CELEX: 62005TJ0319
Išorės santykiai
Susitarimas tarp Europos bendrijos ir Šveicarijos Konfederacijos dėl oro transporto
Vokietijos priemonės, susijusios su artėjimu prie Ciuricho oro uosto
Reglamentas (EEB) Nr. 2408/92
Teisė į gynybą
Nediskriminavimo principas
Proporcingumo principas

Teisinis pagrindas

Europos bendrijos ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimas dėl oro transporto
1999 m. birželio 21 d. Liuksemburge pasirašyto susitarimo tarp Europos bendrijos ir Šveicarijos Konfederacijos dėl oro transporto
(OL L 114, 2002, p. 73; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 41 t., p. 94, toliau – susitarimas), Bendrijos vardu
patvirtinto 2002 m. balandžio 4 d. Tarybos ir Komisijos sprendimu dėl bendradarbiavimo mokslo ir technologijų srityje susitarimo,
dėl septynių susitarimų sudarymo su Šveicarijos Konfederacija (OL L 114, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk.,
41 t., p. 89), 1–3, 17, 18, 20 ir 21 straipsniuose nurodyta:
„1 SKYRIUS
Tikslai
1 straipsnis
1. Šiame Susitarime nustatomos taisyklės Susitariančioms Šalims civilinės aviacijos srityje. Šios nuostatos nepažeidžia EB
sutartyje numatytų nuostatų, ypač pagal konkurencijos taisykles ir tokių taisyklių taikymo reglamentus egzistuojančių Bendrijos
kompetencijų, taip pat pagal atitinkamus šio Susitarimo priede išvardytus Bendrijos teisės aktus.
2. Dėl to šiame Susitarime, taip pat ir priede išvardytuose reglamentuose ir direktyvose nustatytos nuostatos taikomos pagal
toliau nurodytas sąlygas. Jeigu šios nuostatos iš esmės sutampa su atitinkamomis EB sutarties taisyklėmis ir su aktais, priimtais
taikant sutartį, jos aiškinamos sutinkamai su atitinkamais Teisingumo Teismo ir Europos Bendrijų Komisijos nutarimais ir sprendimais,
priimtais prieš šio Susitarimo pasirašymo datą, jas įgyvendinant ir taikant. Apie nutarimus ir sprendimus, priimtus po šio
Susitarimo pasirašymo datos, turi būti pranešta Šveicarijai. Vienos iš Susitariančių Šalių prašymu, paskutiniųjų nutarimų
ir sprendimų prasmę turi nustatyti Jungtinis komitetas, atsižvelgdamas į tai, kad būtų užtikrintas tinkamas šio Susitarimo
veikimas.
2 straipsnis
Šio Susitarimo nuostatos ir priedas taikomi tiek, kiek jie yra susiję su oro transportu arba su tiesiogiai su oro transportu
susijusiais reikalais, kaip minima šio Susitarimo priede.
2 SKYRIUS
Bendrosios nuostatos
3 straipsnis
Šio Susitarimo taikymo srityje ir nepažeidžiant bet kokių jo specialiųjų nuostatų, draudžiama bet kokia diskriminacija nacionaliniu
pagrindu.
<…>
4 SKYRIUS
Susitarimo vykdymas
17 straipsnis
Susitariančiosios Šalys imasi visų tinkamų priemonių – bendrų ir konkrečių – siekdamos įgyvendinti iš šio Susitarimo atsirandančius
įsipareigojimus ir susilaiko nuo bet kokių priemonių, kurios keltų grėsmę, kad šio Susitarimo tikslai galėtų būti nepasiekti.
18 straipsnis
1. Nepažeidžiant straipsnio 2 dalies ir 2 skyriaus nuostatų, kiekviena Susitariančioji Šalis atsakinga už tinkamą šio Susitarimo,
ypač priede nurodytų reglamentų ir direktyvų, vykdymą savo teritorijoje.
2. Tais atvejais, kai gali būti daromas poveikis oro paslaugoms, kurioms pagal 3 skyrių turi būti suteiktas leidimas, Bendrijos
institucijos naudojasi įgaliojimais, kurie joms suteikiami pagal reglamentų ir direktyvų nuostatas, kurių taikymas aiškiai
patvirtinamas priede. Tačiau tais atvejais, kai Šveicarija imasi arba numato imtis aplinkosaugos priemonių pagal Tarybos reglamento
(EEB) Nr. 2408/92 8 straipsnio 2 dalį ir 9 straipsnį, Jungtinis komitetas, vienos Susitariančiosios Šalies prašymu, nusprendžia,
ar šios priemonės atitinka šį Susitarimą.
<…>
20 straipsnis
Visi klausimai dėl Bendrijos institucijų sprendimų teisėtumo, priimti remiantis šiame Susitarime nustatytomis kompetencijomis,
išimtinai priklauso Europos Bendrijų Teisingumo Teismo kompetencijai.
5 SKYRIUS
Jungtinis komitetas
21 straipsnis
1. Įsteigiamas komitetas, kurį sudaro Susitariančiųjų Šalių atstovai, žinomas „Bendrijos / Šveicarijos oro transporto komiteto“
pavadinimu (toliau – Jungtinis komitetas), kuris yra atsakingas už Susitarimo administravimą ir jo tinkamą įgyvendinimą. Tuo
tikslu jis teiks rekomendacijas ir priims sprendimus šiame Susitarime numatytais atvejais. Susitariančios Šalys įgyvendina
Jungtinio komiteto sprendimus pagal savo taisykles. Jungtinis komitetas veikia bendru susitarimu.
<…>“
Susitarimo priede numatyta, be kita ko, kad kai šiame priede nurodytuose aktuose daromos nuorodos į Europos bendrijos valstybes
nares arba juose reikalaujama, kad būtų sąsaja su Europos bendrija, šiame Susitarime tokia nuoroda taip pat taikoma Šveicarijos
Konfederacijai arba identiškam reikalavimui dėl sąsajos su ja.
Šiame priede yra, be kita ko, nurodytas 1992 m. liepos 23 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2408/92 dėl Bendrijos oro vežėjų
patekimo į Bendrijos vidaus oro maršrutus (OL L 240, p. 8; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 420).

Reglamentas Nr. 2408/92
Reglamento Nr. 2408/92 2, 3, 8 ir 9 straipsniuose nurodyta:
„2 straipsnis
Šiame reglamente:
<…>
f) „skrydžių teisė“ – tai oro vežėjo teisė tarp Bendrijos oro uostų, teikiant oro susisiekimo paslaugas, maršrutu vežti keleivius,
krovinius ir (arba) paštą;
<…>
3 straipsnis
1. Pagal šį reglamentą Bendrijos oro vežėjams atitinkama valstybė (-ės) narė (-ės) leidžia naudotis skrydžių teisėmis Bendrijos
maršrutuose.
<…>
8 straipsnis
<…>
2. Naudojimąsi skrydžių teisėmis reglamentuoja paskelbtos Bendrijos, nacionalinės, regioninės arba vietos veiklos taisyklės,
susijusios su sauga, aplinkos apsauga ir laiko tarpsnių paskirstymu.
3. Valstybės narės prašymu arba savo iniciatyva Komisija nagrinėja šio straipsnio 1 ir 2 dalių taikymą bei per mėnesį nuo
prašymo gavimo dienos pasikonsultavusi su 11 straipsnyje nurodytu komitetu nusprendžia, ar valstybei narei leidžiama toliau
taikyti priemonę. Komisija apie sprendimą praneša Tarybai ir valstybėms narėms.
<…>
9 straipsnis
1. Kilus didelėms perkrovimo ir (arba) aplinkos apsaugos problemoms, atsakinga valstybė narė pagal šį straipsnį gali nustatyti
naudojimosi skrydžių teisėmis sąlygas, riboti naudojimąsi skrydžių teisėmis arba atsisakyti jas suteikti, ypač kai kitų rūšių
transportas gali teikti pakankamas paslaugas.
2. Priemonės, kurių imasi valstybės narės pagal 1 dalį:
–        nenumato diskriminacijos dėl oro vežėjų pilietybės ar tapatybės,
–        galioja ribotą, trejų metų neviršijantį laikotarpį, kuriam pasibaigus yra peržiūrimos,
–        neturi neigiamos įtakos šio reglamento tikslams,
–        neteisėtai neiškreipia oro vežėjų konkurencijos,
–        nėra labiau ribojančios, nei būtina problemomis išspręsti.
3. Kai valstybė narė nusprendžia, kad pagal 1 dalį reikia imtis priemonių, ne vėliau kaip prieš tris mėnesius iki šios priemonės
įsigaliojimo ji apie tai informuoja kitas valstybes nares ir Komisiją, pateikdama atitinkamą priemonių taikymo pateisinimą.
Priemonės gali būti įgyvendinamos, jei per mėnesį nuo informacijos gavimo dienos atitinkama valstybė narė jos neužginčija
arba pagal 4 dalį Komisijai imasi ją pakartotinai nagrinėti.
4. Valstybės narės prašymu arba savo iniciatyva Komisija išnagrinėja 1 dalyje nurodytą priemonę. Kai per vieną mėnesį nuo
informacijos pateikimo pagal 3 dalį dienos Komisija imasi nagrinėti priemonę, tuo pačiu metu ji nurodo, ar gali būti įgyvendinama
visa priemonė, ar jos dalis, nagrinėjimo metu pirmiausia atsižvelgdama į neatšaukiamų padarinių galimybę. Pasikonsultavusi
su 11 straipsnyje nurodytu Komitetu, per vieną mėnesį nuo reikiamos informacijos gavimo Komisija nusprendžia, ar priemonė
yra reikalinga, atitinka šį reglamentą ir neprieštarauja Bendrijos teisei. Komisija apie savo sprendimą praneša Tarybai ir
valstybėms narėms. Kol bus priimtas sprendimas, Komisija gali nuspręsti taikyti laikinąsias priemones, apimančias visišką
arba dalinį priemonės įgyvendinimo sustabdymą, ypač atsižvelgiant į neatšaukiamų padarinių galimybę.
<…>“

Direktyva 2002/30/EB
Pagal 2002 m. kovo 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/30/EB dėl taisyklių ir tvarkos, reglamentuojančios
triukšmingų operacijų apribojimų įvedimą Bendrijos oro uostuose, nustatymo (OL L 85, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 7 sk., 6 t., p. 96) 7 konstatuojamąją dalį:
„Bendra taisyklių ir tvarkos dėl operacijų apribojimų Bendrijos oro uostuose nustatymo sistema, kaip subalansuoto požiūrio
į triukšmo valdymą dalis, padės išlaikyti vidaus rinkos reikalavimus nustatant panašius operacijų apribojimus oro uostuose,
turinčiuose maždaug panašių triukšmo problemų. Ji apima triukšmo poveikio oro uoste įvertinimą ir esamų priemonių tam poveikiui
mažinti vertinimą bei atitinkamų mažinimo priemonių parinkimą siekiant maksimalaus palankumo aplinkai pačiu ekonomiškiausiu
būdu.“
Direktyvos 2002/30 2 ir 4 straipsniuose įtvirtinta:
„2 straipsnis
Sąvokų apibrėžimai
Šioje direktyvoje:
<…>
g)      „subalansuotas požiūris“ – požiūris, kuriuo vadovaudamosi valstybės narės svarsto prieinamas priemones triukšmo problemai
kuriame nors oro uoste jų teritorijoje spręsti, būtent galimą numatyti orlaivių triukšmo jo ištakose mažinimo, žemės naudojimo
planavimo ir valdymo, triukšmą mažinančios naudojimo tvarkos ir operacijų apribojimų efektą.
<…>
4 straipsnis
Orlaivių triukšmo valdymo bendrosios nuostatos
1.      Valstybės narės patvirtina subalansuotą požiūrį į triukšmo problemų savo teritorijose esančiuose oro uostuose sprendimą. Jos
taip pat gali svarstyti ekonominius paskatinimus kaip triukšmo valdymo priemonę.
<…>“

Ginčo aplinkybės
Ciuricho oro uostas yra Klotene (Šveicarija), Ciuricho miesto (Šveicarija) šiaurės rytuose, maždaug 15 km į pietryčius nuo
Šveicarijos ir Vokietijos sienos. Jis turi 3 kilimo (tūpimo) takus: vieną vakarų–rytų (10/28) taką, vieną šiaurės–pietų (16/34)
taką, kuris kertasi su vakarų–rytų taku, ir vieną šiaurės vakarų–pietryčių (14/32) taką, kuris yra atskiras nuo kitų dviejų.
Dienos metu orlaiviai dažniausiai kyla iš vakarų–rytų tako vakarų kryptimi, o anksti ryte ir vėlai vakare – iš šiaurės–pietų
tako šiaurės kryptimi. Iš šiaurės ir (arba) rytų atskrendantys orlaiviai leistis dažniausiai nukreipiami į šiaurės vakarų–pietryčių
taką. Kadangi netoli yra Vokietijos siena, visi orlaiviai, kurie leidžiasi į Ciurichą iš šiaurės arba šiaurės vakarų, tūpdami
neišvengiamai turi naudotis Vokietijos oro erdve.
Naudojimasis Vokietijos oro erdve artėjant prie Ciuricho oro uosto ir tolstant nuo jo buvo reglamentuojamas 1984 m. rugsėjo
17 d. dvišaliu Šveicarijos Konfederacijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos susitarimu, kurį 2000 m. kovo 22 d. dėl su
įgyvendinimu susijusių problemų Vokietijos Federacinė Respublika denonsavo, o 2001 m. kovo 31 d nutraukimas įsigaliojo. 2001 m.
spalio 18 d. Vokietijos Federacinė Respublika ir Šveicarijos Konfederacija pasirašė naują susitarimą, kuris vis dėlto nebuvo
ratifikuotas. Šveicarijos
Conseil national
(Nacionalinė taryba) balsavo prieš susitarimo ratifikavimą 2002 m. birželio 19 d., o 2002 m. gruodžio 12 d.
Conseil des États
(Kantonų taryba) grąžino tekstą už transportą atsakingai komisijai. Vokietijos Bundestagas (Žemieji parlamento rūmai) patvirtino
naująjį dvišalį susitarimą 2002 m. gegužės 17 d., tačiau Bundesratas (Aukštesnieji parlamento rūmai) 2002 m. liepos 12 d.
jam nepritarė. 2003 m. gruodžio 5 d. šis dvišalis susitarimas vis dar buvo neratifikuotas.
2003 m. sausio 15 d. už aviaciją atsakingos Vokietijos federalinės institucijos paskelbė Vokietijos oro eismo teisės aktų
įgyvendinimo reglamentą Nr. 213, kuriame apibrėžtos įvairių prietaisų tūpimo į Ciuricho oro uostą ir kilimo iš jo procedūros
(toliau – 213 ĮR). 213 ĮR numatyti tam tikri artėjimo prie Ciuricho oro uosto apribojimai nuo 2003 m. sausio 18 d.
2003 m. balandžio 4 d. už aviaciją atsakingos Vokietijos federalinės institucijos paskelbė pirmąjį 213 ĮR pakeitimą. Šis pakeitimas
įsigaliojo 2003 m. balandžio 17 d.
Vokietijos priimtomis priemonėmis iš esmės numatyta, kad normaliomis meteorologinėmis sąlygomis mažo aukščio skrydžiai virš
Vokietijos pasienio su Šveicarija teritorijos negalimi nuo 21 valandos iki 7 valandos darbo dienomis ir nuo 20 valandos iki
9 valandos savaitgaliais bei valstybinių švenčių dienomis, nes taip siekiama sumažinti tos teritorijos gyventojų patiriamą
triukšmą.
213 ĮR numatytos ir dvi kitos triukšmo mažinimo Vokietijos ir Šveicarijos pasienyje priemonės.
Pirma, artėjimui prie oro uosto iš rytų 213 ĮR 2 straipsnio 6 dalies antroje pastraipoje numatyti minimalūs skrydžio aukščiai,
kurių reikia laikytis numatytomis valandomis.
Antra, 213 ĮR 3 straipsnyje numatyta, kad pakilimas šiaurės kryptimi turi būti toks, kad įskrendant į Vokietijos teritoriją
būtų laikomasi minimalių skrydžio aukščių, kurie priklauso nuo pakilimo momento. Todėl jeigu aparatas pakyla nurodytomis valandomis,
jis iš pradžių turi nukrypti nuo maršruto, kad prieš kirsdamas Vokietijos sieną būtų pasiekęs nustatytą minimalų aukštį.
2003 m. birželio 10 d. Šveicarijos Konfederacija paprašė Europos Bendrijų Komisijos priimti sprendimą (toliau – skundas),
kad:
–        Vokietijos Federacinė Respublika nebegalėtų taikyti 213 ĮR su pakeitimais, padarytais 2003 m. balandžio 4 d.,
–        Vokietijos Federacinė Respublika sustabdytų 213 ĮR taikymą, kol Komisija priims savo sprendimą.
2003 m. birželio 26 d. Vokietijos ir Šveicarijos institucijos sudarė susitarimą dėl įvairių su 213 ĮR taikymu susijusių aspektų
(toliau – 2003 m. birželio 26 d. susitarimas).
2003 m. birželio 26 d. susitarimu Vokietijos Federacinė Respublika sutiko iki 2003 m. spalio 30 d. sustabdyti pirmųjų 213
ĮR pakeitimų, kurie turėjo įsigalioti 2003 m. liepos 10 d., įgyvendinimą. Ji nurodė, kad galimybė pakeisti 2003 m. birželio
26 d. susitarimą tapo įmanoma peržiūrėjus meteorologines sąlygas, kuriomis leidžiama leistis ant 14 ir 16 takų. Vokietijos
Federacinė Respublika taip pat sutiko panaikinti EKRIT ir SAFFA laukimo procedūras. Savo ruožtu Šveicarijos Konfederacija
įsipareigojo sukurti atitinkamas laukimo procedūras iki 2005 m. vasario mėn.
2003 m. birželio 20 d. Komisija paprašė Vokietijos institucijų pateikti pastabas dėl skundo. Tos pačios dienos laišku Komisija
paprašė Šveicarijos institucijų papildyti informaciją. 2003 m. birželio 30 d. laišku Vokietijos Federacinė Respublika pranešė
Komisijai apie 2003 m. birželio 26 d. susitarimą. Šiame laiške Vokietijos Federacinė Respublika nurodė, jog atsižvelgus į
2003 m. birželio 26 d. susitarimą manytina, kad išnyko skundo pagrindas ir Komisija turėtų nutraukti pradėtą procedūrą. 2003 m.
birželio 27 d. Šveicarijos institucijos taip pat informavo Komisiją apie 2003 m. birželio 26 d. Susitarimą, kartu nurodydamos,
kad jis neturi jokių pasekmių skundui.
2003 m. liepos 4 d. Šveicarijos Konfederacija pranešė, kad renka Komisijos paprašytą papildomą informaciją ir vertina 2003 m.
birželio 26 d. susitarimo poveikį skundu prašomoms taikyti laikinosioms apsaugos priemonėms. 2003 m. liepos 14 d. Komisija
paprašė Šveicarijos institucijų konkrečiai nurodyti, ar šios nenori pakeisti skundo atsižvelgiant į tai, kad teisės aktų,
kuriais Šveicarijos Konfederacija grindė prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių, taikymas sustabdytas iki 2003 metų spalio
30 dienos. 2003 m. liepos 24 d. Šveicarijos institucijos pateikė informaciją, kurios Komisija prašė papildomai 2003 m. birželio
20 d. raštu. Jos taip pat nurodė, kad palaiko prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių. 2003 m. rugpjūčio 12 d. laišku Komisija
paprašė papildomos informacijos, kuri jai pateikta 2003 m. rugsėjo 17 d. laišku.
2003 m. liepos 16 d. Komisija parašė Vokietijos institucijoms, informuodama apie tai, kad Šveicarijos Konfederacija palaiko
skundą ir todėl ši institucija atnaujina savo prašymą pateikti pastabas dėl Šveicarijos institucijų kaltinimų. 2003 m. rugpjūčio
28 d. Vokietijos institucijos pateikė savo pastabas. 2003 m. spalio 6 d. Vokietijos institucijos taip pat pateikė savo pastabas
ir dėl 2003 m. rugsėjo 17 d. Šveicarijos institucijų laiško, ir dėl antrojo 213 ĮR pakeitimų paketo.
2003 m. spalio 14 d. Šveicarijos ir Vokietijos institucijoms išsiųstas pranešimas apie kaltinimus, kad jos galėtų pateikti
savo pastabas. 2003 m. spalio 20 d. Vokietijos Federacinė Respublika pateikė pastabas, kuriose nesutiko, kad nagrinėjamu atveju
galima taikyti Reglamentą Nr. 2408/92. 2003 m. spalio 21 d. Šveicarijos Konfederacija pateikė savo pastabas dėl pranešimo
apie kaltinimus bei dėl 2003 m. rugpjūčio 28 d. Vokietijos institucijų laiško.
2003 m. spalio 27 d. laišku Komisija pateikė sprendimo projektą, dėl kurio Šveicarijos Konfederacija turėjo galimybę pareikšti
savo pastabas per 2003 m. lapkričio 4 d. surengtą konsultacinio komiteto „Patekimas į rinką (oro transportas)“ posėdį.

Skundžiamas sprendimas
2003 m. gruodžio 5 d. Komisija priėmė Sprendimą 2004/12/EB dėl susitarimo 18 straipsnio 2 dalies pirmos sakinio ir Reglamento
Nr. 2408/92 taikymo (byla TREN/AMA/11/03 – Vokietijos priemonės dėl artėjimo prie Ciuricho oro uosto) (OL L 4, 2004, p. 13,
toliau – skundžiamas sprendimas), kurio rezoliucinė dalis suformuluota taip:
„1 straipsnis
[Vokietijos Federacinė Respublika] gali toliau taikyti 213 [ĮR] su pirmaisiais pakeitimais, padarytais 2003 m. balandžio 4 d.
2 straipsnis
Šis sprendimas skirtas Vokietijos Federacinei Respublikai.“
Skundžiamo sprendimo motyvuose Komisija pirmiausia konstatuoja, kad susitarimo 18 straipsnio 2 dalimi srityje, kuriai taikomas
šis susitarimas, jai suteikti Reglamento Nr. 2408/92 8 ir 9 straipsniuose numatyti įgaliojimai. Tačiau dėl specifinės susitarimo
taikymo srities šie įgaliojimai apima tik skrydžių tarp Šveicarijos Konfederacijos ir Bendrijos teises, bet neapima Bendrijos
ar Šveicarijos vidaus skrydžių arba skrydžių tarp Šveicarijos ar Bendrijos ir trečiųjų šalių.
Paskui Komisija nurodo, kad jau kelis kartus jai yra tekę taikyti 8 straipsnį situacijose, kurios buvo susijusios tik su Bendrija,
ir kad ji nagrinėjo šių situacijų atitiktį, pirma, bendriesiems laisvo paslaugų teikimo, t. y. nediskriminavimo ir proporcingumo,
principams ir, antra, kitoms Bendrijos teisės nuostatoms. Šiuo atžvilgiu patikslindama ji nurodo, kad laisvą paslaugų teikimą
ribojančios priemonės gali būti leistinos pagal Reglamento Nr. 2408/92 nuostatas tik jeigu jos yra pateisinamos ir, be kita
ko, proporcingos tikslams, kuriais buvo priimtos.
Komisija nurodo, kad, nesant aiškaus skundo teisinio pagrindo, ji nagrinės Vokietijos priemones pagal, be kita ko, Reglamento
Nr. 2408/92 8 straipsnio 2–4 dalis ir 9 straipsnį. Ji pabrėžia, kad 213 ĮR yra paskelbta nacionalinė veiklos taisyklė, susijusi
su sauga ir aplinkos apsauga, kuri, kaip tokia, patenka į Reglamento Nr. 2408/92 8 straipsnio 2 dalies taikymo sritį. Komisija
papildomai nurodo, kad Reglamento Nr. 2408/92 8 straipsnio 2–4 dalimis reikia vadovautis atsižvelgiant į susitarimą bei reglamentą
ir jų tikslus. Darytina išvada, kad Reglamento Nr. 2408/92 8 straipsnio 3 dalimi Komisijai galios suteiktos tik dėl priemonių,
susijusių su oro transporto operacijomis, t. y. „tais atvejais, kai gali būti daromas poveikis oro paslaugoms“ susitarimo
18 straipsnio 2 dalyje pavartota prasme.
Toliau Komisija tvirtina, kad pagal Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnio 3 dalį valstybė narė gali imtis veiksmų tik jei nė
viena suinteresuota valstybė narė ar Komisija jos neužginčijo per vieną mėnesį nuo informacijos iš veiksmų norinčios imtis
valstybės gavimo dienos. Šis pranešimas turi būti pateiktas bent prieš tris mėnesius iki ketinamos imtis priemonės taikymo.
Kadangi Vokietijos institucijos nepranešė apie jokias priemones, Komisija daro išvadą, kad ji negali taikyti 9 straipsnio
Vokietijos priimtoms veiklos taisyklėms nagrinėti. Komisija nurodo, kad dėl šios priežasties Vokietijos priemones ji nagrinės
Reglamento Nr. 2408/92 8 straipsnio 2 ir 3 dalių pagrindu.
Dėl nediskriminavimo principo Komisija teigia, kad vadovaujantis susitarimo 3 straipsniu jis aiškiai taikomas nagrinėjamam
atvejui.
Šiuo klausimu Komisija konstatuoja, kad tarp oro transporto vežėjų šiuo metu paplitusi žvaigždinė tinklo naudojimo sistema.
Pagal šią sistemą jų paslaugų skvarba gali siekti visą oro transporto vežėjų aptarnaujamą rinką, nes paslaugos teikiamos tarp
bet kurių dviejų oro uostų, aptarnaujamų per tarpinį centrinį oro uostą, todėl nepatiriama su tiesioginiais skrydžiais tarp
dviejų oro uostų susijusių išlaidų. Oro transporto vežėjai, kurie pasirenka tam tikrą oro uostą kaip perskirstymo punktą,
paprastai užima labai didelę šio oro uosto eismo dalį. Todėl Komisija mano, kad bet koks apribojimas turi daugiau įtakos šiame
oro uoste dominuojančiam vežėjui nei jo konkurentams. Šis skirtingas poveikis savaime neatrodo esantis diskriminacija.
Tokią pačią išvadą Komisija daro ir dėl netiesioginės diskriminacijos. Kad egzistuotų tokia diskriminacija, iš skrydžių, patenkančių
į susitarimo taikymo sritį, t. y. tik tarp Bendrijos ir Šveicarijos vykdomų skrydžių, Vokietijos priimtų priemonių didžiausias
poveikis turėtų būti tiems skrydžiams, kuriuos vykdo Šveicarijos vežėjai. Tačiau akivaizdu, kad taip nėra Vokietijos priemonėmis
nustatytomis valandomis vykdomų skrydžių atveju, nes tiek Šveicarijos, tiek Bendrijos vežėjams poveikis yra visiškai proporcingas
tai jų vykdomų skrydžių daliai, kuri patenka į susitarimo taikymo sritį, taigi visiems skrydžiams tarp Bendrijos ir Šveicarijos
poveikis yra vienodas ir nepriklauso nuo vežėjo nacionalinės priklausomybės. Todėl Vokietijos priemonės negali būti laikomos
diskriminacinėmis.
Net darant prielaidą, kad Ciuricho oro uostas diskriminuojamas Vokietijos oro uostų atžvilgiu arba kad atitinkamos Šveicarijos
dalies gyventojai diskriminuojami atitinkamos Vokietijos teritorijos gyventojų atžvilgiu, ši diskriminacija nepatenka į analizės,
kurią Komisija turi atlikti šiuo atveju, apimtį.
Komisija konstatuoja, kad, priešingai nei nediskriminavimo principas, proporcingumo principas nėra paminėtas susitarime. Ji
mano, kad susitarime numatytas paprasčiausias pasikeitimas skrydžių teisėmis, todėl jame neįtvirtintas laisvas paslaugų teikimas,
kaip jis suprantamas pagal EB 49 ir 51 straipsnius. Tačiau atsižvelgusi į tai, kad proporcingumo principas buvo taikytas ankstesnėse
situacijose, ir susitarimo nuostatų daugiaprasmiškumą ji nusprendė subsidiariai išnagrinėti, ar prireikus nagrinėjamai situacijai
taikyti proporcingumo principą, jo paisyta atitinkamomis Vokietijos priemonėmis.
Savo analizę Komisija pradeda pažymėdama, kad proporcingumo principas nėra kriterijus, kurį ji turėtų taikyti pagal susitarimą,
ir kad 2001 m. sausio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Italija prieš Komisiją
(C‑361/98, Rink. p. I‑385, toliau – Sprendimas
Malpensa
) nebuvo pateiktas Bendrijos–Šveicarijos oro transporto komitetui, numatytam susitarimo 21 straipsnio 1 dalyje (toliau – Jungtinis
komitetas), ar šio komiteto išnagrinėtas, todėl juo negalima vadovautis aiškinant susitarimą.
Komisija mano, kad Vokietijos priemonės nėra neproporcingos. Ilgai trukusios derybos tarp Vokietijos Federacinės Respublikos
ir Šveicarijos Konfederacijos patvirtina, kad tokios priemonės iš tiesų yra reikalingos, nors Šveicarijos Konfederacija tvirtina,
kad Vokietijos teritorijoje sukeliamo garso lygiai neviršija akustinėms emisijoms taikomų ribinių verčių. Valstybės narės
iš principo yra laisvos imtis priemonių siekdamos sumažinti triukšmo lygį labiau nei atsižvelgiant į vietos aplinkybes nustatytas
ribas. Be to, Komisija nurodo, kad Vokietijos teritorija, virš kurios praskrenda prie Ciuricho artėjantys orlaiviai, yra svarbus
turistinis regionas ir todėl ypač jautri garso emisijoms.
Komisija papildomai nurodo, kad Vokietijos Federacinė Respublika neturi jurisdikcijos Ciuricho oro uostui, nes jis yra Šveicarijos
teritorijoje. Tik Šveicarijos Konfederacija turi reikiamą galią imtis tokių priemonių, įskaitant būtinų prietaisų įrengimą.
Komisija pabrėžia, kad vienas iš Vokietijos Federacinės Respublikos ir Šveicarijos Konfederacijos derybų tikslų buvo užtikrinti,
kad pastaroji imtųsi būtinų priemonių, kurios jai prieinamos ir kurių ji nesiėmė per pastaruosius 20 metų.
Komisija nepritaria Šveicarijos Konfederacijos argumentui, kad iki Vokietijos priemonių įvedimo buvę Ciuricho oro uosto pajėgumai,
t. y. maksimalus skrydžių skaičius, reikšmingai sumažės. Net nesant Vokietijos priemonių, vidutinis sistemos, taikomos skrydžiams
nuo 21 iki 7 valandos, pajėgumas yra tik 25 tūpimai ir kilimai. Komisija mano, jog tikėtina, kad poveikis atsiras nebent trijų
valandų laikotarpiui savaitgaliais ir valstybinių švenčių dienomis.
Dėl galimybės triukšmo lygį sumažinti ne tokiomis griežtomis priemonėmis Komisija nurodo, kad Vokietijos Federacinė Respublika
tokių galimybių neturi.
Remdamasi turima informacija Komisija daro išvadą, kad net jei nagrinėjamu atveju būtų taikomas proporcingumo principas, o
ji taip nemano, jis nebūtų užkirtęs kelio įvesti ginčijamas Vokietijos priemones.
Dėl šių priemonių atitikties kitoms susitarimo nuostatoms Komisija teigia neturinti galios nagrinėti galimų susitarimo pažeidimų,
kurie nepatenka į susitarimo 18 straipsnio 2 dalies pirmu sakiniu pateiktą apibrėžtį.
Kaip papildomą argumentą Komisija nurodo, jog Šveicarijos teiginys apie tai, kad 213 ĮR pažeidžia susitarimo 17 straipsnį,
taip pat nėra svarbus, nes Vokietijos Federacinė Respublika nėra susitarimo šalis, todėl jai ši nuostata netaikoma.
Komisija, be kita ko, mano, kad su Direktyva 2002/30 susijęs argumentas taip pat nėra svarbus. Direktyva 2002/30 priimta vėliau
nei sudarytas susitarimas, todėl Jungtinis komitetas dėl jos turėjo priimti sprendimą Susitarimo dėl oro transporto 23 straipsnyje
numatyta tvarka, kad ji galėtų būti taikoma siekiant susitarimo tikslų, tačiau to neatlikta, priešingai nei Šveicarijos Konfederacija
nurodo 2003 m. spalio 21 d. laiške. Komisija pabrėžia, jog net jei ši direktyva būtų buvusi įtraukta į susitarimą, jos 4 straipsnyje
minima, kad valstybės narės patvirtina subalansuotą požiūrį į triukšmo problemų savo teritorijose esančiuose oro uostuose
sprendimą.

Procesas ir šalių reikalavimai
Pareiškimu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2004 m. vasario 13 d. ir kuris užregistruotas numeriu C‑70/04, Šveicarijos
Konfederacija pareiškė šį ieškinį.
2004 m. liepos 21 d. nutartimi Teisingumo Teismo pirmininkas leido Vokietijos Federacinei Respublikai įstoti į bylą palaikyti
Komisijos reikalavimus.
2005 m. liepos 14 d. Nutartimi
Šveicarijos Konfederacija prieš Komisiją
(C‑70/04, nepaskelbta Rinkinyje) Teisingumo Teismas perdavė šią bylą nagrinėti Pirmosios instancijos teismui. Šioje nutartyje
(21 punktas) Teisingumo Teismas nurodė, jog darant prielaidą, kad Šveicarijos Konfederacija prilygintina valstybei narei,
reikia konstatuoti, kad jurisdikciją pirmąja instancija nagrinėti valstybių narių ieškinius dėl Komisijos sprendimo turi Pirmosios
instancijos teismas, nes tai ieškinys pagal EB 230 straipsnį, kuris, vertinant pagal EB 225 straipsnį, nėra priskirtas specializuoto
teismo jurisdikcijai ir nepatenka į Teisingumo Teismo išimtinės jurisdikcijos sritį, numatytą jo Statuto su pakeitimais, padarytais
2004 m. balandžio 26 d. Tarybos sprendimu 2004/407/EB, Euratomas, iš dalies keičiančiu Protokolo dėl Teisingumo Teismo statuto
51 ir 54 straipsnius (OL L 132, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 5 t., p. 85), 51 straipsnyje.
Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo (22 punktas), kad jei Šveicarijos Konfederacija, atsižvelgiant į specifinį susitarimo
dėl oro transporto kontekstą, būtų prilyginta ne valstybei narei, o juridiniam asmeniui EB 230 straipsnio ketvirtos pastraipos
prasme, šioje sutarties nuostatoje nurodytas sąlygas atitinkančio ieškinio nagrinėjimas pirmąja instancija taip pat būtų teismingas
Pirmosios instancijos teismui, todėl jį reikia perduoti šiam teismui remiantis Teisingumo Teismo statuto 54 straipsnio antra
pastraipa.
Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas nusprendė, kad bet kuriuo atveju ieškinys pirmąja instancija turi būti reiškiamas
Pirmosios instancijos teisme, remiantis arba Sprendimu 2004/407, arba Teisingumo Teismo statuto 54 straipsnio antra pastraipa.
2006 m. liepos 7 d. nutartimi Pirmosios instancijos teismas patenkino
Landkreis Waldshut
(Valdshuto rajonas) prašymą leisti įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus.
Landkreis Waldshut
yra prie Šveicarijos sienos esantis Vokietijos regionas, virš kurio skraido prie Ciuricho oro uosto artėjantys orlaiviai
ir kurį nuo triukšmo siekiama apsaugoti skundžiamu sprendimu.
Pasikeitus šio teismo kolegijų sudėčiai, teisėjas pranešėjas paskirtas į penktąją kolegiją, kuriai dėl to perduota nagrinėti
šią bylą.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, teismas (penktoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. 2009 m. rugsėjo
9 d. posėdyje išklausytos šalių kalbos ir jų atsakymai į teismo pateiktus klausimus.
Šveicarijos Konfederacija teismo prašo:
–        pripažinti skundžiamą sprendimą niekiniu,
–        priteisti iš Komisijos ir
Landkreis Waldshut
bylinėjimosi išlaidas.
Komisija teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš Šveicarijos Konfederacijos bylinėjimosi išlaidas.
Vokietijos Federacinė Respublika prašo teismo atmesti ieškinį.
Landkreis Waldshut prašo teismo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš Šveicarijos Konfederacijos bylinėjimosi išlaidas, įskaitant neteismines.

Dėl teisės
Iš pradžių reikia pažymėti, kad savo įstojimo į bylą paaiškinime
Landkreis Waldshut
prašė teismo savo iniciatyva išnagrinėti ieškinio priimtinumą ir pripažinti jį nepriimtinu, be kita ko, tuo pagrindu, kad
Šveicarijos Konfederacija negali būti prilyginta Bendrijos valstybei narei ir kad skundžiamas sprendimas su ja nei tiesiogiai,
nei konkrečiai nesusijęs.
Tačiau nagrinėjamu atveju nėra reikalo nagrinėti šio ieškinio priimtinumo klausimo, nes jį bet kuriuo atveju reikia atmesti
kaip nepagrįstą (šiuo klausimu žr. 2002 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Taryba prieš Boehringer
, C‑23/00 P, Rink. p. I‑1873, 52 punktą ir 2004 m. kovo 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑233/02, Rink. p. I‑2759, 26 punktą).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad grįsdama savo ieškinį Šveicarijos Konfederacija nurodė iš esmės tris pagrindus. Pirmasis
yra jos teisės į gynybą pažeidimas. Antrasis yra Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnio pažeidimas. Trečiasis yra vienodo vertinimo,
proporcingumo ir laisvo paslaugų teikimo oro transporto sektoriuje principų bei susitarimo 17 straipsnyje numatytos pareigos
lojaliai bendradarbiauti pažeidimas.

Dėl pirmojo pagrindo, kad pažeista Šveicarijos Konfederacijos teisė į gynybą
Šalių argumentai
Šveicarijos Konfederacija nurodo, kad Komisija pažeidė jos teisę būti išklausytai prieš priimant skundžiamą sprendimą, nes
skyrė jai tik penkias darbo dienas pastaboms dėl Vokietijos Federacinei Respublikai skirto pranešimo apie kaltinimus pateikti.
Dėl tokio trumpo termino Šveicarijos Konfederacija negalėjo išsamiai išnagrinėti Komisijos argumentų ir veiksmingai apginti
savo požiūrį. Savo teisės į gynybą pažeidimą Šveicarijos Konfederacija nurodė ir savo pastabose dėl pranešimo apie kaltinimus.
Tokį trumpą terminą Šveicarijos Konfederacijos pastaboms dėl pranešimo apie kaltinimus pateikti juo sunkiau suprasti dėl to,
kad Komisija nepripažino šios bylos ypač skubia.
Komisija ir į bylą įstojusios šalys Šveicarijos Konfederacijos argumentams nepritaria.
Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad Šveicarijos Konfederacija yra skundo, kurio pagrindu parengtas pranešimas apie kaltinimus, o vėliau ir
skundžiamas sprendimas, autorė, o šis sprendimas skirtas ne jai, bet Vokietijos Federacinei Respublikai.
Darant prielaidą, kad vien dėl atitinkamo skundo autorystės Šveicarijos Konfederacija įgyja teisę būti išklausyta dėl pranešimo
apie kaltinimus, reikia konstatuoti, kad nagrinėjamoje situacijoje ši teisė nebuvo pažeista.
Reikia pripažinti, kad penkios darbo dienos, Komisijos skirtos Šveicarijos Konfederacijai pateikti savo pastabas dėl pranešimo
apie kaltinimus, atrodo palyginti trumpas terminas.
Tačiau prieš pasibaigiant šiam terminui Šveicarijos Konfederacija sugebėjo pateikti vienuolika puslapių pastabų dėl pranešimo
apie kaltinimus ir dar trylika puslapių pastabų dėl 20 punkte minėto 2003 m. rugpjūčio 28 d. Vokietijos institucijų laiško.
Savo dokumento, kuriame pateiktos pastabos dėl pranešimo apie kaltinimus, įvade Šveicarijos Konfederacija kaltina Komisiją,
kad ši pažeidė jos teisę į gynybą, nustačiusi per trumpą terminą. Taip pat ji nurodo, kad negali išanalizuoti visų pranešimo
apie kaltinimus keliamų klausimų, todėl apsiribos kai kuriomis jai svarbiausiomis temomis.
Tačiau savo ieškinyje Šveicarijos Konfederacija mini pažeistą teisę į gynybą tik apskritai, nenurodydama jokių kitų klausimų,
kurie dėl šioms pastaboms pateikti skirto trumpo termino liko neaptarti pastabose dėl pranešimo apie kaltinimus.
Be to, reikia pažymėti, kad savo požiūrį į pranešimą apie kaltinimus Šveicarijos Konfederacija turėjo galimybę pristatyti
2003 m. lapkričio 4 d. įvykusiame konsultacinio komiteto „Patekimas į rinką (oro transportas)“ posėdyje.
Galiausiai iš bylos medžiagos matyti ir to, beje, Šveicarijos Konfederacija netvirtina, jog ji Komisijos prašė pratęsti šį
terminą.
Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad šį pagrindą reikia atmesti.

Dėl antrojo pagrindo, kad pažeistas Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnis
Šalių argumentai
Šveicarijos Konfederacija nurodo, kad skundžiamame sprendime Komisija nusprendė, jog reikia nagrinėti tik Vokietijos priemonių
atitiktį Reglamento Nr. 2408/92 8 straipsnio 2 ir 3 dalims. Taip ji atmetė galimybę taikyti to paties reglamento 9 straipsnio
3 dalį aplinkybei, kad Vokietijos institucijos jos neinformavo apie minėtų priemonių įgyvendinimą.
Komisija, susiejusi Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnio taikymą su valstybės pranešimu apie priemones, kurių ši ėmėsi, leidžia
šiai valstybei pačiai pasirinkti savo elgesio vertinimo kriterijus. Be kita ko, iš skundžiamo sprendimo 12 konstatuojamosios
dalies neva matyti, kad, priešingai nei nurodyta to paties sprendimo 32 konstatuojamojoje dalyje, nagrinėjamu atveju Vokietijos
Federacinė Respublika informavo Komisiją apie antrąjį 213 ĮR pakeitimą.
Šveicarijos Konfederacija mano, kad Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnis yra
lex specialis
to paties reglamento 8 straipsnio atžvilgiu. Ji mano, kad ginčijamos Vokietijos priemonės patenka į šio 9 straipsnio taikymo
sritį, nes yra tyčinis galimybės skristi Vokietijos oro erdve artinantis prie Ciuricho oro uosto apribojimas ir todėl praktiškai
prilygsta skrydžių teisių ribojimui.
Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytos tokių priemonių priėmimo sąlygos neva neįvykdytos, o Vokietijos
Federacinė Respublika neva nesilaikė šio straipsnio 3 dalyje numatytos informavimo apie priimtas priemones procedūros. Be
to, šių priemonių poveikis Šveicarijos aviakompanijai
Swiss
yra neproporcingas, taigi jos yra diskriminacinės. Todėl, kadangi skundžiamu sprendimu daroma išvada, kad Vokietijos Federacinė
Respublika gali toliau taikyti savo priemones, jis priimtas pažeidžiant Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnį.
Dublike Šveicarijos Konfederacija papildomai nurodė, jog Komisija gina ne skundžiamame sprendime nurodytą savo teiginį, kad
Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnis netaikytinas ginčijamoms Vokietijos priemonėms, nes Vokietijos institucijos apie jas neinformavo,
bet kitą teiginį, kad ši nuostata taikoma tik tokiems apribojimams, kuriais būtų siekiama išspręsti rimtas problemas, susijusias
ne tik su patekimu į rinką. Šveicarijos Konfederacija mano, kad tai naujas motyvas, kurio nėra skundžiamame sprendime. Šio
sprendimo motyvų keitimas vykstant teisminiam nagrinėjimui neleistinas. Be to, šis motyvų keitimas patvirtina aplinkybę, kad
skundžiamo sprendimo motyvų nepakanka paaiškinti, kodėl Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnis netaikytinas ginčijamoms Vokietijos
priemonėms.
Komisija ir į bylą įstojusios šalys Šveicarijos Konfederacijos argumentams nepritaria.
Teismo vertinimas
Reikia priminti, jog Reglamento Nr. 2408/92 8 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad naudojimasis skrydžių teisėmis, apibrėžtomis
šio reglamento 2 straipsnio f punkte, reglamentuojamas nacionalinėmis veiklos taisyklėmis, susijusiomis su sauga, aplinkos
apsauga ir laiko tarpsnių paskirstymu. Reglamento 8 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad valstybės narės prašymu arba savo iniciatyva
Komisija nagrinėja, ar konkrečiai valstybės narės priemonei taikytina, be kita ko, šio straipsnio 2 dalis, ir sprendžia, ar
ši valstybė gali toliau taikyti šią priemonę.
Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnyje numatyta specifiškesnė veiklos taisyklių rūšis, taikytina naudojantis pirma apibrėžtomis
skrydžių teisėmis, t. y. veiklos taisyklės, kuriomis nustatomos naudojimosi skrydžių teisėmis sąlygos, ribojamas naudojimasis
skrydžių teisėmis arba atsisakoma jas suteikti. Iš šios Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnyje numatytų priemonių apibrėžties
matyti, kad tai iš esmės yra taisyklės, kuriose įtvirtintas draudimas, bent jau sąlyginis arba dalinis, naudotis skrydžių
teisėmis.
Kaip teisingai pastebėjo Šveicarijos Konfederacija, Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnis yra
lex specialis
to paties reglamento 8 straipsnio atžvilgiu, nes 9 straipsnis taikomas tik daliai 8 straipsnyje nurodytų priemonių ir jas
susieja su papildomomis sąlygomis, nenumatytomis 8 straipsnyje.
Valstybė narė gali taikyti Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnio 1 dalyje numatytas priemones tik jei įvykdytos šio straipsnio
1 ir 2 dalyse įtvirtintos sąlygos ir, be to, jei atitinkama valstybė narė įvykdė to paties straipsnio 3 dalyje jai nustatytą
pareigą bent tris mėnesius iki tokių priemonių taikymo pradžios informuoti kitas valstybes nares ir Komisiją apie būtinybę
jas taikyti.
Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnio 4 dalis tampa taikytina tik tuo atveju, jei tokia valstybės narės, ketinančios pradėti
taikyti atitinkamas priemones, informacija pateikiama kitoms valstybėms narėms ir Komisijai. Šioje nuostatoje numatyta atitinkamų
priemonių atitikties Reglamentui Nr. 2408/92 ir apskritai Bendrijos teisei nagrinėjimas, kurį Komisija atlieka valstybės narės
prašymu arba savo iniciatyva.
Priešingu atveju, t. y. nepateikus tokios informacijos, atitinkama valstybė negali taikyti atitinkamų priemonių, net jei įvykdytos
9 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytos jų priėmimo sąlygos.
Jei atitinkama valstybė narė vis dėlto taiko tokias priemones, Komisija turi teisę nagrinėti jas remdamasi ne Reglamento Nr. 2408/92
9 straipsnio 4 dalimi, kurios taikymo sąlygos tokiu atveju neįvykdytos, bet to paties reglamento 8 straipsnio 3 dalimi. Šio
sprendimo 76 punkte minėta, jog Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnyje nurodytos priemonės sudaro specifinę to paties reglamento
8 straipsnio 2 dalyje numatytų priemonių rūšį, todėl joms taikytinas ir šis straipsnis.
Be to, reikia pažymėti, kad tuo atveju, kai valstybė narė taiko Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnio 1 dalyje minimas priemones
nesilaikydama to paties straipsnio 3 dalyje numatytos procedūros, nagrinėjant šias priemones pagal Reglamento Nr. 2408/92
8 straipsnio 3 dalį negali būti daroma išvada, kad atitinkama valstybė narė negali toliau jų taikyti (žr. 80 punktą).
Pirma, reikia konstatuoti, kad apie priemones, dėl kurių priimtas skundžiamas sprendimas, nepranešta Komisijai. Iš skundžiamo
sprendimo 1 straipsnio matyti, kad Vokietijos Federacinė Respublika gali toliau taikyti 213 ĮR su pirmuoju pakeitimu, padarytu
2003 m. spalio 1 d., ir kad šis sprendimas neapima antrojo 213 ĮR pakeitimo, padaryto 2003 m. spalio 1 d.
Darytina išvada, kad net jei Vokietijos Federacinės Respublika, pateikdama Komisijai skundžiamo sprendimo 12 konstatuojamojoje
dalyje minimą informaciją apie šį antrąjį pakeitimą, siekė pagal Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnio 3 dalį pranešti Komisijai
apie būtinybę antrą kartą pakeisti 213 ĮR, tai nepaneigia skundžiamo sprendimo 32 konstatuojamojoje dalyje padarytos išvados,
kad apie priemones, dėl kurių priimamas šis sprendimas, t. y. 213 ĮR su pirmuoju pakeitimu, Komisija nebuvo informuota pagal
Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnį.
Dėl Šveicarijos Konfederacijos argumento apie vykstant teisminiam nagrinėjimui tariamai pakeistus skundžiamo sprendimo motyvus,
o tai neva patvirtina skundžiamo sprendimo motyvų nepakankamumą (žr. 72 punktą), pakanka pažymėti, kad iš pateiktų pastabų
matyti, jog skundžiamo sprendimo išvada, kad informacija apie atitinkamas Vokietijos priemones nebuvo pateikta Reglamento
Nr. 2408/92 9 straipsnio 3 dalyje nustatyta tvarka, yra pakankamas motyvas pateisinti šių priemonių nenagrinėjimą pagal to
paties straipsnio 4 dalį. Be to, atsiliepime į ieškinį Komisijos pateiktais paaiškinimais apie į šio straipsnio taikymo sritį
patenkančias priemones siekiama tik atsakyti į atitinkamą ieškinio kaltinimą, todėl jie negali būti prilyginti minėto sprendimo
motyvų pakeitimui vykstant teisminiam nagrinėjimui.
Antra, Šveicarijos Konfederacijos argumentas, kad Komisija padarė teisės klaidą nepripažinusi, jog ginčijamos Vokietijos priemonės
priskirtinos Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnio 1 dalyje nurodytosioms, ir todėl Vokietijos Federacinė Respublika negali
toliau jų taikyti, nes nesilaikė to paties straipsnio 3 dalyje numatytos procedūros, taip pat yra nepagrįstas.
Kaip matyti iš kartu skaitomų skundžiamo sprendimo 1–6 ir 44 konstatuojamųjų dalių, ginčijamu Vokietijos priemonių taikymo
valandomis nedraudžiama naudotis Vokietijos oro erdve skrydžiams iš Ciuricho oro uosto arba į jį.
Šiomis priemonėmis iš esmės siekiama, kad jų taikymo valandomis virš Vokietijos teritorijos dalies, esančios netoli Šveicarijos
sienos, nebūtų skraidoma nedideliame aukštyje (skundžiamo sprendimo 6 konstatuojamoji dalis), tačiau lieka galimybė perskristi
šią teritoriją didesniame aukštyje. Taigi, kaip skundžiamo sprendimo 44 konstatuojamojoje dalyje nurodė Komisija, o Šveicarijos
Konfederacija neprieštaravo, šios priemonės yra paprasčiausias atitinkamų skrydžių trajektorijos kylant iš Ciuricho oro uosto
ar tūpiant į jį pakeitimas.
Net jei dėl šių priemonių sumažėtų Ciuricho oro uosto pajėgumas ir dėl to jos galėtų būti laikomos ribojančiomis, jos, priešingai
nei teigia Šveicarijos Konfederacija, nepatenka į Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Kaip jau minėta
(žr. 75 punktą), šioje nuostatoje numatytoms priemonėms būdinga tai, kad jos neatsiejamos nuo skrydžių draudimo, net jei jis
yra tik sąlyginis arba dalinis.
Šiuo atžvilgiu taip pat reikia nurodyti, kad jei valstybė reikalauja laikytis jos nacionalinių, regioninių ar vietos veiklos
taisyklių, susijusių, be kita ko, su aplinkos apsauga, gauti leidimą naudotis Reglamente Nr. 2408/92 apibrėžtomis skrydžių
teisėmis, nereiškia, kad nustatoma naudojimosi šiomis teisėmis sąlyga, nereiškia, kad nustatoma naudojimosi šiomis teisėmis
sąlyga šio reglamento 9 straipsnio 1 dalyje pavartota prasme. Priešingu atveju šio reglamento 8 straipsnio 2 dalis visiškai
netektų prasmės. Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnio 1 dalyje veikiau nurodytos sąlygos, kuriomis naudojimasis skrydžių teisėmis
susiejamas su kitomis aplinkybėmis nei paprasčiausias paskelbtų nacionalinių, regioninių ar vietos taisyklių laikymasis. Taigi
sąlygų, patenkančių į Reglamento Nr. 2408/92 9 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, pavyzdys yra reikalavimas įrodyti pasiūlyto
naujo oro maršruto komercinį pagrįstumą arba šiuo maršrutu egzistuojantį nepakankamą susisiekimą kitomis transporto rūšimis.
Todėl Komisija nepadarė teisės klaidos nepripažinusi, jog ginčijamos Vokietijos priemonės patenka į Reglamento Nr. 2408/92
9 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.
Darytina išvada, kad šis pagrindas yra nepagrįstas ir jį reikia atmesti.

Dėl trečiojo pagrindo, kad buvo pažeisti, pirma, vienodo vertinimo, proporcingumo ir laisvo paslaugų teikimo oro transporto
sektoriuje principai ir, antra, susitarimo 17 straipsnyje numatyta pareiga lojaliai bendradarbiauti
Šalių argumentai
Pirma, Šveicarijos Konfederacija kaltina Komisiją pažeidus vienodo vertinimo principą. Šiuo atžvilgiu ji pirmiausia nurodo,
kad skundžiamo sprendimo 40 konstatuojamojoje dalyje Komisija padarė klaidą nuspręsdama, kad hipotetinė Ciuricho oro uosto
arba jo apylinkių gyventojų diskriminacija nepatenka į susitarimo taikymo sritį. Šveicarijos Konfederacija mano, kad Ciuricho
oro uosto ir jo apylinkių gyventojų interesai yra su oro transportu „tiesiogiai susijusi tema“ ir todėl patenka į susitarimo
taikymo sritį vadovaujantis jo 2 straipsnio formuluote. Be to, Komisijos vaidmuo taikant susitarimą neribojamas susitarimo
18 straipsnio 2 dalies nurodytų galių įgyvendinimu. Remiantis šio straipsnio 1 dalimi, Komisija yra atsakinga už šio susitarimo
taikymą Bendrijos teritorijoje.
Šveicarijos Konfederacija taip pat nurodo, kad Reglamento Nr. 2408/92 pagrindu priimant priemonę, kuria siekiama užtikrinti
patekimą į oro transporto rinką, būtina atsižvelgti ne tik į aviakompanijų interesus, bet ir į kitų grupių, kurias ši priemonė
gali paveikti, teises ir interesus. Aplinkybė, kad ginčijamas Vokietijos priemones pati Komisija pateisino nurodydama netoli
Ciuricho oro uosto esančio Vokietijos regiono turizmo sektoriaus interesus, tik patvirtina šį teiginį.
Šveicarijos Konfederacija daro išvadą, kad Komisija turėjo palyginti ginčijamas Vokietijos priemones, susijusias su Ciuricho
oro uostu, su priemonėmis, kurias Vokietijos Federacinė Respublika priėmė savo pačios oro uostų, visų pirma Miuncheno (Vokietija)
ir Frankfurto prie Maino (Vokietija), atžvilgiu, juo labiau kad laisvas patekimas į oro uostą yra būtina sąlyga, kad aviakompanijos
galėtų įgyvendinti skrydžių teises.
Toks palyginimas būtų atskleidęs, kad Ciuricho oro uosto atžvilgiu priimtos Vokietijos Federacinės Respublikos priemonės yra
daug griežtesnės nei priimtos Vokietijos oro uostų, visų pirma Miuncheno ir Frankfurto prie Maino, atžvilgiu. Vokietijos teisė
neva draudžia priimti analogiškas priemones Vokietijos oro uostams.
Antra, Šveicarijos Konfederacija ginčija skundžiamo sprendimo išvadą, kad ginčijamos Vokietijos priemonės nelemia netiesioginės
Šveicarijos aviakompanijos
Swiss
diskriminacijos. Šiuo klausimu ji nurodo, kad ginčijamos Vokietijos priemonės yra labiausiai ir neproporcingai nenaudingos
šiai aviakompanijai, dėl kurios net skundžiamame sprendime nurodyta, jog ji Ciuricho oro uostą pasirinkusi kaip savo žvaigždinės
tinklo naudojimo sistemos perskirstymo punktą. Aplinkybė, kad jokių analogiškų priemonių nesiimta Miuncheno ir Frankfurto
prie Maino oro uostų, kuriuos kaip savo žvaigždinės tinklo sistemos perskirstymo punktus pasirinkusi Vokietijos aviakompanija
Lufthansa
, patvirtina ginčijamų priemonių diskriminacinį pobūdį.
Trečia, Šveicarijos Konfederacija ginčija skundžiamo sprendimo teiginį (42 konstatuojamoji dalis), pagal kurį ginčijamos Vokietijos
priemonės dėl triukšmo būtinos svarbiam turistiniam regionui apsaugoti. Šiuo atžvilgiu ji nurodo, jog vien tai, kad ji vedė
derybas su Vokietijos Federacine Respublika, dar neįrodo, kad ginčijamos priemonės yra teisiškai būtinos. Šveicarijos Konfederacija
dalyvavo šiose derybos politiniais, bet ne teisiniais sumetimais.
Be to, Komisija nepatikrino, ar Vokietijos teritorijos dalies, kuriai apsaugoti skirtos ginčijamos priemonės, triukšmo lygis
pateisina tokių priemonių priėmimą. Šveicarijos Konfederacija tvirtina, kad kartu su skundu ji pateikė išsamius Šveicarijos
Laboratoire d’essai de matériaux et de recherches
(Bandymų su medžiagomis ir tyrimų laboratorija, toliau – EMPA) skaičiavimus, kurie patvirtina, jog taip nėra nagrinėjamu atveju.
Skunde ji taip pat pabrėžė, kad dauguma virš Vokietijos teritorijos dalies, kuriai apsaugoti skirtos ginčijamos priemonės,
skrydžių vyksta tūpiant, t. y. sumažinta variklio galia, o tai kelia mažiau triukšmo. Be to, šių skrydžių maršrutas per atitinkamą
teritorijos dalį eina pakankamai dideliame aukštyje. Baigiamasis tūpimo etapas 800 metrų aukštyje prasideda tik virš Reino
upe einančios sienos tarp Vokietijos ir Šveicarijos.
Be kita ko, skundžiamu sprendimu nepaisoma fakto, kad triukšmo lygis teritorijos dalyje, kuriai apsaugoti skirtos ginčijamos
priemonės, neviršija Šveicarijoje leidžiamų ribinių verčių, kurios yra griežtesnės nei Vokietijoje nustatytosios. Be to, kai
kurie iš Vokietijos priemonėmis nustatytų minimalūs skrydžio aukščiai visiškai nepateisinami apsauga nuo triukšmo, nes jo
visiškai nekelia net daug mažesniame aukštyje vykstantys skrydžiai.
Šveicarijos Konfederacija papildomai nurodo, kad vertindama ginčijamas Vokietijos priemones Komisija turėjo taikyti tokius
pačius standartus, kokie nustatyti Direktyvoje 2002/30. Šioje direktyvoje daroma nuoroda į Reglamentą Nr. 2408/92 ir ji yra
politinio konsensuso dėl subalansuoto požiūrio į orlaivių keliamo triukšmo valdymą pavyzdys.
Remdamasi šiais kriterijais Šveicarijos Konfederacija ginčija skundžiamo sprendimo 53 konstatuojamojoje dalyje nurodytus neatsižvelgimo
į Direktyvą 2002/30 motyvus. 2003 m. gruodžio 3 d. Jungtinis komitetas priėmė principinį sprendimą įtraukti šią direktyvą
į susitarimo sąrašą. Tiesa, Direktyva 2002/30 dar turi būti perkelta į nacionalinę teisę. Tačiau Komisija, vadovaudamasi susitarimo
17 straipsnyje įtvirtinta pareiga lojaliai bendradarbiauti ir atstovaudama Bendrijai, privalėjo atsižvelgti į šią direktyvą,
kurios 7 konstatuojamąja dalimi pirmenybė teikiama toms triukšmo mažinimo priemonėms, kurios duoda maksimalią naudą aplinkai
ekonomiškiausiu būdu. Tokios nėra Vokietijos priemonės, reikalaujančios labai didelių išlaidų ir lemiančios prastėjančią Šveicarijai
priklausančių Ciuricho oro uosto apylinkių gyventojų aplinkos padėtį, o Vokietijos pasienio teritorijos dalies gyventojų padėtį
pagerina tik minimaliai.
Taip pat neva būtina atmesti skundžiamo sprendimo teiginį, kad Direktyvos 2002/30 4 straipsnio 1 dalimi valstybių narių reikalaujama
subalansuoto požiūrio į triukšmo valdymą tik jų teritorijose esančiuose oro uostuose. Šveicarijos Konfederacija mano, kad
Europos teisės požiūriu pagrįsta valstybių narių reikalauti vadovautis tokiu pačiu požiūriu priimant priemones, kurios susijusios
su kitoje valstybėje narėje esančiu oro uostu.
Šveicarijos Konfederacija papildomai nurodo, kad teiginys apie teritorijos dalies, kuriai apsaugoti skirtos Vokietijos priemonės,
buvimą svarbiu turistiniu regionu yra pernelyg abstraktus. Iš Ciuricho oro uosto kylantys arba į jį tūpiantys orlaiviai praktiškai
skrenda tik virš kelių Vokietijos pasienio seniūnijų, be to, dideliame aukštyje. Atitinkamo Vokietijos regiono turistinis
sektorius turi didelės naudos iš gretimais esančio Ciuricho oro uosto. Be to, ginčijamos Vokietijos priemonės lemia daug sunkesnes
pasekmes kelioms Šveicarijos teritorijos Ciuricho oro uosto apylinkių seniūnijoms, iš kurių kelios turi labai daug gyventojų.
Antra, Šveicarijos Konfederacija ginčija skundžiamo sprendimo išvadą (43 konstatuojamoji dalis), kad ginčijamos Vokietijos
priemonės nėra neproporcingos. Šiuo punktu Šveicarijos Konfederacija nurodo, kad nors Komisija pripažino, jog Vokietijos Federacinei
Respublikai nebuvo galimybių imtis švelnesnių priemonių, ji pažeidė pareigą motyvuoti, nes nenurodė, kokias kitas priemones
ji išnagrinėjusi.
Šveicarijos Konfederacija priduria, kad galima buvo imtis kitų nei nagrinėjamos Vokietijos priemonės, pavyzdžiui, nustatyti
praskrendant virš ginčijamos Vokietijos teritorijos sukeliamo triukšmo kvotą tam tikroms valandoms, kurią būtų draudžiama
viršyti. Tokios nakties valandomis taikomos kvotos nuo 2002 m. vasaros įvestos Frankfurto prie Maino oro uostui.
Skundžiamo sprendimo teiginys, kad Vokietijos Federacinė Respublika neturi tokios jurisdikcijos Ciuricho oro uostui, nėra
svarbus. Ginčijamomis priemonėmis Vokietijos Federacinė Respublika siekia primesti šio oro uosto veiklos reorganizaciją, taip
uzurpuodama būtent tokią jurisdikciją. Teiginys, kad per pastaruosius dvidešimt metų Šveicarijos Konfederacija nesiėmė tinkamų
priemonių, taip pat nėra nei svarbus, nei tikslus. Iš tikrųjų Šveicarijos Konfederacija visuomet leido Vokietijos seniūnijoms
ir jų gyventojams dalyvauti su oro uosto koncesijos pakeitimais susijusiose apklausose.
Be to, skundžiamu sprendimu nepagrįstai sumažintas ginčijamų Vokietijos priemonių poveikis Ciuricho oro uosto pajėgumui. Viena
vertus, skundžiamu sprendimu nepaisoma svarbių aplinkybių, kad dėl oro uosto topografijos į jį reikia tūpti iš šiaurės. Kadangi
to nebeįmanoma daryti ginčyjamose Vokietijos priemonėse nurodytu laiku, oro uosto pajėgumas labai sumažėjo, t. y. susidaro
spūstys, dėl kurių sutrinka sklandus oro transporto eismas ir tūpimai, numatyti nuo 6 val. iki 6 val. 30 min. ryte bei po
21 val., o valstybinių švenčių dienomis – po 8 val. 30 min.
Kita vertus, skundžiamame sprendime klaidingai atsižvelgta į maksimalų kilimų ir tūpimų pajėgumą, kuris yra tik teorinis.
Šveicarijos Konfederacija mano, kad skundžiamame sprendime reikėjo atsižvelgti į prognozuojamą pajėgumą, kuris visuomet yra
mažesnis už projektinį. Iš prognozuojamo kilimų pajėgumo matyti, kad savaitgaliais nuo 7 val. iki 8 val. ir nuo 20 val. iki
21 val. numatyta daugiau pakilimų, nei leidžia dėl ginčijamų Vokietijos priemonių sumažėję Ciuricho oro uosto pajėgumai.
Skundžiamame sprendime nepagrįstai tvirtinama, kad įdiegus naujas tūpimo sistemas padidėtų Ciuricho oro uosto pajėgumas. Tokia
sistema tiesiog leistų taikyti kitokias artėjimo procedūras, taip pat ir blogo matomumo sąlygomis, tačiau neturėtų praktinio
poveikio oro uosto naudojimo pajėgumui. Dėl skundžiamo sprendimo teiginio (47 konstatuojamoji dalis), kad pakanka pajėgumų
iki ir po ginčijamų Vokietijos priemonių taikymo valandų, Šveicarijos Konfederacija teigia, kad juo nepaisoma aviakompanijų
ir oro uosto poreikių. Siekiant panaudoti šiuos pajėgumus, reikėtų optimizuoti ir nustatyti tūpimų bei kilimų piko valandomis
eiliškumą, o tai būtų kliūtis galimybei perkelti skrydžius į laiko tarpus prieš piko valandas arba po jų.
Šveicarijos Konfederacija papildomai nurodo, kad skundžiamame sprendime pajėgumų situacijos analizė nepagrįstai grindžiama
vienintelės aviakompanijos
Swiss
skrydžių planu. Taip nepaisoma aplinkybės, kad dėl ginčijamų Vokietijos priemonių smarkiai sumažėja Ciuricho oro uosto naudojimo
intensyvumas, o tai turi neigiamų pasekmių šio oro uosto praktiniam pajėgumui veikti ypatingomis situacijomis, kaip antai
nepalankios meteorologinės sąlygos arba atostogų sezono pradžia, bei, vertinant abstrakčiau, jo galimybėms intensyvinti oro
eismą ateityje.
Trečia, Šveicarijos Konfederacija kaltina Komisiją padarius teisės klaidą, nes ši neatsižvelgė į tai, kad ginčijamų Vokietijos
priemonių neigiamos pasekmės Ciuricho oro uostui ir aviakompanijai
Swiss
yra laisvo paslaugų teikimo oro transporto sektoriuje apribojimas.
Šiuo punktu Šveicarijos Konfederacija ginčija skundžiamo sprendimo 35 konstatuojamosios dalies b punkte nurodytą teiginį,
kad ji nedalyvauja oro transporto paslaugų vidaus rinkoje ir kad „dabartinėje susitarimo redakcijoje numatytas paprasčiausias
[Šveicarijos ir Bendrijos] pasikeitimas skrydžių teisėmis“. Šis teiginys neatitinka įspūdžio, kurį Šveicarijos Konfederacija
susidarė dalyvaudama derybose dėl susitarimo sudarymo. Jis taip pat prieštarauja aplinkybei, kad susitarimu siekiama tų pačių
tikslų kaip ir EB ir EEE sutartimis. Be to, kaip matyti iš teismo Sprendimo
Malpensa
(minėtas 33 punkte), Reglamentu Nr. 2408/92 galutinai įgyvendintas laisvas paslaugų teikimas oro transporto sektoriuje.
Šioje vietoje Šveicarijos Konfederacija ginčija tame pačiame skundžiamo sprendimo 35 konstatuojamosios dalies b punkte nurodytą
teiginį, kad Sprendimu
Malpensa
(minėtas 33 punkte) negalima vadovautis, nes jis yra vėlesnis už susitarimą ir nebuvo nei pateiktas Šveicarijos Konfederacijai,
nei išnagrinėtas Jungtiniame komitete, kaip numatyta susitarimo 1 straipsnio 2 dalyje. Šveicarijos Konfederacija mano, kad
nepranešimas apie šį teismo sprendimą nepanaikina galimybės juo vadovautis, juo labiau kad pati Komisija apie jį ir turėjo
pranešti. Be to, skundžiamas sprendimas šiuo klausimu yra prieštaringas, nes, viena vertus, jame remiamasi Sprendimu
Malpensa
(minėtas 33 punkte) siekiant pagrįsti teiginį, kad proporcingumo principas gali būti taikomas tik esant laisvam paslaugų teikimui,
tačiau, kita vertus, jame nurodoma, kad šiuo teismo sprendimu negali būti vadovaujamasi.
Galiausiai Šveicarijos Konfederacija primena, kad skundžiamu sprendimu atmestame jos skunde ji kaltino Vokietijos Federacinę
Respubliką pažeidus susitarimo 17 straipsnyje įtvirtintą pareigą lojaliai bendradarbiauti. Šios pareigos apimtis neva yra
tokia pati, kokia išplaukia iš EB 10 straipsnio, todėl svarbu atsižvelgti į su šiuo straipsniu susijusią teismo praktiką.
Komisija, skundžiamame sprendime neatsižvelgusi į šią Vokietijos Federacinės Respublikos pareigą, pažeidė geros valios principą.
Aplinkybė, kad tik Bendrija yra susitarimo šalis, nereiškia, kad ji nesukelia padarinių ir Vokietijos Federacinei Respublikai.
Šią valstybę susitarimas saisto vadovaujantis EB 300 straipsnio 7 dalimi, todėl remiantis teismo praktika ji turi užtikrinti
iš šio susitarimo išplaukiančių pareigų laikymąsi.
Aplinkybė, kad 2001 m. spalio 18 d. pasirašytas Vokietijos Federacinės Respublikos ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimas
neratifikuotas, negali pateisinti ginčijamų Vokietijos priemonių. Šis susitarimas praktiškai yra ne laisvų derybų, bet Vokietijos
Federacinės Respublikos spaudimo Šveicarijos Konfederacijai rezultatas. Be kita to, ginčijamos Vokietijos priemonės viršija
ne tik tai, kas buvo numatyta šiame dvišaliame susitarime, bet ir tai, ko Vokietijos Federacinė Respublika grasino vienašališkai
imtis nepavykus deryboms su Šveicarijos Konfederacija. Galiausiai Vokietijos Federacinė Respublika neva nesuteikė Šveicarijos
Konfederacijai pakankamai laiko naujoms Vokietijos priemonėms įgyvendinti.
Komisija ir į bylą įstojusios šalys Šveicarijos Konfederacijos argumentams nepritaria.
Teismo vertinimas
–       Dėl Komisijos neatsižvelgimo į Ciuricho oro uostą naudojančio operatoriaus ir apylinkių gyventojų teises
Šveicarijos Konfederacija kaltina Komisiją, kad ši, pagal Reglamento Nr. 2408/92 8 straipsnio 3 dalį nagrinėdama ginčijamas
Vokietijos priemones, neatsižvelgė į teises, kurias gali turėti, pirma, Ciuricho oro uostą naudojantis subjektas ir, antra,
orlaivių triukšmą patiriantys šio oro uosto apylinkių gyventojai.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 2408/92 3 straipsnio 1 dalį leidimus Bendrijos oro vežėjams naudotis
skrydžių teisėmis, kaip jos apibrėžtos to paties reglamento 2 straipsnio f punkte, Bendrijos maršrutuose suteikia atitinkamos
valstybės narės.
Tačiau Reglamento Nr. 2408/92 14 konstatuojamojoje dalyje nurodyta: „naudojimasis skrydžių teisėmis turi neprieštarauti eksploatacinėms
taisyklėms, susijusioms su <...> pateikimo į oro uostą sąlygomis, ir jis turi būti traktuojamas nediskriminuojant“.
Vadovaudamasis tokiais motyvais teisės aktų leidėjas Reglamento Nr. 2408/92 8 straipsnio 2 dalyje numatė, kad naudojimasis
skrydžių teisėmis reglamentuojamas Bendrijos, nacionalinės, regioninės arba vietos veiklos taisyklėmis, susijusiomis su sauga,
aplinkos apsauga ir laiko tarpsnių paskirstymu, o to paties straipsnio 3 dalimi įgaliojo Komisiją nagrinėti, kaip taikoma,
be kita ko, minėta 2 dalis, bei nuspręsti, ar atitinkama valstybė narė gali toliau taikyti nagrinėjamą priemonę.
Iš nurodytų nuostatų ir motyvų matyti, kaip skundžiamo sprendimo 40 konstatuojamojoje dalyje nurodė Komisija, kad nagrinėjimas
pagal Reglamento Nr. 2408/92 8 straipsnio 3 dalį iš esmės susijęs su priemonių pasekmėmis naudojimuisi skrydžių teisėmis Bendrijos
maršrutuose. Kita vertus, į teises, kurias gali turėti oro uostus naudojantys operatoriai arba šių uostų apylinkių gyventojai,
atliekant šį nagrinėjimą neatsižvelgiama.
Taigi Komisija nepadarė klaidos, kai pagal Reglamento Nr. 2408/92 8 straipsnio 3 dalį nagrinėdama ginčijamas Vokietijos priemones
neatsižvelgė į teises, kurias galėjo turėti, pirma, oro uostus naudojantys operatoriai ir, antra, orlaivių triukšmą patiriantys
šių uostų apylinkių gyventojai.
Kiti Šveicarijos Konfederacijos argumentai nepaneigia šios išvados.
Pirma, dėl susitarimo 2 straipsniu grindžiamo Šveicarijos Konfederacijos argumento reikia priminti šio straipsnio formuluotę,
pagal kurią šio susitarimo ir jo priedo nuostatos taikomos tiek, kiek jos susiję su oro transportu arba su tiesiogiai su oro
transportu susijusiais reikalais.
Taigi iš susitarimo 2 straipsnio formuluotės, būtent iš joje pavartotų žodžių „tiek, kiek <...> susiję“ matyti, kad šiuo straipsniu
apibrėžiama susitarimo priede išvardytų nuostatų taikymo sritis, iš jos pašalinant atvejus, kurie nėra susiję nei su oro transportu,
nei tiesiogiai su juo susijusiais reikalais. Darytina išvada, kad nei šio straipsnio tikslas, nei poveikis nėra išplėsti atitinkamų
nuostatų taikymo situacijoms, kurios nepatenka į jo taikymo sritį.
Apskritai vienintelis Reglamento Nr. 2408/92 taikymo srities išplėtimas į susitarimu reglamentuojamą sritį yra susitarimo
priede įtvirtintas Šveicarijos Konfederacijos ir joje pagrindinę veiklos vietą turinčių oro transporto vežėjų prilyginimas
Bendrijos valstybėms narėms ir Bendrijos oro transporto vežėjams.
Išskyrus šį Reglamento Nr. 2408/92 taikymo srities išplėtimą, jis netaikomas susitarimu reglamentuojamos srities situacijoms,
kurios nepatenka į Bendrijos teisės reglamentuojamą jo taikymo sritį.
Darytina išvada, kad net jei oro uostus naudojančių operatorių arba šių uostų apylinkių gyventojų teisės būtų, kaip kad mano
Šveicarijos Konfederacija, tiesiogiai su oro transportu susiję reikalai, nei susitarimo 2 straipsnyje, nei kitoje jo nuostatoje
Komisijai nenumatyta galimybė atsižvelgti į šias teises, kai Reglamento Nr. 2408/92 8 straipsnio 3 dalį ji taiko susitarimo
pagrindu.
Antra, Šveicarijos Konfederacijos argumentą, susijusį su susitarimo 18 straipsnio 1 dalimi, taip pat reikia atmesti.
Šioje nuostatoje numatyta tik tai, kad Bendrija, kaip susitarimo susitariančioji šalis, yra atsakinga už tinkamą šio susitarimo
vykdymą jos teritorijoje, apimančioje ir Vokietijos teritoriją. Taigi šiuo susitarimu Komisijai nesuteikiama jokių papildomų
galių, kurios nebūtų numatytos susitarimo priede išvardytuose reglamentuose ir direktyvose, ar prireikus kitose Bendrijos
teisės nuostatose.
Darytina išvada, kad susitarimo 18 straipsnio 1 dalis nagrinėjamam atvejui visiškai nesvarbi.
–       Dėl vienodo vertinimo principo pažeidimo
Šveicarijos Konfederacija kaltina Komisiją skundžiamu sprendimu pažeidus vienodo vertinimo principą.
Šveicarijos Konfederacijos motyvą, kad pažeistas Šveicarijos teritorijos Ciuricho oro uosto apylinkių gyventojų ir vienodo
šį oro uostą naudojančio operatoriaus vertinimo principas, reikia iš karto atmesti. Kaip minėta šio sprendimo 127 punkte,
nagrinėdama ginčijamas Vokietijos priemones Komisija neturėjo pareigos atsižvelgti į šių asmenų interesus.
Dėl Šveicarijos Konfederacijos argumento apie tariamą Šveicarijos oro transporto vežėjų, įskaitant aviakompanijos
Swiss
, diskriminaciją reikia priminti, jog skundžiamo sprendimo 35 konstatuojamosios dalies a punkte pagrįstai pripažinta, kad
atsižvelgiant į susitarimo 3 straipsnį diskriminacijos draudimas „aiškiai taikomas“, kai susitarime nurodytu pagrindu priemonė
nagrinėjama Reglamento Nr. 2408/92 8 straipsnio 3 dalyje numatyta tvarka, todėl jo turi būti paisoma nagrinėjant ginčijamas
Vokietijos priemones.
Savo nagrinėjime Komisija pirmiausia teisingai konstatavo, kad ginčijamomis Vokietijos priemonėmis oro transporto vežėjai
neskirstomi pagal jų nacionalinę priklausomybę arba tapatybę (skundžiamo sprendimo 36 konstatuojamoji dalis). Šios išvados
Šveicarijos Konfederacija neginčijo.
Skundžiamo sprendimo 37–39 konstatuojamosiose dalyse Komisija taip pat išnagrinėjo galimą netiesioginę Šveicarijos oro transporto
vežėjų diskriminaciją. 38 konstatuojamojoje dalyje ji pripažino, kad tarp oro transporto vežėjų paplito žvaigždinė tinklo
sistema. Tokie tinklai kuriami aplink tarpinius oro uostus, kurie beveik visuomet yra tose pačiose valstybėse, kuriose įsteigti
atitinkami vežėjai. Atitinkamo vežėjo žvaigždinėje tinklo sistemoje tarpiniai oro uostai yra kaip perskirstymo punktai, leidžiantys
jam iš visų oro uostų, turinčių susisiekimą su tarpiniu oro uostu, siūlyti netiesioginius skrydžius su persėdimu tarpiniame
oro uoste. Taip šis vežėjas gali plėsti savo skrydžių tinklą, išvengdamas tiesioginiams skrydžiams reikalingų investicijų.
Toje pačioje skundžiamo sprendimo konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat pripažino, kad vežėjai, kurie pasirenka oro uostą
kaip jų žvaigždinės tinklo sistemos perskirstymo punktą, užima labai didelę į šį oro uostą atvykstančio arba iš jo išvykstančio
eismo dalį, todėl bet koks šio oro uosto veiklos apribojimas jiems turi daug didesnių padarinių nei jų konkurentams. Tačiau
Komisija mano, kad šis skirtingas poveikis savaime dar nėra diskriminacija, nes jei taip būtų, bet kurį apribojimą automatiškai
reikėtų laikyti diskriminaciniu ir valstybės narės neturėtų jokios galimybės nustatyti veiklos taisyklių, kaip jos apibrėžtos
Reglamento Nr. 2408/92 8 straipsnio 2 dalyje.
Komisija teigia (skundžiamo sprendimo 39 konstatuojamoji dalis), kad ginčijamos Vokietijos priemonės galėtų būti netiesiogine
diskriminacija tik jei turėtų poveikį vien Šveicarijos vežėjų vykdomiems skrydžiams arba daugiausia jiems. Komisija nusprendė,
kad taip nėra nagrinėjamu atveju, nes šios priemonės paveikė Šveicarijos ir Bendrijos vežėjus visiškai proporcingai jų vykdomų
skrydžių tarp Šveicarijos ir Bendrijos skaičiui.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad iš nusistovėjusios teismų praktikos, susijusios su bet kokios diskriminacijos dėl nacionalinės
priklausomybės taikant Bendrijos teisę draudimu, matyti, jog vienodomis nacionalinių ir užsienio subjektų vertinimo taisyklėmis
draudžiama ne tik atvira diskriminacija dėl nacionalinės priklausomybės arba – bendrovių atveju – buveinės vietos, bet ir
visos paslėptos diskriminacijos formos, kurios, pritaikius kitus atskyrimo kriterijus, lemia tokį patį rezultatą (1993 m.
liepos 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Commerzbank
, C‑330/91, Rink. p. I‑4017, 14 punktas; 2002 m. kovo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Italiją
C‑224/00, Rink. p. I‑2965, 15 punktas ir 2009 m. spalio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo
ČEZ
, C‑115/08, Rink. p. I‑0000, 92 punktas).
Ši teismų praktika, atsižvelgiant į susitarimo 1 straipsnio 2 dalį, yra svarbi ir tais atvejais, kai Reglamentas Nr. 2408/92
taikomas susitarimo pagrindu, nes šio susitarimo 3 straipsnis iš esmės yra identiškas EB 12 straipsnio pirmai pastraipai.
Nagrinėjamu atveju Šveicarijos Konfederacija iš esmės teigia, kad Vokietijos Federacinė Respublika Ciuricho oro uostą, taigi
ir šį oro uostą kaip savo žvaigždinio tinklo perskirstymo punktą pasirinkusią aviakompaniją
Swiss
, vertina kitaip nei Vokietijos oro uostus, visų pirma Miuncheno ir Frankfurto prie Maino oro uostus, kuriuos Vokietijos aviakompanija
Lufthansa
pasirinkusi kaip savo žvaigždinės tinklo sistemos perskirstymo punktus.
Darant prielaidą, kad toks skirtingas vertinimas egzistuoja, akivaizdu, kad jis nėra tiesiogiai pagrįstas atitinkamų vežėjų
nacionaline priklausomybe ar jų buveinės vieta. Tačiau jis gali lemti tokį rezultatą, jei, kaip nurodyta skundžiamame sprendime,
Šveicarijos vežėjai, įskaitant
Swiss
, paprastai kaip savo žvaigždinio tinklo perskirstymo punktą pasirinks Šveicarijoje esančius oro uostus ir visų pirma Ciuricho
oro uostą, todėl galimi skrydžių iš jo arba į jį apribojimai turės daug didesnį poveikį šiems vežėjams nei kitą oro uostą
kaip savo žvaigždinės sistemos perskirstymo punktą pasirenkančioms aviakompanijoms.
Remiantis šio sprendimo 140 punkte priminta teismų praktika darytina išvada, kad skundžiamo sprendimo 38 ir 39 konstatuojamosiose
dalyse nurodytų teiginių savaime nepakanka, kad būtų atmestas galimas ginčijamų Vokietijos priemonių diskriminacinis poveikis
Šveicarijos oro transporto vežėjams, įskaitant
Swiss
.
Tačiau reikia priminti, jog, remiantis ta pačia teismų praktika, nustatyta aplinkybė, kad priemone pasiekiamas toks pats rezultatas
kaip ir diskriminacija dėl nacionalinės priklausomybės, yra nepakankama daryti išvadai apie jos neatitiktį EB 12 straipsniui
arba nagrinėjamu atveju susitarimo 3 straipsniui. Dar reikia nustatyti, ar šios priemonės negalima pateisinti objektyviomis
aplinkybėmis ir ar ji proporcinga siekiamam tikslui. Tik jei taip nėra, nagrinėjama priemonė turi būti laikoma draudžiama
EB 12 straipsniu arba nagrinėjamu atveju – susitarimo 3 straipsniu (šiuo atžvilgiu žr. 140 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Italiją
20 punktą ir ten pat minėto Sprendimo
ČEZ
108 punktą bei juose nurodytą teismų praktiką).
Nagrinėjamu atveju, kalbant apie galimą objektyvų tik Ciuricho oro uostui skirtų ginčijamų priemonių pateisinimą, reikia priminti,
kad pagal skundžiamo sprendimo 42 konstatuojamąją dalį „prie Ciuricho oro uosto artėjančių orlaivių praskrendama Vokietijos
teritorijos dalis yra svarbus turistinis regionas ir todėl ypač jautrus triukšmo emisijoms“.
Šveicarijos Konfederacija ginčija šį teiginį nurodydama, kad atitinkamoje teritorijoje nedaug gyventojų patiria orlaivių keliamą
triukšmą. Net jeigu taip būtų iš tikrųjų, tai niekaip nepaneigtų atitinkamos Vokietijos teritorijos dalies priskyrimo turistiniams
regionams aplinkybės.
Tas pats pasakytina apie Šveicarijos Konfederacijos argumentą, neva Vokietijos regiono, esančio netoli Ciuricho oro uosto,
turizmo sektorius iš šio oro uosto gauna daug naudos.
Šis argumentas tik patvirtina, kad atitinkama Vokietijos teritorijos dalis, dėl kurios priimtos ginčijamos priemonės, yra
turistinis regionas. Dėl likusios argumento dalies pakanka nurodyti, kad Vokietijos Federacinė Respublika turi teisę imtis
priemonių, kurios, jos nuomone, yra būtinos triukšmui sumažinti.
Taigi reikia konstatuoti, jog skundžiamo sprendimo 42 konstatuojamojoje dalyje nurodytą ir Šveicarijos Konfederacijos neužginčytą
aplinkybę, kad Ciuricho oro uostas yra arti turistinio regiono, yra objektyvi aplinkybė šio sprendimo 145 punkte nurodytos
teismų praktikos prasme ir pateisina ginčijamų Vokietijos priemonių priėmimą vieninteliam Ciuricho oro uostui.
Iš bylos medžiagos nematyti, o ir Šveicarijos Konfederacija netvirtino, kad Miuncheno ir Frankfurto prie Maino oro uostai
taip pat buvo arti svarbių turistinių teritorijų.
Taip pat svarbu pažymėti, kad, kitaip nei Miuncheno ir Frankfurto prie Maino oro uostams, Ciuricho oro uostui Vokietijos Federacinė
Respublika neturi jokios jurisdikcijos ir, norėdama sumažinti triukšmą netoli nuo šio oro uosto esančioje Vokietijos teritorijoje,
negali jam nurodyti kaip nors pakeisti savo veiklą. Šis skirtumas, nurodytas skundžiamo sprendimo 43 konstatuojamojoje dalyje,
yra antroji objektyvi aplinkybė, kuria galima pateisinti ginčijamų priemonių priėmimą dėl vienintelio Ciuricho oro uosto.
Iš nurodytų argumentų matyti tai, kas nurodyta skundžiamame sprendime, kad nagrinėjamu atveju egzistuoja objektyvios aplinkybės
šio sprendimo 154 punkte minėtos teismų praktikos prasme, kurios pateisina ginčijamų Vokietijos priemonių priėmimą.
Antra, vadovaujantis ta pačia teismų praktika reikia išnagrinėti, ar minėtos priemonės proporcingos siekiamam tikslui, t. y.
sumažinti orlaivių keliamą triukšmą Vokietijos teritorijos dalyje, kurioje jos taikomos. Komisija išnagrinėjo šį klausimą
skundžiamo sprendimo 41–49 konstatuojamosiose dalyse ir padarė išvadą, kad nagrinėjamu atveju taip ir yra.
Šveicarijos Konfederacija ginčija ir šią išvadą, visų pirma nurodydama, kad teritorijoje, kuriai skirtos ginčijamos Vokietijos
priemonės, orlaivių keliamas triukšmo lygis nepateisina šių priemonių priėmimo.
Tačiau šiems teiginiams pagrįsti Šveicarijos Konfederacijos nurodyta EMPA ataskaita (žr. šio sprendimo 98 punktą) visiškai
nepatvirtina, kad triukšmas nekelia problemų netoli Ciuricho oro uosto esančiam Vokietijos regionui. Priešingai, iš šios ataskaitos
matyti, kad orlaiviai gali kelti triukšmą nuo 45 dB (nuo oro uosto pakankamai nutolusiuose punktuose) iki 70 dB (artimesniuose
punktuose). Tokie garso lygiai iš tikrųjų gali kelti problemų turistiniam regionui, ypač nakties valandomis ir savaitgaliais,
t. y. laikotarpiais, kuriais taikomos ginčijamos Vokietijos priemonės.
Dėl Šveicarijos Konfederacijos argumento, kad orlaivių keliamas triukšmas atitinkamos Vokietijos teritorijos dalyje neviršija
ribinių verčių, skundžiamo sprendimo 42 konstatuojamojoje dalyje teisingai nurodyta, jog šiomis ribomis apibrėžti leistini,
bet ne komforto lygiai, todėl valstybės narės turi teisę imtis priemonių, siekdamos nustatyti mažesnius už šias ribines vertes
triukšmo lygius, ypač turistiniuose regionuose, kaip ir yra nagrinėjamu atveju.
Šveicarijos Konfederacijos argumentą, kad kai kurie iš ginčijamomis Vokietijos priemonėmis nustatytų minimalių skrydžio aukščių
yra per dideli, o nustačius mažesnius aukščius visiškai nepadidėtų triukšmas atitinkamoje Vokietijos teritorijoje, reikia
atmesti, nes Šveicarijos Konfederacija nenurodė tikslių mažesnių aukščių, kurie galėjo būti nustatyti, ir netvirtino, kad
sumažinti minimalūs skrydžio aukščiai turėtų teigiamos įtakos kilimo iš Ciuricho oro uosto ar tūpimo į jį pajėgumams.
Šveicarijos Konfederacijos argumentą, susijusį su Direktyva 2002/30, taip pat reikia atmesti. Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti,
kad Šveicarijos Konfederacija nenurodė nei konkrečių šios direktyvos nuostatų, kurios neva turėjo būti taikomos nagrinėjamu
atveju, nei kokie turėjo būti taikymo rezultatai. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Direktyvoje 2002/30 nenustatyta minimalių
triukšmo lygių, kurie turėtų būti leidžiami, ir ja nedraudžiama priimti tokias priemones, kokias nagrinėjamu atveju priėmė
Vokietijos Federacinė Respublika.
Be to, kaip teisingai nurodyta skundžiamo sprendimo 53 konstatuojamojoje dalyje, Direktyvos 2002/30 4 straipsniu „subalansuoto
požiūrio“ valstybių narių reikalaujama tik tais atvejais, kai sprendžiamos jų pačių teritorijoje esančių oro uostų keliamo
triukšmo problemos.
Šiuo atžvilgiu Šveicarijos Konfederacijos pateiktam argumentui, kad tokiu požiūriu turi būti vadovaujamasi, kai valstybės
narės sprendžia tokias pačias ne jų teritorijoje esančių oro uostų keliamas problemas, negalima pritarti. Iš Direktyvos 2002/30
2 straipsnio g punkte pateiktos „subalansuoto požiūrio“ apibrėžties matyti, kad ja reikalaujama apsvarstyti „galimą numatyti
<...> efektą“, kurį lemtų visų pirma „žemės naudojimo planavimas ir valdymas, triukšmą mažinanti naudojimo tvarka ir operacijų
apribojimai“. Tačiau tai priemonės, kurių valstybė narė gali imtis tik savo teritorijoje.
Toliau Šveicarijos Konfederacija taip pat nurodo, kad ginčijamomis priemonėmis siekiamo tikslo, t. y. sumažinti orlaivių keliamą
triukšmą atitinkamoje Vokietijos teritorijos dalyje, Vokietijos Federacinė Respublika galėtų pasiekti ne tokiomis brangiomis
priemonėmis.
Šiuo atžvilgiu iš pradžių reikia pažymėti, jog skundžiamo sprendimo 49 konstatuojamojoje dalyje pateiktą išvadą, kad Vokietijos
Federacinė Respublika neturi kitų priemonių triukšmui iki norimo lygio sumažinti, reikia skaityti kartu su to paties sprendimo
43 konstatuojamąja dalimi. Toje konstatuojamojoje dalyje Komisija iš esmės nurodo, kad kitos triukšmo mažinimo virš Vokietijos
teritorijos priemonės, įskaitant ir Ciuricho oro uosto naudojimo tvarkos pakeitimą, priklauso Šveicarijos institucijų jurisdikcijai
ir jų Vokietijos Federacinė Respublika negali imtis.
Teisme Šveicarijos Konfederacija nurodė tik vieną alternatyvią priemonę, t. y. nustatyti triukšmo kvotą. Tokia priemonė neva
yra pigesnė ir leistų Vokietijos Federacinei Respublikai pasiekti ginčijamomis priemonėmis siekiamus tikslus, t. y. sumažinti
orlaivių keliamą triukšmą Vokietijos pasienio su Šveicarija teritorijoje nakties valandomis ir savaitgaliais.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia pažymėti, kad teisme Šveicarijos Konfederacija nurodė, jog vykstant administracinei procedūrai
ji jau minėjo šią priemonę, tačiau nenurodė konkretaus šį teiginį patvirtinančio dokumento iš bylos medžiagos. Komisija tvirtino
priešingai, kad triukšmo kvotos idėja nebuvo svarstyta vykstant administracinei procedūrai. Teismui nepavyko nustatyti jokios
nuorodos į tokią priemonę nei skunde, nei Šveicarijos Konfederacijos pastabose dėl pranešimo apie kaltinimus, kurie yra bylos
medžiagos dalis.
Tokiomis aplinkybėmis, kadangi nėra jokių įrodymų, patvirtinančių Šveicarijos Konfederacijos teiginį apie kaip alternatyvią
priemonę minėtą galimybę nustatyti triukšmo kvotas, Komisijos negalima kaltinti pažeidus pareigą motyvuoti dėl to, kad ji
skundžiamame sprendime nenurodė atskirų priežasčių, kodėl tokia priemonė negali atstoti ginčijamų Vokietijos priemonių.
Kalbant apie Šveicarijos Konfederacijos argumento, kad ginčijamų priemonių tikslus galima pasiekti nustačius triukšmo kvotas,
pagrįstumą, reikia pažymėti, kad teismo posėdyje Komisija ir į bylą įstojusios šalys paaiškino, jog triukšmo kvota yra maksimali
triukšmo vertė, kurios negali viršyti vidutinis visų atitinkamą oro uostą naudojančių lėktuvų keliamas triukšmas. Ši vidutinė
triukšmo vertė apskaičiuojama pagal per tam tikrą laikotarpį, dažniausia per metus, nustatytas triukšmo vertes.
Komisija ir į bylą įstojusios šalys daro išvadą, kad nustačius triukšmo kvotą būtų neįmanoma pasiekti ginčijamų Vokietijos
priemonių tikslo sumažinti atitinkamoje Vokietijos teritorijos dalyje nakties valandomis ir savaitgaliais orlaivių keliamą
triukšmą, nes negalima atmesti galimybės, kad tikrinant, kaip laikomasi nustatytos kvotos, ir šiuo tikslu skaičiuojant vidutinį
triukšmo lygį, galimą nakties valandų arba savaitgalių triukšmo perviršį kompensuos mažesnės kitomis valandomis ir dienomis
nustatytos triukšmo vertės.
Teismo posėdyje Šveicarijos Konfederacija atsikirto, kad nebuvo kliūčių nustatyti triukšmo kvotas tik tam tikroms valandoms
ar dienoms, nagrinėjamu atveju – nakties valandoms ir savaitgaliams.
Tačiau šie argumentai nepagrįsti.
Pirma, Šveicarijos Konfederacija nenurodė nė vieno pavyzdžio, kad tik tam tikroms paros valandoms arba savaitės dienoms nustatyta
triukšmo kvota praktiškai veiktų patenkinamai.
Antra, reikia pabrėžti, jog tik nakties valandoms ir savaitgaliams nustatyta triukšmo kvota nebūtinai yra pigesnė už ginčijamas
Vokietijos priemones, juo labiau kad Šveicarijos Konfederacija net nenurodė galimo tokios kvotos dydžio.
Nustačius labai mažą tokios kvotos dydį, praktiškai ji lemtų tą patį rezultatą kaip ir ginčijamos Vokietijos priemonės, t. y.
jos taikymo laikotarpiu į Ciuricho oro uostą atvykstantiems arba iš jo išvykstantiems orlaiviams taptų neįmanoma skristi nedideliame
aukštyje virš Vokietijos teritorijos.
Trečia, kitaip nei nustačius minimalų skrydžio aukštį, kurio laikymąsi kompetentingos aviacijos kontrolės institucijos gali
lengvai patikrinti, Šveicarijos Konfederacijos pasiūlytų triukšmo kvotų laikymosi kontrolė atrodo labai sudėtinga arba net
neįmanoma.
Vokietijos institucijoms nepakaktų nustatyti tokias kvotas, jos dar turėtų numatyti kontrolės būdus ir reguliarius virš atitinkamos
Vokietijos teritorijos skrendančių orlaivių keliamo triukšmo lygio matavimus.
Be to, kadangi Vokietijos Federacinės Respublikos nustatytos priemonės būtų taikomos tik tuo metu, kai lėktuvai skrenda virš
Vokietijos teritorijos, matuojant triukšmą reikėtų atskirti garsą, kurį tuo momentu kelia virš Vokietijos teritorijos esantys
orlaiviai, nuo to, kurį kelia Šveicarijos sieną jau kirtę lėktuvai. Tai padaryti būtų neįmanoma ar bent jau labai sudėtinga.
Ketvirta, net jei būtų įmanoma atlikti triukšmo kvotos laikymosi kontrolei būtinus matavimus, sunku sugalvoti sankcijas, kurias
Vokietijos Federacinė Respublika galėtų taikyti siekdama užtikrinti šios kvotos laikymąsi.
Tais atvejais, kai orlaivis pažeidžia ginčijamomis Vokietijos priemonėmis nustatytą minimalų skrydžio aukštį, aviacijos kontrolės
institucijos gali nedelsdamos imtis veiksmų padėčiai ištaisyti.
Tačiau kai nustatytų triukšmo kvotų laikymosi patikrinimas trunka nustatytą laiką, dažniausia vienus metus, galima viršyti
kvota nustatoma tik
ex post facto
ir šio pažeidimo neįmanoma priskirti nei konkrečiam lėktuvui, nei konkrečiai aviakompanijai. Vadinasi, Vokietijos Federacinė
Respublika neturi galimybių taikyti sankcijas, pavyzdžiui, baudą, triukšmo kvotą viršijusiam asmeniui.
Tokios kvotos laikymasis praktiškai gali būti užtikrintas tik bendradarbiaujant su atitinkamu oro uostu, kuris padarytų atitinkamus
kilimų ir tūpimų plano pakeitimus, kad vidutinis triukšmo lygis neviršytų nustatytos kvotos. Tačiau nagrinėjamu atveju, kaip
skundžiamo sprendimo 43 konstatuojamojoje dalyje nurodė Komisija, Vokietijos Federacinė Respublika neturi jurisdikcijos Ciuricho
oro uostui ir negali iš jo reikalauti tokio bendradarbiavimo.
Remiantis šiais motyvais darytina išvada, kad skundžiamame sprendime prieita prie teisingos išvados, jog nekyla abejonių dėl
ginčijamų Vokietijos priemonių proporcingumo, nes Vokietijos Federacinė Respublika negalėjo imtis kitų priemonių, kad sumažintų
triukšmą.
Galiausiai Šveicarijos Konfederacijos argumentas, kad skundžiamas sprendimas nepagrįstai nuvertina Vokietijos priemonių poveikį
Ciuricho oro uostui, taip pat yra nepagrįstas.
Kadangi, kaip minėta, Vokietijos Federacinė Respublika negalėjo imtis kitų nei ginčijamos priemonių, kad sumažintų triukšmą,
vien aplinkybės, kad priėmus šias priemones galėjo sumažėti Ciuricho oro uosto pajėgumas, dar negali pakakti daryti išvadą
apie šių priemonių neproporcingumą.
Tokią išvadą apie neproporcingumą būtų galima daryti tik tuo atveju, jei Ciuricho oro uostui kiltų esminių sunkumų, kaip antai
reikšmingai sumažėjęs jo pajėgumas ir dėl to visiškai panaikinti kai kurie skrydžiai.
Tačiau reikia konstatuoti, jog Šveicarijos Konfederacija nei nurodė, nei juo labiau įrodė, kad tokie sunkumai atsirado ar
bent jau gali atsirasti.
Be abstrakčių teiginių apie skirtumus tarp projektinio ir prognozuojamo Ciuricho oro uosto pajėgumų bei apie tūpimų ir kilimų
eiliškumo piko valandomis optimizacijos svarbą, Šveicarijos Konfederacija nurodė tik kilimo iš Ciuricho oro uosto bei tūpimo
į jį kamščius trumpais dienos laikotarpiais. Tačiau tokie kamščiai, nors ir kaip trikdytų į juos pakliuvusius keleivius ir
aviakompanijas, negali būti laikomi esminiais sunkumais.
Dėl Šveicarijos Konfederacijos argumento, kad skundžiamame sprendime nepagrįstai nurodytas aviakompanijos
Swiss
skrydžių planas, reikia pastebėti, kad, viena vertus, skundžiamos sprendimo 46 konstatuojamojoje dalyje Komisija apskritai
pamini 2003 m. vasaros ir 2003–2004 m. žiemos skrydžių tvarkaraštį, apimantį visus skrydžius iš arba į Ciuricho oro uostą,
ne tik tuos, kuriuos vykdo
Swiss
.
Kita vertus, Šveicarijos Konfederacija nenurodė jokių aplinkybių, kaip antai dėl ginčijamų Vokietijos priemonių panaikintus
skrydžius, kurios paneigtų skundžiamo sprendimo 47 konstatuojamojoje dalyje pateiktą išvadą, kad ginčijamų Vokietijos priemonių
poveikis, atsižvelgiant į 46 konstatuojamojoje dalyje nurodytą tvarkaraštį, yra labai nedidelis.
Darytina išvada, kad reikia atmesti Šveicarijos konfederacijos argumentus, susijusius su ginčijamų Vokietijos priemonių poveikiu
Ciuricho oro uosto pajėgumui. Vadinasi, skundžiamo sprendimo išvada, kad šiomis priemonėmis nepažeidžiamas proporcingumo principas,
yra pagrįsta.
Iš išdėstytų motyvų matyti, kad ginčijamas Vokietijos priemones pateisina objektyvios aplinkybės ir šios priemonės yra proporcingos
siekiamam tikslui, todėl vadovaujantis 140–145 punktuose minėta teismų praktika darytina išvada, kad Šveicarijos aviakompanijų,
įskaitant
Swiss
, jos nediskriminuoja.
Be kita ko, darant prielaidą, kad, priešingai nei nurodyta 123 punkte, Komisija, nagrinėdama ginčijamas Vokietijos priemones,
turėjo pareigą atsižvelgti ir į oro uosto apylinkių gyventojų bei jį naudojančių subjektų ir visų pirma Ciuricho oro uosto
apylinkių gyventojų ir jį naudojančios įmonės teises, dėl tų pačių motyvų reikia daryti išvadą, kad šios priemonės nediskriminuoja
ir šių asmenų.
Matyti, kad skundžiamame sprendime pagrįstai nepripažinta, jog Vokietijos priemonėmis pažeidžiamas susitarimo 3 straipsnyje
įtvirtintas vienodo vertinimo principas.
–       Dėl laisvės teikti paslaugas oro transporto sektoriuje pažeidimo
Reikia priminti Šveicarijos Konfederacija nuomonę, jog skundžiamame sprendime padaryta teisės klaida, jo 35 konstatuojamosios
dalies b punkte nusprendus, kad susitarimo taikymo srityje „nebuvo“ laisvo paslaugų teikimo ir kad todėl neatsižvelgta į ginčijamų
Vokietijos priemonių keliamus apribojimus teikiant paslaugas oro transporto sektoriuje.
Primintina ir tai, kad akivaizdus ginčijamų Vokietijos priemonių tikslas yra sumažinti Vokietijos turistiniame regione keliamą
triukšmą, o tai yra specifinis aplinkos apsaugos aspektas.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką aplinkos apsauga yra vienas iš viešojo intereso imperatyvų, galinčių pateisinti EB sutartimi
garantuotų pagrindinių laisvių, įskaitant paslaugų teikimo laisvės, apribojimus (šiuo klausimu žr. 1988 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Komisija prieš Daniją
, 302/86, Rink. p. 4607, 9 punktą ir 2004 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Radlberger Getränkegesellschaft ir S. Spitz
, C‑309/02, Rink. p. I‑11763, 75 punktą).
Be teisėto tikslo, pateisinant EB sutartimi garantuotų pagrindinių laisvių apribojimą būtina, kad atitinkama priemonė būtų
tinkama ja siekiamam tikslui įgyvendinti ir neviršytų to, kas būtina jį pasiekti (žr. 2008 m. spalio 16 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Renneberg
(C‑527/06, Rink. p. I‑7735, 81 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Tačiau primintina, kad skundžiamame sprendime Komisija subsidiariai išnagrinėjo, ar ginčijamos Vokietijos priemonės proporcingos,
ir padarė pagrįstą išvadą, kad jos proporcingos siekiamam tikslui.
Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, jog Šveicarijos Konfederacijos nurodytas kaltinimas, kad skundžiamame sprendime
pažeistas laisvo paslaugų teikimo principas, yra beprasmis. Net jei 193 punkte priminta skundžiamo sprendimo 35 konstatuojamosios
dalies b punkto išvada būtų klaidinga, ši klaida negalėtų lemti skundžiamo sprendimo panaikinimo, nes, kaip minėta, skundžiamame
sprendime pagrįstai nuspręsta, kad ginčijamomis Vokietijos priemonėmis siekiamas tikslas susijęs su aplinkos apsauga ir jos
nėra neproporcingos šiam tikslui.
Tas pats pasakytina ir apie kaltinimą neatsižvelgus į 33 punkte minėtą Sprendimą
Malpensa
. Pati Šveicarijos Konfederacija nurodė, kad jei Komisija būtų atsižvelgusi į šį sprendimą, ji būtų turėjusi išnagrinėti ir
ginčijamų Vokietijos priemonių poveikį laisvei teikti paslaugas oro transporto sektoriuje. Tačiau, kaip tik ką nurodyta, toks
nagrinėjimas nebūtų galėjęs lemti kitokios nei skundžiamame sprendime padarytos išvados.
–       Dėl Vokietijos Federacinės Respublikos pažeistos pareigos lojaliai bendradarbiauti
Šveicarijos Konfederacijos kaltinimą, kad Komisija neatsižvelgė į Vokietijos Federacinės Respublikos pažeistą iš susitarimo
17 straipsnio išplaukiančią pareigą lojaliai bendradarbiauti, taip pat reikia atmesti.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti jau padarytą išvadą, kad ginčijamos Vokietijos priemonės neprieštarauja susitarimo 3 straipsnyje
įtvirtintam vienodo vertinimo principui.
Be to, taip pat nuspręsta, jog net darant prielaidą, kad laisvo paslaugų teikimo principas taikomas ir susitarimo reglamentuojamoje
srityje, aplinkos apsaugos tikslas pateisintų dėl ginčijamų Vokietijos priemonių galimus atsirasti šios laisvės apribojimus,
taigi laisvas paslaugų teikimas neturėtų būti kliūtis taikyti šias priemones.
Galiausiai Šveicarijos Konfederacija nenurodė jokios kitos susitarimo nuostatos, kuri būtų kliūtis taikyti Vokietijos priemones.
Todėl net jei susitarime būtų įtvirtinta Vokietijos Federacinės Respublikos, kuri nėra šio susitarimo susitariančioji šalis,
pareiga lojaliai bendradarbiauti, skundžiamame sprendimo išvada, jog ši hipotetinė pareiga nebuvo pažeista, būtų visiškai
pagrįsta.
Iš visų išdėstytų motyvų matyti, kad trečiąjį pagrindą bei visą ieškinį reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to
reikalavo. Kadangi Šveicarijos Konfederacija pralaimėjo bylą, be savo bylinėjimosi išlaidų, ji padengia ir Komisijos bylinėjimosi
išlaidas pagal šios pateiktus reikalavimus.
Pagal to paties reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo išlaidas.
Todėl Vokietijos Federacinė Respublika, kaip į bylą įstojusi šalis, padengia savo išlaidas.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies trečią pastraipą Bendrasis teismas gali nurodyti, kad kita į bylą įstojusi
šalis turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas. Šioje byloje
Landkreis Waldshut
, Komisijos pusėje į bylą įstojusi šalis, padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (penktoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Nurodyti Šveicarijos Konfederacijai padengti savo ir Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
3.
Vokietijos Federacinė Respublika ir
Landkreis Waldshut
padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Vilaras
Prek
Ciucă
Paskelbta 2010 m. rugsėjo 9 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.