CELEX: 61986CJ0045
Ieškinys dėl panaikinimo
Teisinis pagrindas

Pareiškimu,
kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 1986 m. vasario
17 d., Komisija pagal EEB Sutarties 173 straipsnį pareiškė
ieškinį dėl 1985 m. gruodžio 17 d. Tarybos reglamento (EEB)
Nr. 3599/85 dėl bendrųjų tarifų lengvatų taikymo 1986 metais kai
kuriems pramonės gaminiams, kurių kilmės šalis yra besivystančios šalys,
ir 1985 m. gruodžio 17 d. Tarybos reglamento (EEB)
Nr. 3600/85 dėl bendrųjų tarifų lengvatų taikymo 1986 metais
tekstilės gaminiams, kurių kilmės šalis yra besivystančios šalys
(OL L 352, p. 1 ir 107), panaikinimo.
Faktinių
aplinkybių ir ieškinio pagrindų bei šalių argumentų išdėstymą galima
rasti teismo posėdžio pranešime. Šie bylos medžiagos elementai toliau
perteikiami tik tiek, kiek būtina Teisingumo Teismo motyvams pateikti.
Kalbant
apie Tarybos išreikštą abejonę dėl ieškinio priimtinumo atsižvelgiant į
Komisijos suinteresuotumą pareikšti ieškinį, reikia konstatuoti, kad
Sutarties 173 straipsnyje daromas aiškus skirtumas tarp Bendrijos
institucijų bei valstybių narių teisės pareikšti ieškinius ir tokios
fizinių bei juridinių asmenų teisės, nes šio straipsnio
pirmoji pastraipa suteikia Komisijai ir bet kuriai valstybei narei
teisę pareiškiant ieškinį dėl panaikinimo ginčyti bet kurio Tarybos
reglamento teisėtumą, o šios teisės įgyvendinimas nepriklauso nuo to, ar
jos suinteresuotumas pareikšti ieškinį yra pateisinamas. Dėl to
ieškinys yra priimtinas.
Savo
ieškinį Komisija grindžia dviem pagrindais, kuriuos, jos nuomone,
galima sujungti į vieną prieštaravimą, t. y. tikslaus teisinio
pagrindo nebuvimas, pažeidžiantis ir Sutarties 190 straipsnį, ir
visą Sutartį, nes buvo taikyta vieningo balsavimo procedūra, užuot
taikius procedūrą pagal Sutarties 113 straipsnį, kuris, Komisijos
nuomone, yra vienintelis teisingas teisinis pagrindas.
Pagal
Sutarties 190 straipsnį „Tarybos ir Komisijos priimtuose
reglamentuose, direktyvose ir sprendimuose nurodomi jų priėmimo
motyvai“. Iš Teisingumo Teismo praktikos (visų pirma 1981 m. liepos
7 d. Sprendimo
Rewe
, 158/80, Rink. p. 1805)
matyti, kad siekiant įvykdyti motyvavimo pareigą būtina, jog Bendrijos
aktuose faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis rėmėsi institucija,
būtų nurodomos taip, kad Teisingumo Teismas galėtų vykdyti kontrolę, o
valstybės narės ir suinteresuotieji asmenys žinotų sąlygas, kuriomis
Bendrijos institucijos taikė Sutartį.
Dėl to reikia patikrinti, ar ginčijami reglamentai atitinka šiuos reikalavimus.
Šiuo
požiūriu Taryba tvirtino, kad nors teisinis pagrindas tiksliai
nenurodytas, reglamentų konstatuojamosios dalys suteikia pakankamai
alternatyvios informacijos apie Tarybos tikslus, susijusius su prekybos
ir pagalbos vystymuisi politika.
Vis
dėlto šių elementų nepakanka teisiniam pagrindui, kuriuo remdamasi
Taryba ėmėsi veiksmų, nustatyti. Nors reglamentų konstatuojamosiose
dalyse daroma nuoroda į besivystančių šalių galimybių patekti į
lengvatas taikančių šalių rinkas gerinimą, jose tik teigiama, kad
pastarųjų 15 metų patirtis parodė, jog Bendrijos bendrųjų lengvatų
sistemą reikia pertvarkyti. Be to, iš pačios Tarybos Teisingumo Teismui
suteiktos informacijos matyti, kad formuluotė ,,atsižvelgiant į Sutartį“
buvo pasirinkta išsiskyrus nuomonėms dėl tinkamo teisinio pagrindo
parinkimo. Vadinasi, formuluotė buvo pasirinkta taip, kad šių reglamentų
teisinis pagrindas liktų neaiškus.
Reikia
pripažinti, kad tikslios Sutarties nuostatos nenurodymas nebūtinai
sudaro esminį pažeidimą, jeigu akto teisinį pagrindą galima nustatyti iš
kitų jo elementų. Vis dėlto aiški nuoroda būtina tada, kai jos nesant
suinteresuotosioms šalims ir Teisingumo Teismui nėra aiškus tikslus
teisinis pagrindas.
Atsakydama
į Teisingumo Teismo pateiktą klausimą Taryba pareiškė, kad priimdama
ginčijamus reglamentus ji manė juos pagrįsti Sutarties 113 ir
235 straipsniais. Ji paaiškino, kad nutolo nuo Komisijos pasiūlymo
pagrįsti šiuos reglamentus tik 113 straipsniu, nes buvo
įsitikinusi, jog ginčijamais reglamentais buvo siekiama ne tik prekybos
politikos, bet ir svarbių vystymosi politikos tikslų. Vystymosi
politikos įgyvendinimas peržengia Sutarties 113 straipsnio taikymo
srities ribas ir reikalauja remtis 235 straipsniu.
Reikia
pažymėti, kad atsižvelgiant į Bendrijos kompetencijos sistemą teisinio
pagrindo tam tikram aktui priimti parinkimas negali priklausyti vien nuo
kurios nors institucijos įsitikinimo dėl siekiamo tikslo, o turi būti
pagrįstas objektyviais faktoriais, kurių atžvilgiu galima teisminė
kontrolė.
Šio
byloje ginčas dėl teisinio pagrindo teisingumo nebuvo vien formalus,
nes Sutarties 113 ir 235 straipsniai nustato skirtingas taisykles,
kuriomis vadovaudamasi Taryba išreiškia savo valią, ir dėl to teisinio
pagrindo parinkimas galėjo turėti pasekmių ginčijamų reglamentų turiniui
nustatyti.
Iš
pačios 235 straipsnio formuluotės matyti, kad šį straipsnį galima
pagrįstai nurodyti kaip akto teisinį pagrindą tik tada, kai jokia kita
Sutarties nuostata nesuteikia Bendrijos institucijoms būtinos
kompetencijos šiam aktui priimti.
Dėl
to reikia patikrinti, ar nagrinėjamu atveju Taryba buvo kompetentinga
priimti ginčijamus reglamentus vadovaudamasi tik Sutarties
113 straipsniu, kaip teigia Komisija.
Akivaizdu,
kad ginčijamais reglamentais suteiktos tarifų lengvatos yra „muitų
tarifų normų pakeitimai“ 113 straipsnio prasme. Tačiau Taryba
tvirtina, kad šių reglamentų siekiami tikslai pagalbos vystymuisi
politikos srityje peržengia bendrosios prekybos politikos ribas.
Visų
pirma, reikia pažymėti, kad sąvokos „prekybos politika“ turinys, kaip
Teisingumo Teismas jau konstatavo, lieka tas pats, nepaisant to, ar ji
taikoma tarptautinėje tam tikros valstybės, ar Bendrijos veiksmų sferoje
(1975 m. lapkričio 11 d. Nuomonė 1/75,
Rink. p. 1355).
Ryšys
tarp prekybos ir vystymosi šiuolaikinėje tarptautinėje visuomenėje
tampa vis glaudesnis; tai buvo pripažinta Jungtinių Tautų, būtent
Jungtinių Tautų konferencijoje prekybos ir vystymosi klausimais
(UNCTAD), ir taip pat Bendrajame susitarime dėl tarifų ir prekybos
(GATT) įtraukiant į GATT IV dalį ,,Prekyba ir vystymasis“.
Tokiomis
aplinkybėmis buvo sukurtas modelis, kuriuo rėmėsi Bendrijos bendrųjų
lengvatų sistema, iš dalies įgyvendinama ginčijamais reglamentais. Ši
sistema atspindi naują tarptautinių prekybos santykių, kuriuose
vystymasis užima svarbią vietą, sampratą.
Apibrėžus
110 straipsnyje ir kituose straipsniuose bendrosios prekybos
politikos ypatybes ir instrumentus, Sutartimi buvo atsižvelgta į galimus
pokyčius. Todėl 110 straipsnyje tarp kitų prekybos politikos
tikslų įvardijamas ir tikslas prisidėti „prie darnaus pasaulinės
prekybos plėtojimo“, o tai reiškia, kad ši politika bus keičiama
atsižvelgiant į galimus sampratų tarptautinėje visuomenėje pokyčius. Be
to, 113–116 straipsniuose nustatyta, kad institucijos gali ne tik
priimti aktus bei sudaryti susitarimus su trečiosiomis šalimis, bet ir
imtis bendrų veiksmų „dalyvaujant tarptautinėse ekonominėse
organizacijose“; tokia formuluotė yra pakankamai plati, kad galėtų
apimti tarptautines organizacijas, kurios prekybos problemas galėtų
spręsti atsižvelgdamos į vystymosi politiką.
Teisingumo
Teismas jau pripažino, kad dėl sąsajų su vystymosi problemomis tam
tikras aktas nebūtinai pašalinamas iš Sutartyje apibrėžtos bendrosios
prekybos politikos srities. Jis pripažino, kad būtų neįmanoma toliau
vykdyti veiksmingos bendrosios prekybos politikos, jeigu Bendrija
negalėtų veikti pasinaudodama dar ir kitais instrumentais, o ne vien
tais, kurie skirti daryti poveikį tik tradiciniams užsienio prekybos
aspektams. Taip suprantama prekybos politika laikui bėgant būtų
pasmerkta prarasti savo reikšmingumą (1979 m. spalio 4 d.
Nuomonė 1/78, Rink. p. 2871).
Iš
to išplaukia, kad ginčijami reglamentai yra aktai, kurie patenka į
bendrosios prekybos politikos sritį, ir kadangi Taryba buvo
kompetentinga juos priimti vadovaudamasi Sutarties 113 straipsniu,
rėmimasis 235 straipsniu buvo nepagrįstas.
Dėl
to ginčijami reglamentai, pirma, neatitinka Sutarties
190 straipsnio reikalavimo nurodyti motyvus, o, antra, jie buvo
priimti remiantis neteisingu teisiniu pagrindu. Vadinasi, jie turi būti
panaikinti.
Atsižvelgiant
į bylos aplinkybes ir į teisinio saugumo reikalavimus, panaikintų
reglamentų padarinius reikia paskelbti galutiniais, remiantis Sutarties
174 straipsnio antrąja pastraipa.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal
Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, pralaimėjusi
šalis padengia bylinėjimosi išlaidas. Kadangi Taryba bylą pralaimėjo, ji
turi padengti šias išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
Teisingumo Teismas
nusprendžia:
1.
Panaikinti
1985 m. gruodžio 17 d. Tarybos reglamentą (EEB)
Nr. 3599/85 dėl bendrųjų tarifų lengvatų taikymo 1986 metais kai
kuriems pramonės gaminiams, kurių kilmės šalis yra besivystančios šalys,
ir 1985 m. gruodžio 17 d. Tarybos reglamentą (EEB)
Nr. 3600/85 dėl bendrųjų tarifų lengvatų taikymo 1986 metais
tekstilės gaminiams, kurių kilmės šalis yra besivystančios šalys
(OL L 352, p. 1 ir 107).
2.
Pripažinti panaikintų reglamentų padarinius galutiniais.
3.
Priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
Mackenzie Stuart
Galmot
Kakouris
O'Higgins
Schockweiler
Bosco
Koopmans
Everling
Bahlmann
Joliet

Rodriguez Iglesias
Paskelbta 1987 m. kovo 26 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
P. Heim

A. J. Mackenzie Stuart
*
Proceso kalba: prancūzų.