pakankamai garantijų, leidžiančių išvengti piktnaudžiavimų. Tačiau Europos Bendrijų Komisija mano, kad sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai nurodytas skirtingas vertinimas objektyviai yra visiškai nepateisinamas.
Fogasa
disponuoja tinkamomis ir pakankamomis priemonėmis, kad nustatytų ir sutrukdytų sukčiavimui konkrečiais atvejais.
Visų pirma reikia priminti, kad, remiantis sprendimu dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, per neteisminę taikinimo procedūrą sutartis dėl atleidimo iš darbo kompensacijų sudaroma nedalyvaujant jokiam teisminiam organui. Konkrečiai tariant, tokios sutarties rengimo teismas neprižiūri. Kaip, be kita ko, matyti iš Karaliaus dekreto 2756/1979 10 straipsnio, taikintojas neturi įgaliojimų, leidžiančių daryti įtaką taikinimo procedūrai.
Šiame kontekste reikia pažymėti, kad LPL 23 straipsnis nenumato
Fogasa
įstojimo į neteisminę taikinimo procedūrą. Skirtingai nuo teisminės taikinimo procedūros, garantijų institucija negali dalyvauti neteisminėje taikinimo procedūroje. Todėl
Fogasa
praktiškai negali susipažinti su aplinkybėmis, kurios lemia piktnaudžiavimus ar sukčiavimą.
Be to,
Fogasa
dalyvavimas atitinkamo darbdavio nemokumo paskelbimo procedūroje taip pat neleidžia šiai institucijai ginčyti su atleidimu iš darbo susijusio reikalavimo, kurį jis įtaria esant pateiktą piktnaudžiaujant. Iš tikrųjų iš LPL 274 ir 275 straipsnių matyti, kad minėta procedūra yra susijusi tik su darbdavio nemokumo buvimu ir jo paskelbimu. Tačiau jeigu nemokumas buvo paskelbtas, šia procedūra nesiekiama kontroliuoti
Fogasa
užtikrinamų reikalavimų teisėtumo.
Antra, remiantis Karaliaus dekretu 2756/1979 neteisminį taikinimą, kuris užbaigiamas sutartimi dėl atleidimo iš darbo kompensacijų, vykdo Tarpininkavimo, arbitražo ir taikinimo centro organai. Taip sudarytos sutarties teisminė institucija netvirtina, nes taikintojas nėra įgaliotas kontroliuoti sutarties turinio, kaip tai gali daryti teisminė institucija pagal LPL 84 straipsnį vykstant teisminiam taikinimui.
Trečia, kalbant apie garantijų institucijos galimybę motyvuotu sprendimu atsisakyti mokėti jos užtikrinamą atleidimo iš darbo kompensaciją (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Rodríguez Caballero
36 punktą), iš Karaliaus dekreto 505/1985 28 straipsnio 3 dalies matyti, kad tokia institucija yra tik įgaliota realiai atmesti prašymą dėl mokėjimo, nors ji gali, pavyzdžiui, galbūt vėliau vykstant teisminei procedūrai, pateikti įrodymą dėl aplinkybių, leidžiančių padaryti išvadą, kad egzistuoja piktnaudžiavimo šios nuostatos prasme atvejis. Tačiau praktikoje yra sunku įsivaizduoti būdą, kuriuo atitinkama garantijų institucija galėtų prireikus nustatyti ir įrodyti tokias aplinkybes, jeigu pastaroji negali dalyvauti neteisminėje taikinimo procedūroje. Tai taikoma ir garantijų institucijos teisei pareikšti ieškinį pagal LPL 67 straipsnio 1 dalį.
Reikia daryti išvadą, kad per neteisminį taikinimą pripažintos atleidimo iš darbo kompensacijos nesuteikia pakankamų garantijų siekiant išvengti piktnaudžiavimų, skirtingai nei tos, kurios nustatomos dalyvaujant teisminei institucijai vykdomoje taikinimo procedūroje, į kurią turi teisę įstoti ir garantijų institucija.
Šios išvados nepaneigia Darbuotojų statuto 33 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas su „salarios de tramitación“ susijęs reglamentavimas, kuris nenumato apsaugos, lygiavertės tai, kuri būdinga kompensacijoms, mokamoms pagal Darbuotojų statuto to paties 33 straipsnio 2 dalį, siekiant išvengti piktnaudžiavimų. Šiuo tikslu iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nacionalinio teismo pateiktu klausimu tik siekiama sužinoti, ar minėto 33 straipsnio 2 dalyje numatytoms kompensacijoms nagrinėjama apsaugos priemonė yra iš tikrųjų būtina Direktyvos 80/987 10 straipsnio a punkto prasme.
Šiuo atžvilgiu svarbu pastebėti, kad dėl savo prigimties reikalavimai, kaip antai „salarios de tramitación“, paprastai negali būti nustatomi piktnaudžiavimo sąlygomis, kai jie pripažįstami per neteisminį taikinimą. Kadangi tokie reikalavimai apskaičiuojami ir nustatomi atsižvelgiant į objektyvius kriterijus, skirtingai nei pagal Darbuotojų statuto 33 straipsnio 2 dalį apskaičiuojamos kompensacijos, jie nesuteikia pakankamai didelės laisvės skatinti piktnaudžiavimą juos nustatant.
Todėl būtinybė kompensacijoms, pripažintoms neteisminio taikinimo aktu, netaikyti garantijų institucijos nesumokėtų reikalavimų mokėjimo garantijos, negali būti paneigta atsižvelgiant į tai, kaip vertinami tokie reikalavimai, kokie yra „salarios de tramitación“.
Atsižvelgiant į visa tai, kas buvo pasakyta, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą reikia atsakyti, jog Direktyvos 80/987 3 straipsnio pirmoji pastraipa turi būti aiškinama taip, kad valstybė narė turi teisę kompensacijoms, suteiktoms dėl neteisėto atleidimo iš darbo, netaikyti mokėjimo garantijos, kurią pagal šią nuostatą užtikrina garantijų institucija, kai jos yra pripažįstamos neteisminio taikinimo aktu ir kai toks objektyviai pateisinamas nepriskyrimas yra būtina priemonė siekiant išvengti piktnaudžiavimų tos pačios direktyvos 10 straipsnio a punkto prasme.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo, iš dalies pakeistos 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/74/EB, 3 straipsnio pirmoji pastraipa turi būti aiškinama taip, kad valstybė narė turi teisę kompensacijoms, suteiktoms dėl neteisėto atleidimo iš darbo, netaikyti mokėjimo garantijos, kurią pagal šią nuostatą užtikrina garantijų institucija, kai jos yra pripažįstamos neteisminio taikinimo aktu ir kai toks objektyviai pateisinamas nepriskyrimas yra būtina priemonė siekiant išvengti piktnaudžiavimų tos pačios direktyvos 10 straipsnio a punkto prasme.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: ispanų.