CELEX: 62003CJ0377
Fördragsbrott
Gemenskapernas egna medel
TIR-carneter som inte har redovisats
Utebliven eller försenad betalning av motsvarande egna medel

1       Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen skall fastställa att Konungariket Belgien har underlåtit att
uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 6, 9, 10 och 11 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj
2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 130, s. 1), genom vilken
rådets förordning (EG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för
gemenskapernas egna medel (EGT L 155, s. 1; svensk specialutgåva, område 1, volym 4, s. 41) har upphävts och ersatts från
och med den 31 maj 2000 och vars syfte är detsamma, genom att
–       inte i vederbörlig ordning avstämpla vissa transiteringshandlingar (TIR‑carneter), vilket medfört att de egna medel som grundar
sig på dessa varken bokförts på ett riktigt sätt eller ställts till kommissionens förfogande inom utsatta frister,
–       inte underrätta kommissionen om övriga icke ifrågasatta tullskulder hänförliga till av den belgiska tullen icke avstämplade
TIR-carneter som har behandlats på samma sätt (genom redovisning i B-bokföringen i stället för i A-bokföringen) från 1996,
–       inte betala dröjsmålsränta på upplupna belopp till kommissionen.

Tillämpliga bestämmelser

TIR-konventionen
2       Tullkonventionen om internationell handel med TIR-carneter (nedan kallad TIR‑konventionen) undertecknades i Genève (Schweiz)
den 14 november 1975. Konungariket Belgien är part till konventionen liksom Europeiska gemenskapen, som godkände den genom
rådets förordning (EEG) nr 2112/78 av den 25 juli 1978 (EGT L 252, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 2, s. 36).
Nämnda förordning trädde för gemenskapens del i kraft den 20 juni 1983 (EGT L 31, s. 13)
3       I TIR-konventionen föreskrivs bland annat att det inte får krävas betalning eller deponering av tullar och andra avgifter
vid import eller export vid mellanliggande tullanstalter för varor som transporteras enligt det genom konventionen upprättade
TIR-systemet.
4       För att genomföra detta system krävs enligt TIR-konventionen att varorna under hela transporten åtföljs av en enhetlig handling,
TIR-carneten. Denna handling används för att kontrollera att transiteringen genomförts på ett riktigt sätt. Dessutom krävs
det enligt konventionen att transporterna garanteras av sammanslutningar som godkänts av de avtalsslutande parterna enligt
bestämmelserna i artikel 6 i TIR-konventionen.
5       I artikel 6.1 i TIR-konventionen föreskrivs följande:
”På de villkor och mot sådan garanti, som varje fördragsslutande part själv bestämmer, kan parten medge sammanslutningar rätt
att antingen själva eller genom motsvarande sammanslutningar utfärda TIR-carneter och att uppträda såsom garanter.”
6       En TIR-carnet består av ett antal blanketter innehållande en kupong nr 1 och en kupong nr 2, med motsvarande avskiljbara talonger,
vilka innehåller alla nödvändiga uppgifter. Ett kupongpar används för varje land som passeras. I början av en transportoperation
inges talong nr 1 till avgångstullanstallten. Redovisning sker så snart talong nr 2 inkommer från utförseltullanstalten, belägen
inom samma tullterritorium. För varje land som passeras upprepas detta förfarande, genom att respektive kupongpar i carneten
används.
7       TIR-carneterna trycks och distribueras av International Road Transport Union (Internationella vägtransportunionen, nedan kallad
IRU), med säte i Genève, för att levereras till användarna genom de garanterande sammanslutningarna i varje stat, vilka erhållit
denna behörighet av myndigheterna i de fördragsslutande parterna. TIR-carneten utfärdas av den garanterande sammanslutningen
i avgångslandet och den utställda garantin täcks av IRU och av en försäkringspool inrättad i Schweiz (nedan kallad försäkringspoolen).
8       I artikel 8 i TIR-konventionen föreskrivs följande:
”1.      Den garanterande sammanslutningen skall förbinda sig att erlägga de tullar och andra avgifter vid import eller export, jämte
eventuell dröjsmålsränta, som skall betalas enligt tullförfattningarna i det land där en oegentlighet uppmärksammats i samband
med en TIR-operation. Sammanslutningen skall solidariskt med de personer som det åligger att betala ovannämnda belopp ansvara
för erläggandet av dessa.
2.      Om en fördragsslutande parts lagar och förordningar ej föreskriver att tullar och andra avgifter vid import eller export skall
erläggas enligt moment 1 ovan, skall den garanterande sammanslutningen förbinda sig att på samma villkor erlägga ett belopp
som motsvarar summan av tullarna och de andra avgifterna vid import eller export samt den eventuella dröjsmålsräntan.
3.      Varje fördragsslutande part skall bestämma det högsta belopp per TIR‑carnet som kan krävas från den garanterande sammanslutningen
på grundval av bestämmelserna i moment[en] 1 och 2 ovan.
4.      Den garanterande sammanslutningens ansvarighet gentemot myndigheterna i det land där avgångstullanstalten är belägen skall
börja att gälla från den tidpunkt då TIR-carneten godtages av tullanstalten. I de länder som passeras senare och genom vilka
gods transporteras enligt TIR-förfarandet skall denna ansvarighet börja att gälla vid den tidpunkt då godset föres in ...
5.      Den garanterande sammanslutningens ansvarighet skall gälla icke endast sådant gods som är upptaget i TIR-carneten utan också
sådant gods som finns i den förseglade delen av vägfordonet eller i den förseglade containern utan att vara upptaget i carneten.
Ansvarigheten skall ej omfatta annat gods.
6.      Vid beräknandet av de tullar och andra avgifter, som nämnes i moment[en] 1 och 2 av denna artikel, skall de uppgifter om godset
som antecknats i TIR‑carneten anses riktiga om ej annat bevisas.
7.      När belopp, som nämnes i moment]en] 1 och 2 av denna artikel skall betalas, skall de behöriga myndigheterna i så stor utsträckning
som möjligt kräva betalning från den person eller de personer som är direkt ansvariga, innan den garanterande sammanslutningen
kräves.”
9       I artikel 11 i TIR-konventionen anges följande:
”1.      När en TIR-carnet ej avstämplats eller avstämplats med förbehåll, skall de behöriga myndigheterna ej ha rätt att kräva betalning
av de belopp som nämnes i moment[en] 1 och 2 av artikel 8 från den garanterande sammanslutningen, såvida ej myndigheter inom
en tid av ett år från den dag då TIR-carneten godtagits av dem skriftligen underrättat sammanslutningen om att avstämpling
ej skett eller gjorts med förbehåll. Samma bestämmelse skall gälla när avstämplingsbeviset erhållits på ett oegentligt eller
bedrägligt sätt, utom att tidsfristen då skall vara två år.
2.      Betalning av belopp, som avses i moment[en] 1 och 2 av artikel 8, skall krävas från den garanterande sammanslutningen tidigast
tre månader efter den dag då sammanslutningen underrättades om att carneten ej avstämplats eller avstämplats med förbehåll
eller att avstämplingsbeviset erhållits på ett oegentligt eller bedrägligt sätt och senast två år efter denna dag. I de fall
som under ovannämnda tidsfrist av två år blir föremål för laga åtgärder skall emellertid betalning krävas inom ett år från
den dag då domstolsutslaget vunnit laga kraft.
3.      Den garanterande sammanslutningen skall ha en tidsfrist av tre månader från den dag då densamma krävdes på betalning för att
erlägga de krävda beloppen. De erlagda beloppen skall återbetalas till sammanslutningen om det inom två år efter den dag,
då betalning krävdes, styrkes på sätt som tullmyndigheterna finner tillfredsställande att någon oegentlighet ej ägt rum i
anslutning till ifrågavarande transportoperation.”

Gemenskapens tullagstiftning
10     Artikel 451 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning
(EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10,
s. 1) (nedan kallad tillämpningsförordningen), vilken skall tillämpas från och med den 1 januari 1994, har följande lydelse:
”1.      Vid tillämpningen av bestämmelserna om användning av TIR-carnet eller ATA-carnet skall gemenskapens tullområde anses utgöra
ett enda territorium när varor i enlighet med artiklarna 91.2 b och c och 163.2 b i kodexen transporteras från en plats i
gemenskapens tullområde till en annan
–       enligt förfarandet för internationell transport av varor upptagna i en TIR‑carnet (TIR-konventionen),
–       med användning av en ATA-carnet (ATA-konventionen).
... ”
11     Artikel 454 i tillämpningsförordningen har följande lydelse:
”1.      Denna artikel skall tillämpas utan att det påverkar de särskilda bestämmelserna i TIR- och ATA-konventionerna om de garanterade
sammanslutningarnas ansvar vid användning av en TIR-carnet eller en ATA‑carnet.
2.      Om det upptäcks att en överträdelse eller oegentlighet har begåtts i en viss medlemsstat under eller i samband med en transport
som genomförts med en TIR‑carnet eller en transitering som genomförts med en ATA-carnet, skall den medlemsstaten uppbära tullar
och andra avgifter som i förekommande fall skall tas ut i enlighet med gemenskapsbestämmelser eller nationella bestämmelser,
utan att det påverkar eventuella straffrättsliga åtgärder.
3.      Om det inte är möjligt att fastställa inom vilket territorium överträdelsen eller oegentligheten har begåtts, skall den anses
ha blivit begången i den medlemsstat där den upptäcktes, såvida inte tullmyndigheterna på ett tillfredsställande sätt inom
den period som anges i artikel 455.1 kan förses med bevis för att transporten har genomförts enligt föreskrifterna eller var
överträdelsen eller oegentligheten faktiskt har begåtts.
…”
12     I artikel 455.1 och 455.2 i samma förordning föreskrivs följande:
”1.      Om det upptäcks att en överträdelse eller oegentlighet har begåtts under eller i samband med en transport som genomförs med
en TIR-carnet eller en transitering med en ATA-carnet, skall tullmyndigheterna anmäla detta till innehavaren av TIR-carneten
eller ATA-carneten och den garanterande sammanslutningen inom den period som föreskrivs i artikel 11.1 i TIR‑konventionen
eller i artikel 6.4 i ATA-konventionen, alltefter omständigheterna.
2.      Bevis för att transporten har genomförts enligt föreskrifterna med en TIR‑carnet eller en ATA-carnet enligt artikel 454.3
första stycket skall ges inom den period som föreskrivs i artikel 11.2 i TIR-konventionen eller i artikel 7.1 och 7.2 i ATA-konventionen,
alltefter omständigheterna.”
13     Mellan den 1 januari 1992 och den 31 december 1993 var dels artikel 10.1 och 10.2 i rådets förordning (EEG) nr 719/91 om användning
i gemenskapen av TIR‑carnet och ATA-carnet som transiteringshandlingar (EGT L 78, s. 6), vars lydelse i huvudsak överensstämmer
med artikel 454.1 och 454.2 i tillämpningsförordningen, dels artikel 2.1 och 2.2 i kommissionens förordning (EEG) nr 1593/91
av den 12 juni 1991 om tillämpningsföreskrifter till rådets förordning nr 719/91 (EGT L 148, s. 11), vilken har samma lydelse
som artikel 455.1 och 455.2 i tillämpningsförordningen, tillämpliga.
14     I artikel 457 i tillämpningsförordningen föreskrivs följande:
”För en försändelse som införs till gemenskapens tullområde eller påbörjas från ett avgångstullkontor som ligger i gemenskapens
tullområde skall vid tillämpningen av artikel 8.4 i TIR-konventionen den garanterande sammanslutningen bli eller vara ansvarig
inför tullmyndigheterna i varje medlemsstat vars territorium TIR-transporten kommer in i fram till den plats, där den lämnar
gemenskapens tullområde eller fram till bestämmelsekontoret i detta område.”

Systemet för gemenskapernas egna medel
15     Artikel 2 i förordning nr 1552/89, som förekommer i avdelning 1 med rubriken ”Allmänna bestämmelser”, har följande lydelse:
”1.      Vid tillämpning av denna förordning skall gemenskapens anspråk på egna medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 88/376/EEG,
Euratom anses fastställda så snart som medlemsstatens behöriga organ har underrättat den betalningsskyldige om det belopp
som han skall betala. Sådan underrättelse skall lämnas så snart som den betalningsskyldige är känd och gemenskapens anspråk
kan beräknas av de behöriga administrativa myndigheterna i enlighet med alla relevanta gemenskapsbestämmelser.
…”
16     Denna bestämmelse ändrades med verkan från och med den 14 juli 1996 genom rådets förordning (Euratom, EG) nr 1355/96 av den
8 juli 1996 (EGT L 175, s. 3), vars innehåll har återgetts i artikel 2 i förordning nr 1150/2000, i vilken det föreskrivs
följande:
”1.      Vid tillämpningen av denna förordning skall gemenskapens anspråk på egna medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 94/728/EG,
Euratom anses fastställda så snart som villkoren i tullföreskrifterna uppfyllts i fråga om bokföring av anspråksbeloppet och
underrättelse till den betalningsskyldige om beloppet.
2.      Fastställandet enligt punkt 1 skall anses ha skett dagen för bokföring enligt tullföreskrifterna …”
17     I artikel 6.1 och 6.2 a och b i förordning nr 1552/89, som förekommer i avdelning II, vilken har rubriken ”Bokföring av egna
medel” (nu artikel 6.1 och 6.3 a och b i förordning nr 1150/2000), föreskrivs följande:
”1.      Räkenskaper över egna medel skall föras av respektive medlemsstats finansförvaltning eller av det organ som utsetts av respektive
medlemsstat och skall delas upp på typ av medel.
2.      a)     De anspråk som fastställs enligt artikel 2 skall, om inte annat följer av b, bokföras [vanligen kallad A-bokföring] senast
den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställs.
b)     Fastställda anspråk som inte är bokförda enligt a på grund av att de inte har uppburits och ingen säkerhet har ställts, skall
anges i särskilda räkenskaper [vanligen kallad B-bokföring] inom den tid som fastställs i a. Medlemsstaterna får använda detta
förfarande när det har rests invändningar mot fastställda anspråk för vilka säkerhet har ställts och dessa anspråk kan komma
att förändras när tvisten har lösts.”
18     Artikel 9 i förordningarna nr 1552/89 och 1150/2000, som förekommer i avdelning III, vilken har rubriken ”Tillhandahållande
av egna medel”, har följande lydelse:
”1.      I enlighet med förfarandet i artikel 10 skall varje medlemsstat kreditera egna medel på det konto som för detta syfte i kommissionens
namn öppnats i medlemsstatens finansförvaltning eller hos ett organ utsett av medlemsstaten.
Detta konto skall vara avgiftsfritt.
2.      De krediterade beloppen skall av kommissionen räknas om … och bokföras …”
19     Artikel 10.1 i förordningarna nr 1552/89 respektive 1150/2000, som hör till samma avdelning III, har följande lydelse:
”Efter avdrag på 10 % som kostnader för uppbörd enligt artikel 2.3 [i beslut 88/376 respektive beslut 94/728] skall de egna
medel som avses i artikel 2.1 a och b i [dessa beslut] krediteras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i
den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställdes enligt artikel 2 i denna förordning.
För de anspråk som redovisas särskilt [B-bokföring enligt artikel 6.2 b respektive 6.3 b] skall krediteringen dock göras senast
den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken de belopp uppbars
som motsvarar anspråken.”
20     Artikel 11 i förordningarna nr 1552/89 och 1150/2000, som förekommer i avdelning III, har följande lydelse:
”En försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1 medför att den berörda medlemsstaten skall betala ränta
till den räntesats som på förfallodagen är tillämplig på medlemsstatens penningmarknad för kortfristig finansiering, ökad
med två procentenheter. Denna räntesats skall ökas med 0,25 procentenheter för varje månad som krediteringen försenas. Den
ökade räntesatsen skall tillämpas på hela förseningsperioden.”
21     I artikel 17.1 och 17.2 i samma förordningar, under avdelning VII med rubriken ”Kontrollbestämmelser” föreskrivs följande:
”1.      Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att det belopp som motsvarar de enligt artikel 2
fastställda anspråken tillhandahålls kommissionen enligt denna förordning.
2.      Medlemsstaterna fritas från skyldigheten att ställa belopp motsvarande fastställda anspråk till kommissionens förfogande endast
om dessa belopp inte har uppburits på grund av force majeure. Medlemsstaterna fritas även från denna skyldighet i vissa särskilda
fall när det efter en noggrann undersökning av alla relevanta omständigheter i det enskilda fallet visar sig att beloppen
på lång sikt är omöjliga att uppbära på grund av skäl som inte kan tillskrivas medlemsstaterna.
…”

Det administrativa förfarandet
22     Kontrollanter från kommissionen genomförde mellan den 18 och den 22 november 1996, samt mellan den 1 och den 5 december 1997
kontroller av de traditionella egna medlen i Belgien. Det framgår av rapporterna från dessa kontroller att de hade upptäckt
avvikelser gällande fastställande, bokföring och tillhandahållande av egna medel till kommissionen i samband med transitering,
samt vad gäller tillämpningen av TIR‑systemet. Dessa avvikelser hänförde sig till att egna medel inte hade betalats eller
betalats för sent till kommissionen på grund av att bestämmelserna om bokföring i artikel 6.2 i förordning nr 1552/89 inte
hade iakttagits.
23     Vad avser kontrollen år 1996 hade avvikelserna, vilka omnämnts i kontrollrapporten, åter meddelats de belgiska myndigheterna
genom skrivelse av den 12 maj 1999. Vad avser kontrollen år 1997 fann kommissionen att de belgiska myndigheterna beträffande
vissa ej avstämplade TIR-carneter hade underlåtit att för de i tabellerna 1 och 2 i rapporten angivna akterna bokföra fastställda
belopp för vilka säkerhet ställts och mot vilka invändningar inte rests. Först efter den utförda kontrollen av egna medel
redovisades beloppen och då i B‑bokföringen på grund av att den garanterande sammanslutningen hade överklagat indrivningsåtgärderna.
24     Eftersom kommissionen ansåg att det inte var fråga om tullskulder mot vilka den betalningsskyldige rest invändningar uppmanade
den i skrivelse av den 2 februari 2000 de belgiska myndigheterna att redovisa ovannämnda belopp i A‑bokföringen. Den uppmanade
också myndigheterna att översända en översikt över alla TIR-carneter som inte hade avstämplats under tiden den 1 januari 1995–1 december
1997 tillsammans med uppgift om fastställande av anspråken och bokföring. Den uppmanade även myndigheterna att redovisa alla
belopp som omfattades av garanti och mot vilka invändningar inte rests i A-bokföringen.
25     I svarsskrivelser av den 12 februari 2001 avseende kontrollen av egna medel år 1996 och av den 31 maj 2000 avseende kontrollen
år 1997, bestred de belgiska myndigheterna kommissionens anmärkningar.
26     Kommissionen ansåg inte att de argument som framförts av Konungariket Belgien var övertygande utan skickade den 23 oktober 2001
en formell underrättelse till medlemsstaten i fråga. Kommissionen utvecklade i denna underrättelse återigen sin ståndpunkt
och anmodade de belgiska myndigheterna att yttra sig i frågan. Dessa svarade genom skrivelse av den 17 januari 2002. I svaret
bestred dessa ånyo kommissionens argumentation.
27     Detta svar godtogs inte av kommissionen, som den 26 juni 2002 översände ett motiverat yttrande till Konungariket Belgien.
Kommissionen uppmanade Konungariket Belgien att vidta nödvändiga åtgärder för att rätta sig efter det motiverade yttrandet
inom en tidsfrist på två månader räknat från mottagandet av nämnda yttrande. De belgiska myndigheterna svarade genom skrivelse
av den 6 september 2002, i vilken de vidhöll sin ståndpunkt.
28     Under dessa omständigheter beslutade kommissionen att väcka förevarande talan.

Huruvida talan kan tas upp till sakprövning

Parternas argument
29     Konungariket Belgien har gjort gällande att kommissionen i förevarande mål inte kan åberopa grunder som avser åsidosättande
av bestämmelserna i förordning nr 1150/2000, vilka grundar sig på förordning nr 1552/89 i dess lydelse enligt förordning nr
1355/96, som är tillämplig sedan den 14 juli 1996. Dessa grunder kan ej tas upp till sakprövning eftersom de inte baserar
sig på bestämmelserna i förordning nr 1552/89 i dess ursprungliga lydelse som är tillämplig på omständigheterna i målet, det
vill säga betalningsuppmaningarna avseende samtliga aktuella TIR-carneter som utfärdats före den 14 juli 1996.
30     Talan skulle vidare inte längre ha något föremål, och därmed inte kunna tas upp till sakprövning, eftersom den avser för sen
redovisning i B-bokföringen. Denna skulle nämligen ha skett när kommissionens kontrollrapport meddelades, det vill säga innan
det motiverade yttrandet avsändes. Avsaknad av denna bokföring kan således inte bli föremål för en talan om fördragsbrott.
31     Vad avser den första invändningen om rättegångshinder har kommissionen gjort gällande att villkoren för att ett anspråk på
denna tullskuld skall uppstå för gemenskapen är desamma före och efter den lagstiftning som infördes genom förordning nr 1150/2000.
Bestämmelserna i förordning nr 1552/89 i dess lydelse enligt förordning nr 1355/96 påverkar inte de bestämmelser som är aktuella
i förevarande mål. Denna uppfattning delas för övrigt av Konungariket Belgien, som har medgett att det i artikel 2 i förordning
nr 1150/2000 föreskrivs fyra villkor som är identiska med dem som föreskrivs i artikel 2 i förordning nr 1552/89. Den första
invändningen om rättegångshinder kan därför inte godtas.
32     Vad gäller påståendet att talan inte kan prövas i sak i den del den avser för sen redovisning av beloppen i B-bokföringen,
har kommissionen påpekat att i de flesta av de 33 fall som avses hade de belgiska myndigheterna, när kontrollen genomfördes
i november 1996, inte redovisat någonting i vare sig B-bokföringen eller,
a fortiori
, A-bokföringen. De omtvistade beloppen hade inte tagits upp i B‑bokföringen förrän i december 1997. Då Konungariket Belgien
vägrat kommissionen tillgång till likartade ärenden kan det inte uteslutas att det finns andra fall där bokföring inte har
skett. Dessutom kan den felaktiga redovisningen i B-bokföringen i stället för i A-bokföringen ha inneburit att bokföring skett
för sent och därmed inneburit att dröjsmålsränta skall utgå.

Domstolens bedömning
33     Domstolen erinrar beträffande svarandens första invändning om rättegångshinder om att förekomsten av ett fördragsbrott, inom
ramen för en talan som väcks med stöd av artikel 226 EG, enligt domstolens rättspraxis skall bedömas utifrån den gemenskapslagstiftning
som var i kraft då den tidsfrist löpte ut som kommissionen hade föreskrivit för att medlemsstaten i fråga skulle rätta sig
efter dess motiverade yttrande (se, bland annat, dom av den 10 september 1996 i mål C-61/94, kommissionen mot Tyskland, REG
1996, s. I‑3989, punkt 42, och av den 9 november 1999 i mål C-365/97, kommissionen mot Italien, REG 1999, s. I‑7773, punkt
32).
34     Även om det är så att de yrkanden som ansökan innehåller i princip inte kan utvidgas till att omfatta andra fördragsbrott
än dem som gjorts gällande i det motiverade yttrandets slutsats och i den formella underrättelsen, har kommissionen inte desto
mindre möjlighet att göra gällande att sådana skyldigheter som härrör från den ursprungliga versionen av en gemenskapsrättsakt,
som senare ändrats eller upphävts, och som kvarstår genom de nya bestämmelserna, har åsidosatts. Däremot kan inte tvisteföremålet
utvidgas till att avse skyldigheter som följer av nya bestämmelser som saknar sin motsvarighet i den ursprungliga versionen
av rättsakten i fråga, eftersom detta skulle innebära att de formella kraven för ett korrekt genomförande av förfarandet vid
fastställelse av fördragsbrottet åsidosattes (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 juni 2003 i mål C-363/00, kommissionen
mot Italien, REG 2003, s. I-5767, punkt 22).
35     Följaktligen kan kommissionen göra gällande att Konungariket Belgien har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 6,
9, 10 och 11 i förordning nr 1150/2000.
36     Vad avser svarandens andra invändning om rättegångshinder, skall det erinras om att det finns ett oupplösligt samband mellan
skyldigheten att fastställa gemenskapernas egna medel, skyldigheten att inom föreskrivna frister kreditera dessa medel på
kommissionens konto och skyldigheten att betala dröjsmålsränta (se, bland annat, dom av den 16 maj 1991 i mål C-96/89, kommissionen
mot Nederländerna, REG 1991, s. I-2461, punkt 38).
37     Om man utgår ifrån att det finns fog för kommissionens anmärkning, att tullskulden bokförts på ett felaktigt sätt eller för
sent och att de motsvarande egna medlen krediterats på kommissionens konto för sent, kan det följaktligen inte uteslutas att
det finns vissa verkningar av fördragsbrottet som inte har rättats till vid utgången av den frist som fastställts i det motiverade
yttrandet, till exempel betalningen av dröjsmålsräntor enligt förordning nr 1150/2000. Det finns således ett intresse av att
få konstaterat huruvida ett fördragsbrott föreligger (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 april 2005 i mål C-104/02,
kommissionen mot Tyskland, REG 2005, I-2689, punkterna 45 och 46).
38     Som domstolen för övrigt erinrar om i punkt 47 i dom av den 12 juni 2003 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien utgör
en medlemsstats åsidosättande av en skyldighet enligt gemenskapsrätten i sig ett fördragsbrott, och det förhållandet att detta
åsidosättande inte har medfört skadliga verkningar saknar relevans liksom förhållandet att det inte medfört någon fördel för
medlemsstaten i fråga.
39     Av detta följer att inte heller denna invändning kan godtas.

Prövning i sak

Kommissionens första anmärkning som avser brister i hanteringen av vissa TIR‑carneter genom att gemenskapernas egna medel
inte bokförts på ett riktigt sätt eller betalats inom fristerna
Parternas argument
40     Kommissionen har påstått att kontrollanterna under kontroller som genomfördes i Belgien under november 1996 och december 1997
upptäckte avvikelser gällande fastställande, bokföring och tillhandahållande av egna medel till kommissionen i samband med
transitering, samt vad gäller tillämpningen av TIR-systemet avseende transaktioner som genomfördes vid belgiska tullanstalter
under åren 1992–1994.
41     Vad avser de år 1996 konstaterade avvikelserna gällande 33 transaktioner med ej redovisade TIR-carneter, redovisade de belgiska
myndigheterna i 20 fall de fastställda anspråken i B-bokföringen endast ett år efter kommissionens kontroll. I 2 fall har
dessutom tullskulden preskriberats eftersom tullmyndigheterna inte genomfört nödvändiga underrättelser inom fristen, nämligen
att underrätta den garanterande sammanslutningen att TIR-carneten inte redovisats samt kräva betalning av den betalningsskyldige.
Vad avser dessa två fall accepterade de belgiska myndigheterna att betala ett visst belopp plus dröjsmålsränta. Denna betalning
uteblev emellertid.
42     I andra fall, där de TIR-carneter som hade godtagits under 1993, för vilka säkerhet ställts, redovisade de belgiska myndigheterna
beloppen i A-bokföringen efter utgången av den frist som anges i artikel 6.2 a i förordning nr 1552/89 [nu artikel 6.3 a i
förordning nr 1150/2000] efter att ha erhållit utbetalningen av dessa belopp från den garanterande sammanslutningen i augusti
1999. I enlighet med artikel 455 i tillämpningsförordningen och artikel 11 i TIR-konventionen skulle de belgiska myndigheterna
ha fastställt de aktuella egna medlen senast 15 månader efter det att TIR-carneten hade godtagits och redovisat dem i A-bokföringen
senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråken
fastställs.
43     Slutligen, vad gäller flera TIR-carneter med ett totalbelopp på över 156 miljoner BEF för vilka säkerhet ställts och mot vilka
invändningar inte rests av den betalningsskyldige, har de belgiska myndigheterna inte redovisat motsvarande belopp i A-bokföringen
på grund av att de garanterande sammanslutningarna till följd av de tvingande åtgärder som vidtagits mot dem överklagat dessa.
Vid detta tillfälle uppmanades de belgiska myndigheterna att revidera sin uppfattning vad gäller bokföring av ej redovisade
TIR-carneter på sätt som utvecklas i punkt 42 i förevarande dom och redovisa alla fastställda belopp för vilka säkerhet ställts
i A‑bokföringen inom den frist som föreskrivs i gemenskapslagstiftningen.
44     Vid kontrollen 1997 fann kommissionens kontrollanter att de belgiska myndigheterna beträffande vissa ej avstämplade TIR-carneter
hade underlåtit att för de i tabellerna 1 och 2 i rapporten angivna akterna bokföra fastställda belopp för vilka säkerhet
ställts och mot vilka invändningar inte rests av den betalningsskyldige. Först efter den utförda kontrollen av egna medel
redovisades beloppen och då i B-bokföringen på grund av att den garanterande sammanslutningen hade överklagat indrivningsåtgärderna
som riktats mot den.
45     I sin replik har kommissionen preciserat att den i förevarande förfarande har hävdat att Konungariket Belgien har fastställt
anspråken ett år efter kommissionens kontroller trots att myndigheterna i denna medlemsstat haft kännedom om oegentligheterna
långt före dessa kontroller. Kommissionen har vidare hävdat att medlemsstaten inte redovisat motsvarande belopp i A‑bokföringen
trots att säkerhet ställts och inga invändningar rests, före utgången av den tvingande frist som föreskrivs i artikel 6.3
a i förordning nr 1150/2000 och att dessa belopp inte betalats till kommissionen i enlighet med artiklarna 9 och 10.1 i samma
förordning samt att denna inte vare sig har betalat de motsvarande belopp för de två åsidosättanden som varit kända för myndigheterna
eller meddelat kommissionen uppgifterna i liknande ärenden.
46     Kommissionen har inte godtagit de förklaringar som den belgiska regeringen har gett för att motivera avvikelserna och dröjsmålen
med bokföringen som upptäckts vid de två aktuella kontrollerna. Dessa dröjsmål översteg kraftigt de frister som anges i artikel
6.3 i förordning nr 1150/2000, vad gäller redovisning i såväl A‑bokföringen som B-bokföringen. Dröjsmålet med redovisning
i A-bokföringen har medfört att de aktuella egna medlen ställts till förfogande för sent, och därför skall dröjsmålsränta
utgå.
47     De belgiska myndigheternas argument enligt vilket frånvaron av frist inom vilken invändningar mot tullskulden skall göras,
såväl i gemenskapslagstiftningen som i den belgiska lagstiftningen, innebär att invändningar kan ske efter fristen för bokföring
av denna skuld enligt förordning nr 1150/2000 kan inte godtas. Ett sådant resonemang skulle nämligen leda till att artikel
6.3 i denna förordning, vars syfte är att systemet med gemenskapernas egna medel skall fungera väl, skulle förlora sin ändamålsenliga
verkan. Enligt kommissionen inträder det automatiska krav på dröjsmålsränta som föreskrivs i artikel 11 i nämnda förordning
när den aktuella medlemsstaten är i dröjsmål med bokföringen.
48     Det kan vidare inte anses att enbart bristande betalning av förfallna anspråk skall förstås som en invändning i den mening
som avses i artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000 då den betalningsskyldige kan ha underlåtit att betala av någon annan
anledning, till exempel av misstag eller glömska. De belgiska myndigheterna har för övrigt inte anfört någon omständighet
som visar att invändningarna mot fastställda anspråk kan leda till att skulden avskrivs.
49     Vad gäller frågan huruvida de tullanspråk som var föremål för kontrollen 1997 skall anses täckta av en heltäckande säkerhet,
anser kommissionen att säkerheterna, åtminstone delvis, täcker de aktuella skulderna. Det skall inte göras någon skillnad
på säkerheter, utan de aktuella beloppen för vilka säkerhet har ställts skall även redovisas i A-bokföringen och betalas till
kommissionen inom de föreskrivna fristerna.
50     Kommissionen har inte heller kunnat godta att enbart en invändning från de garanterande sammanslutningarna är tillräckligt
för att de aktuella anspråken skall redovisas i B-bokföringen. Vad avser de TIR-akter som omnämns i kontrollrapporten från
november 1996 var villkoren som anges i artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000 inte uppfyllda, vare sig för de TIR-carneter
för vilka de belgiska myndigheterna under tiden betalat anspråken eller för dem som fortfarande var redovisade i B-bokföringen.
Detta gäller även för en del av de TIR-carneter som avses i rapporten från kontrollen i december 1997. De belgiska myndigheterna
skulle i samtliga dessa fall, i enlighet med artikel 455 i tillämpningsförordningen och artikel 11 i TIR-konventionen ha fastställt
de aktuella egna medlen senast efter 15 (12+3) månader efter det att de aktuella TIR‑carneterna godtagits och redovisat dem
i A-bokföringen inom fristen, eftersom det rörde sig om belopp för vilka säkerhet hade ställts och mot vilka inga invändningar
hade rests av den betalningsskyldige.
51     Enligt kommissionen rörde de garanterande sammanslutningarnas invändningar i första hand dess ansvar för skulderna och inte
giltigheten av de senare. Under alla omständigheter är en sådan invändning inte avgörande i det aktuella fallet eftersom den
skett efter det datum då de ifrågavarande rättigheterna skulle ha redovisats i A-bokföringen och ställts till kommissionens
förfogande.
52     Den belgiska regeringen har endast åberopat hypotetiska resonemang utan att visa skälen för att invändningar mot fordringarna
rests av de garanterande sammanslutningarna trots att bevisbördan för detta åvilar myndigheterna i denna medlemsstat. Enligt
vad kommissionen funnit har nämnda sammanslutning i vissa fall inte invänt och väckt talan mot nämnda fordringar förrän månader,
eller till och med ett år, efter det att kraven framställdes. Kommissionen har påpekat att de fastställda belopp för vilka
säkerhet har ställts skulle ha redovisats i A‑bokföringen och således utbetalats till kommissionen långt innan återförsäkringsavtalet
med försäkringspoolen upphörde.
53     Vad avser fordringarna som är hänförliga till de fall som kontrollerats 1996 har kommissionen vidhållit att det är dagen då
TIR-förfarandet inleddes och då säkerhet ställdes som är avgörande. Eftersom det vid den tidpunkt då dessa anspråk skulle
ha ställts till kommissionens förfogande inte förelåg några invändningar skulle dessa ha redovisats i A-bokföringen. Den omständigheten
att dessa akter tagits med i skiljeförfarandet som påkallats av IRU mot försäkringspoolen innebär inte att invändningar rests
mot dessa då de förföll till betalning. Vad gäller fordringar från kontrollen 1997 kan inte försäkringspoolens uppsägning
av avtalet göras gällande eftersom en säkerhet hade ställts i samtliga aktuella fall. Denna säkerhet hade ställts inom ramen
för TIR-förfarandet och den påverkades inte av uppsägningen av återförsäkringsavtalet.
54     I förordning nr 1150/2000 görs inte någon skillnad mellan ”äkta” och ”oäkta” säkerheter, inte heller mellan ”personliga” och
”reala” säkerheter. Medlemsstaterna är fria att bestämma vilka säkerheter de vill kräva. Det enda villkoret är att denna säkerhet
skall vara effektiv och tillräcklig. I annat fall ankommer det på medlemsstaten och inte gemenskapen att ansvara för följderna.
55     Kommissionen har preciserat att redovisning av egna medel i den mening som avses i artikel 10 i förordning nr 1150/2000 förutsätter
att dessa har fastställts, något som inte kräver att de aktuella beloppen har uppburits utan endast att de har beaktats. Skyldigheten
att redovisa beloppen i bokföringen föreligger även om medlemsstaterna inte uppburit de aktuella medlen.
56     Kommissionen har slutligen påpekat att de belgiska myndigheterna förefaller hävda att de 72 aktuella fallen utgjorde fall
av bedrägeri. Kommissionen har emellertid inte kännedom om mer än de 33 fall som tagits upp i rapporten från kontrollen 1996.
Vad avser alla övriga liknande fall har kommissionen begärt att de belgiska myndigheterna skall ställa de aktuella beloppen
till förfogande. Dessa myndigheter har inte lämnat alla begärda upplysningar vid de genomförda kontrollerna och de har därmed
brustit i sin skyldighet att samarbeta lojalt.
57     De belgiska myndigheterna har likaledes gjort gällande att de inte ville äventyra det straffrättsliga förfarandet mot bedragarna
med ett kravförfarande. Dessa myndigheter har således sökt motivera att en förlängd frist på två år skulle tillämpas för underrättelsen
om att avstämpling ej skett, på grundval av artikel 11.1 i TIR-konventionen. I 31 av de 33 fallen hade dock underrättelsen
från de belgiska myndigheterna till den garanterande sammanslutningen redan ägt rum inom en mycket kortare frist, från en
dag till några månader. Den påstådda viljan att inte äventyra det straffrättsliga förfarandet motiverar inte att de belgiska
myndigheterna skall förbli overksamma vad gäller kraven mot den betalningsskyldige eller mot den garanterande sammanslutningen.
Fristen på två år till vilken de belgiska myndigheterna har hänvisat fungerar enbart till den garanterande sammanslutningens
fördel, som får längre tid på sig att styrka att någon oegentlighet inte ägt rum i anslutning till transportoperationen, medan
en frist på ett år gäller för den betalningsskyldige.
58     Enligt Konungariket Belgien har förevarande tvist sitt ursprung i de strukturella svårigheter som TIR-förfarandet kännetecknades
av under åren 1995–1997 till följd av att den internationella försäkringspoolen i slutet av år 1994 hade sagt upp återförsäkringsavtalet
med IRU och de garanterande sammanslutningarna. IRU har därefter vägrat att betala tullskulder som har uppkommit före slutet
av 1994. Samtliga av dessa fall har tagits med i det skiljeförfarande som inletts av IRU mot försäkringspoolen i syfte att
erhålla betalning genom ett rättsligt förfarande. Skiljenämnden har avgjort en tredjedel av de cirka 3 000 ärendena till försäkringspoolens
fördel och denna är inte längre betalningsskyldig för tullskulder vilka uppkommit före slutet av 1994. IRU har överklagat
skiljedomen.
59     Vad avser de ej avstämplade TIR-carneter som godtagits av de belgiska tullanstalterna har det ej varit möjligt att erhålla
betalning frivilligt från den betalningsskyldige eller av den garanterande sammanslutningen. Den senare har invänt mot alla
fordringar som härrör från en TIR-carnet. Eftersom detta förhållande kan påverka värdet av fordringen är det förenligt med
gemenskapsrätten att redovisa de omtvistade beloppen i B-bokföringen.
60     Med undantag för de två TIR-carneter för vilka Konungariket Belgien medgett att betalning krävts för sent har kommissionen
inte påstått annat än att fordran inte fastställts i enlighet med artikel 2 i förordning nr 1152/89 De nödvändiga villkoren
för denna fastställelse är inte uppfyllda förrän den garanterande sammanslutningen har krävts på betalning. I motsats till
kommissionen har Konungariket Belgien hävdat att det enligt artikel 11.1 i TIR-konventionen jämförd med artikel 11.2 i samma
konvention klart framgår att medlemsstaten skall kräva den garanterande sammanslutningen på betalning senast tre år (1+2)
efter det att TIR‑carneten godtagits med mindre än, vilket är fallet, avstämplingsbeviset redovisats på ett oegentligt eller
bedrägligt sätt då den maximala fristen är 4 år (2+2). För samtliga aktuella TIR-carneter, för vilka avstämplingsbeviset redovisats
på ett oegentligt eller bedrägligt sätt, har fastställelsen av fordran, efter en långvarig undersökning för att fastställa
beloppet och identiteten, vilka varit nödvändiga för detta fastställande, gjorts inom den lagstadgade fristen, då den tidigare
garanterande sammanslutningen inte längre fullgjorde sina skyldigheter.
61     Den belgiska regeringen är även av den uppfattningen att det inte är tillräckligt att säkerhet anses föreligga, oberoende
av dess karaktär, för att redovisning skall ske i A-bokföringen. Den anser vidare att redovisning i B-bokföringen är möjlig
även om innehavaren av TIR-carneten inte formellt har rest invändningar mot tullskulden.
62     Eftersom syftet med artikel 6.2 b i förordning nr 1552/89 är att medlemsstaten inte själv skall tvingas betala de anspråk
som inte kunnat krävas in måste en säkerhet i den mening som avses i denna bestämmelse kunna göras gällande inom den i bestämmelsen
angivna tidsfristen. I samtliga fall har krav på betalning framförts till den garanterande sammanslutningen före juli månad
1996, och vad gäller samtliga aktuella TIR-carneter löpte fristen för att redovisa beloppet för tullskulden i bokföringen
av egna medel ut vid en tidpunkt då försäkringspoolen redan hade sagt upp återförsäkringsavtalet. Följaktligen var det motiverat
att redovisa dessa belopp i B-bokföringen fram till dess att säkerheten, i förekommande fall, faktiskt utnyttjades.
63     Under alla omständigheter är den skillnad som kommissionen gjort vad gäller redovisning i B-bokföringen, beroende av huruvida
invändningen mot kravet på betalning gjorts av den betalningsskyldige eller av den garanterande sammanslutningen, ogrundad.
Vidare är denna institutions uppfattning att en invändning måste ske skriftligen, inom den föreskrivna fristen för redovisning
i bokföringen av egna medel (första dagen efter den 19 i den andra månaden efter fastställandet) inte förenlig med gemenskapsrätten
och särskilt inte med förordning nr 1552/89 och TIR-konventionen.
Domstolens bedömning
64     Som generaladvokaten angett i punkterna 49–51 i sitt förslag till avgörande skall den första anmärkningen delas upp i flera
delar. Domstolen konstaterar att de belgiska myndigheterna har försummat att lämna underrättelser beträffande tullskulder
som härrör från två TIR-carneter som avses i förevarande mål (se punkt 41 i förevarande dom) och följaktligen åsidosatt sina
skyldigheter enligt förordning nr 1150/2000, vilket Konungariket Belgien inte har bestritt. Det har vidare yrkats att domstolen
skall fastställa att mot bakgrund av de två kontroller av egna medel som kommissionen genomfört avseende varutransporter med
användande av TIR-carneter som redovisats under åren 1992–1994, har Konungariket Belgien i åtminstone vissa fall dels för
sent redovisat egna medel hänförliga till TIR‑carneter som ej avstämplats i regelmässig ordning, dels felaktigt redovisat
egna medel i B-bokföringen i stället för i A-bokföringen med följd att egna medel inte ställts till kommissionens förfogande
eller ställts till dess förfogande för sent. Det är ostridigt att belopp motsvarande de TIR-carneter som godtogs under åren
1992–1994, vilka avses i förevarande talan, redovisats i B‑bokföringen ett år efter de ovannämnda kontrollerna åren 1996 och
1997.
65     Eftersom den belgiska regeringen har medgett att den inte inom de föreskrivna fristerna framfört de krav som föreskrivs i
tullagstiftningen vad gäller två av de TIR-carneter som avses i förevarande talan, vilket lett till att tullskulden preskriberats,
och då den följaktligen åsidosatt sina skyldigheter enligt förordning nr 1150/2000 är denna del av den första anmärkningen
välgrundad.
–       Påstådda dröjsmål i redovisningen av anspråk
66     I enlighet med artikel 454.2 i tillämpningsförordningen skall om det upptäcks att en överträdelse eller oegentlighet har begåtts
i en viss medlemsstat under eller i samband med en transport som genomförts med en TIR-carnet eller en transitering som genomförts
med en ATA-carnet den medlemsstaten uppbära tullar och andra avgifter som i förekommande fall skall tas ut i enlighet med
gemenskapsbestämmelser eller nationella bestämmelser, utan att det påverkar eventuella straffrättsliga åtgärder. Om så är
fallet skall i enlighet med artikel 455.1 i samma förordning tullmyndigheterna anmäla detta till innehavaren av TIR‑carneten
eller ATA-carneten och den garanterande sammanslutningen inom den period som föreskrivs i artikel 11.1 i TIR-konventionen,
det vill säga inom en tid av ett år från den dag då TIR-carneten godtagits av dem. Om avstämplingsbeviset erhållits på ett
oegentligt eller bedrägligt sätt skall tidsfristen vara två år.
67     Enligt artikel 11.2 i TIR-konventionen skall betalning krävas från den garanterande sammanslutningen tidigast tre månader
efter den dag då sammanslutningen underrättades om att carneten ej hade avstämplats eller avstämplats med förbehåll eller
att avstämplingsbeviset erhållits på ett oegentligt eller bedrägligt sätt och senast två år efter denna dag. Detta gäller
inte när rättsliga åtgärder vidtas inom ovannämnda tidsfrist av två år. I dessa fall skall betalning krävas inom ett år från
den dag då domstolsutslaget vunnit laga kraft.
68     Det framgår av de ovanstående bestämmelserna i förening att betalning av tullskulden, för det fall carneten ej avstämplats,
i princip skall krävas inom tre år från det att denna godtagits. Denna frist kan utsträckas till fyra år om avstämplingsbeviset
erhållits på ett bedrägligt sätt.
69     Det skall emellertid preciseras att då artikel 455.1 i tillämpningsförordningen har till syfte att säkerställa en snabb och
enhetlig tillämpning av bestämmelserna om indrivning av tullskulden i syfte att ta till vara intresset av att gemenskapens
egna medel snabbt finns tillgängliga (se analogt, bland annat, dom av den 14 april 2005 i mål C-460/01, kommissionen mot Nederländerna,
REG 2005, s. I-2613, punkterna 60, 63, 69 och 70), skall meddelandet om att en överträdelse eller oegentlighet har begåtts
under alla omständigheter ske så fort som möjligt, nämligen så fort tullmyndigheterna fått kännedom om denna överträdelse
eller oegentlighet, således i tillämpliga fall och, såsom i ifrågavarande mål i minst 31 fall, i god tid före utgången av
de maximala fristerna på ett år och, i fall av bedrägeri, två år i enlighet med artikel 11.1 i TIR-konventionen.
70     Av samma skäl skall krav på betalning i den mening som avses i artikel 11.2 i TIR‑konventionen sändas så snart tullmyndigheterna
har möjlighet därtill, således i det aktuella fallet och i flertalet fall från kontrollen år 1996 för vilka kommissionen hade
relevanta upplysningar, innan fristen löpte ut två år efter meddelandet om att överträdelse eller oegentlighet hade begåtts,
det vill säga från och med februari 1995.
71     Eftersom kommissionens syfte med talan inte är att fastställa att ett åsidosättande av bestämmelserna i TIR-konventionen och
tillämpningsförordningen skett, utan ett åsidosättande av artikel 6 i förordning nr 1150/2000 vad gäller bokföring av egna
medel, skall det kontrolleras huruvida Konungariket Belgien har åsidosatt denna bestämmelse genom att bokföra de omtvistade
beloppen ett år efter kommissionens kontroller.
72     I artikel 6.1 i förordning nr 1150/2000 anges att medlemsstaterna skall föra räkenskaper över egna medel vid finansförvaltningen
eller vid det organ som utsetts av dem. Medlemsstaterna är, enligt artikel 6.3 a och b, skyldiga att redovisa de anspråk som
”har fastställts enligt artikel 2” i samma förordning senast den första arbetsdagen efter den nittonde i den andra månad som
följer efter den månad under vilken anspråket har fastställts, i antingen A-bokföringen eller, för det fall vissa villkor
uppfyllts, B‑bokföringen.
73     Enligt artikel 2.1 och 2.2 i förordning nr 1150/2000 skall gemenskapens anspråk på egna medel anses fastställda så snart som
villkoren i tullföreskrifterna uppfyllts i fråga om bokföring av anspråksbeloppet och underrättelse till den betalningsskyldige
om beloppet. Fastställandet enligt nämnda punkt 1 skall anses ha skett dagen för bokföring enligt tullföreskrifterna.
74     Vad avser ”bokföring” och ”underrättelse” hänvisas i artikel 2 i förordning nr 1150/2000 till tullbestämmelserna, nämligen
tillämpningsförordningen, TIR‑konventionen och rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av
en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1) (nedan kallad tullkodexen). Krav på betalning med tillämpning av artikel 11.2
i TIR-konventionen skall således anses vara en underrättelse i den mening som avses i artikel 2 i förordning nr 1150/2000.
75     Som domstolen har angett i punkt 59 i dom av den 15 november 2005 i mål C‑392/02, kommissionen mot Danmark (REG 2005, s. I-9811),
framgår det av artiklarna 217, 218 och 221 i tullkodexen att villkoren är uppfyllda när tullmyndigheterna har tillgång till
nödvändiga fakta och följaktligen kan beräkna det tullbelopp som följer av en tullskuld samt kan fastställa vem som är gäldenär
(se, för ett liknande resonemang, domarna av den 14 april 2005 i de ovannämnda målen kommissionen mot Nederländerna, punkt
71, och kommissionen mot Tyskland, punkt 80). Medlemsstaterna får inte avstå från att fastställa fordringarna – inte ens om
de bestrider desamma – vid äventyr av att gemenskapernas ekonomiska balans rubbas av en medlemsstats agerande (domen i det
ovannämnda målet kommissionen mot Danmark, punkt 60)
76     Följaktligen är medlemsstaterna skyldiga att fastställa ett anspråk för gemenskaperna på de egna medlen så snart som tullmyndigheterna
har möjlighet att beräkna det tullbelopp som följer av en tullskuld och fastställa vem som är gäldenär (domen i det ovannämnda
målet kommissionen mot Danmark, punkt 61) och de är därför skyldiga att bokföra anspråken i enlighet med artikel 6 i förordning
nr 1150/2000.
77     I förevarande mål är det ostridigt att de belgiska myndigheterna bokfört tullskulden ett år efter de kontroller som genomfördes
av kommissionen 1996 och 1997 och att motsvarande krav på betalning, vilka förutsätter att de belgiska tullmyndigheterna kunnat
beräkna beloppen på de anspråk som följer av denna skuld och bestämma vem som är betalningsansvarig, skickades långt före
dessa kontroller. Under dessa omständigheter har den bokföring som skulle ha skett inom den frist som föreskrivs i artikel
6.3 i förordning nr 1150/2000, i förevarande fall räknat från den dag då kraven på betalning skickades, uppenbarligen skett
för sent.
–       Den påstådda felaktiga redovisningen av anspråken i B-bokföringen
78     Domstolen har i punkt 66 i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Danmark erinrat om att det följer av artikel 17.1
och 17.2 i förordning nr 1150/2000 att medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de belopp
som motsvarar de enligt artikel 2 i samma förordning fastställda anspråken tillhandahålls kommissionen. Medlemsstaterna fritas
från denna skyldighet bara om uppbörden inte har kunnat verkställas på grund av force majeure eller om det visar sig vara
omöjlig att kräva tillbaka skulden på grund av skäl som inte kan tillskrivas medlemsstaterna.
79     I fråga om bokföring av egna medel, anges i artikel 6.3 a och b i förordning nr 1150/2000 att medlemsstaterna är skyldiga
att redovisa de anspråk som har fastställts enligt ovannämnda artikel 2 i samma förordning i A-bokföringen senast den första
arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket har fastställts.
Detta gäller med förbehåll för möjligheten att inom samma frist redovisa fastställda anspråk i B‑bokföringen när de inte har
uppburits och det inte har ställts någon säkerhet för dem och ”när det har rests invändningar mot fastställda anspråk för
vilka säkerhet har ställts och dessa anspråk kan komma att förändras när tvisten har lösts”.
80     För att egna medel skall kunna ställas till förfogande anges i artikel 9.1 i förordning nr 1150/2000 att i enlighet med förfarandet
i artikel 10 i samma förordning skall varje medlemsstat kreditera egna medel på det konto som öppnats för detta syfte i kommissionens
namn. I enlighet med punkt 1 i denna bestämmelse skall, efter avdrag för uppbörd, egna medel krediteras senast den första
arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställdes enligt
artikel 2 i samma förordning, med undantag för de anspråk som redovisas i B-bokföringen enligt artikel 6.3 b i den förordningen,
vilka skall krediteras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad
under vilken dessa belopp ”uppbars”.
81     Den belgiska regeringen har gjort gällande att eftersom det rests invändningar i den mening som avses i artikel 6.3 b i förordning
nr 1150/2000, mot anspråken som avses i förevarande förfarande, kan de aktuella beloppen rättsenligt bokföras i B-bokföringen.
82     Såsom den belgiska regeringen med rätta har hävdat kan visserligen de garanterande sammanslutningarna, vilka enligt artikel
8.1 i TIR-konventionen tillsammans med innehavaren av TIR-carneten är solidariskt ansvariga för att betala tullskulderna,
i likhet med denne innehavare resa invändningar mot dessa tullskulder (se för ett liknande resonemang, vad gäller bevis för
om oegentligheter ägt rum, dom av den 23 september 2003 i mål C-78/01, BGL, REG 2003, s. I-9543, punkterna 50–53). Kommissionen
har emellertid hävdat att de tvister som den belgiska regeringen har åberopat rör verkställigheten av garantierna och inte
förekomsten av eller beloppen av de tvistiga fordringarna. Den belgiska regeringen har dock inte lyckats visa att de villkor
som föreskrivs i artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000, nämligen att dessa sammanslutningar gjort invändningar mot anspråken
inom fristerna samt att dessa anspråk kan komma att förändras när tvisten har lösts, är uppfyllda i förevarande mål.
83     Den belgiska regeringen har vidare gjort gällande att de aktuella anspråk som inte uppburits rätteligen kunde redovisas i
B-bokföringen då de inte omfattades av säkerheter i den mening som avses i artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000. Den har
hävdat att med hänsyn till sammanbrottet för det garantisystem som TIR‑systemet vilar på från och med 1993 till följd av försäkringspoolens
vägran att ersätta de belgiska garanterande sammanslutningarna kunde dessa garantier inte infrias på grund av garanternas
insolvens varför de aktuella anspråken skulle redovisas i B-bokföringen som fordringar för vilka ingen säkerhet har ställts.
84     Domstolen konstaterar att den garanterande sammanslutningens rättigheter och skyldigheter inom ramen för TIR-konventionen
regleras av denna konvention, gemenskapsrätten och den borgensförbindelse som denna sammanslutning upprättat enligt belgisk
rätt till förmån för Konungariket Belgien (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet BGL, punkt 45).
85     Enligt artikel 193 i tullkodexen kan säkerheten för betalningen av denna tullskuld ställas av en borgensman, och enligt artikel
195 skall denne skriftligen åta sig att tillsammans med gäldenären solidariskt ansvara för att det tullskuldsbelopp för vilket
säkerhet ställts och som förfaller till betalning betalas.
86     Vad särskilt beträffar sådan transport av varor upptagna i en TIR-carnet som avses i artikel 91.2 b i tullkodexen framgår
av artikel 8.1 i TIR-konventionen att med denna borgensförbindelse förbinder sig de garanterande sammanslutningarna att erlägga
tullar och andra avgifter och att solidariskt med de personer som det åligger att betala ovannämnda belopp ansvara för erläggandet
av dessa. Detta gäller även om de behöriga myndigheterna enligt punkt 7 i samma artikel i så stor utsträckning som möjligt
skall kräva betalning från den person som är direkt ansvarig, innan den garanterande sammanslutningen krävs.
87     Under dessa omständigheter kan det inte förnekas att den säkerhet som ställts av de garanterande sammanslutningarna inom ramen
för ett TIR-förfarande omfattas av begreppet säkerhet i den mening som avses i artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000.
88     Domstolen skall emellertid precisera att enligt artikel 8.3 i TIR-konventionen skall medlemsstaterna bestämma det högsta belopp
per TIR-carnet som kan krävas från den garanterande sammanslutningen.
89     Såsom även kommissionen har medgett skall följaktligen fastställda anspråk som härrör från TIR-carneter i princip redovisas
i A-bokföringen, i vart fall upp till det takbelopp som avtalats i TIR-systemet och upp till vilket de garanterande sammanslutningarna
ansvarar för tullskulden, och ställas till kommissionens förfogande inom den frist som föreskrivs i artikel 10 i förordning
nr 1150/2000, även om tullskulden i förekommande fall är större än detta belopp.
90     Denna tolkning överensstämmer med syftet att inrätta B-bokföringen, vilket enligt skäl 11 i förordning nr 1150/2000 är att
möjliggöra för kommissionen att mer noggrant övervaka medlemsstaternas åtgärder för att uppbära egna medel, samtidigt som
den ekonomiska risk de utsätts för beaktas.
91     Den belgiska regeringens argument att krisen i TIR-systemet ledde till sammanbrottet för det garantisystem som TIR-systemet
vilar på, med följd att de omtvistade fordringarna från och med 1993 de facto inte längre var säkerställda och att motsvarande
belopp därför skulle redovisas i B-bokföringen, kan inte godtas.
92     Utan att det är nödvändigt att fastställa huruvida det garantisystem som inrättats genom TIR-konventionen inte längre fungerade
under den omtvistade perioden framgår det att, i likhet med vad kommissionen har gjort gällande, de belgiska myndigheternas
ensidiga beslut att redovisa anspråken i B-bokföringen innebär ett åsidosättande av medlemsstaternas skyldigheter enligt artikel
17.1 i förordning nr 1150/2000 att vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de egna medlen tillhandahålls kommissionen
enligt vad som föreskrivs i denna förordning.
93     Nämnda artikel 17.1 är nämligen ett särskilt uttryck för de krav på lojalt samarbete som följer av artikel 10 EG, enligt vilka
medlemsstaterna dels skall underställa kommissionen de problem som de möter vid tillämpningen av gemenskapsrätten (se, analogt,
bland annat dom av den 2 juli 2002 i mål C-499/99, kommissionen mot Spanien, REG 2002, s. I-6031, punkt 24), dels inte får
vidta nationella bevarandeåtgärder i strid med eventuella invändningar, förbehåll eller villkor från kommissionen (se, analogt,
dom av den 5 maj 1981 i mål 804/79, kommissionen mot Förenade kungariket, REG 1981, s. 1045, punkt 32; svensk specialutgåva,
volym 6, s. 79). I förevarande mål är det ostridigt att Konungariket Belgien agerat ensidigt utan att meddela kommissionen
de problem som den mött vid tillämpningen av gemenskapsrätten, även efter det att kommissionen meddelat sina invändningar.
94     Denna skyldighet är än viktigare då, som domstolen har erinrat om i punkt 54 i den ovannämnda domen kommissionen mot Danmark,
lägre inkomster i en kategori egna medel antingen skall kompenseras i en annan kategori egna medel eller medföra en anpassning
av utgifterna.
95     Den belgiska regeringen kan inte heller med framgång påstå att det föreligger force majeure i den mening som avses i artikel
17.2 i förordning nr 1150/2000. Enligt fast rättspraxis skall force majeure-begreppet anses åsyfta onormala och oförutsebara
omständigheter, som den som åberopar det inte kan kontrollera, vars följder, trots iakttagandet av all vederbörlig omsorg,
inte kunde ha undvikits (se, bland annat, dom av den 5 februari 1987 i mål 145/85, Denkavit, REG 1987, s. 565, punkt 11).
Genom sitt ensidiga beslut att redovisa de omtvistade anspråken i B-bokföringen utan att förelägga kommissionen detta problem,
även efter det att kommissionen meddelat sina invändningar, har Konungariket Belgien inte iakttagit all vederbörlig omsorg
för att undvika de påstådda följderna.
96     Genom att anspråken redovisats för sent och på ett felaktigt sätt i B-bokföringen har motsvarande egna medel krediterats för
sent på kommissionens konto. Enligt artiklarna 9 och 10 i förordning nr 1150/222 skulle denna kreditering ha skett inom samma
tidsfrist som föreskrivs för redovisning i A-bokföringen enligt artikel 6.3 a i samma förordning.
97     Mot bakgrund av ovanstående överväganden är de olika delarna av den första anmärkningen välgrundade.

Kommissionens andra anmärkning, att den inte har underrättats om de övriga belopp som felaktigt redovisats i B-bokföringen
98     Domstolen konstaterar dels att kommissionen vare sig i sin ansökan eller i sin replik uttryckligen har utvecklat denna anmärkning,
dels att kommissionens yrkanden enbart avser fördragsbrott avseende artiklarna 6, 9, 10 och 11 i förordning nr 1150/2000.
99     Under dessa omständigheter kan den andra anmärkningen inte godtas.

Kommissionens tredje anmärkning att dröjsmålsränta på upplupna belopp ej har erlagts
Parternas argument
100   Kommissionen har gjort gällande att eftersom de belgiska myndigheterna ännu inte ställt en väsentlig del av beloppen till
dess förfogande och de som ställts till förfogande varit försenade skall dröjsmålsränta utgå enligt artikel 11 i förordning
nr 1150/2000. Enligt kommissionen omfattar denna ränta samtliga belopp som täcks av garantin och som skulle ha redovisats
i A-bokföringen.
101   Den belgiska regeringen har däremot hävdat att eftersom, vad gäller de 66 carneter som förevarande tvist avser, de belgiska
myndigheterna ännu inte haft möjlighet att kräva betalning har fristen för att ställa dessa anspråk till gemenskapernas förfogande
ännu inte börjat löpa. Dröjsmålsränta skall således inte utgå. Vad avser de tullskulder som uppburits under 1999 till följd
av att försäkringspoolen betalat, har dessa ställts till kommissionens förfogande inom föreskrivna frister. Den belgiska regeringen
har i andra hand gjort gällande att kommissionen beräknat dröjsmålsräntan felaktigt eftersom Belgien faktiskt har betalt mer
än det förfallna beloppet för de sex carneter för vilka säkerheten infriades av försäkringspoolen år 1999, medan kommissionen
förefaller anse att det basbelopp på vilket dröjsmålsränta skall beräknas är det belopp som den belgiska staten betalt och
inte det belopp som den har rätt att fordra.
Domstolens bedömning
102   Enligt artikel 11 i förordning nr 1150/2000 medför varje försening av en kreditering som avses i artikel 9.1 i samma förordning
att den berörda medlemsstaten skall betala dröjsmålsränta under hela förseningsperioden. Denna ränta kan utkrävas oavsett
skälet till att inbetalningen på kommissionens konto har skett för sent (se, bland annat, dom av den14 april 2005 i det ovannämnda
målet kommissionen mot Nederländerna, punkt 91).
103   Den uteblivna kreditering och de förseningar av kreditering av gemenskapernas egna medel på kommissionens konto som konstaterats
i samband med den första anmärkningen grundar, i enlighet med nämnda artikel 11 i förordning nr 1150/2000, följaktligen en
rätt till dröjsmålsränta. Konungariket Belgien har inte bestritt att betalning inte har skett varför den tredje anmärkningen
är välgrundad.
104   Med hänsyn till den omständigheten att kommissionen med förevarande talan inte sökt fastställa ett fördragsbrott avseende
var och en av de TIR-carneter som angetts vid domstolen och i avsaknad av ett exakt belopp, skall dröjsmålsräntans belopp
inte bestämmas i förevarande mål.
105   Mot bakgrund av det anförda fastställer domstolen följande:
Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 6, 9, 10 och 11 i förordning nr 1150/2000,
genom vilken förordning nr 1552/89 har upphävts och ersatts från och med den 31 maj 2000 och var syfte är detsamma, genom
att
–       inte redovisa eller redovisa för sent de egna medel som härrör från TIR‑carneter som inte avstämplats regelmässigt och redovisa
dessa i B‑bokföringen i stället för i A-bokföringen, med följd att hänförliga egna medel inte ställts till kommissionens förfogande
inom fristerna, och
–       inte betala dröjsmålsränta på upplupna belopp till kommissionen.

Rättegångskostnader
106   Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att Konungariket Belgien skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Konungariket
Belgien i väsentliga delar har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
1)
Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 6, 9, 10 och 11 i rådets förordning (EG,
Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna
medel, genom vilken rådets förordning (EG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom
om systemet för gemenskapernas egna medel har upphävts och ersatts från och med den 31 maj 2000 och vars syfte är detsamma,
genom att
inte redovisa eller redovisa för sent de egna medel som härrör från TIR‑carneter som inte avstämplats regelmässigt och redovisa
dessa i B‑bokföringen i stället för i A-bokföringen, med följd att hänförliga egna medel inte ställts till Europeiska gemenskapernas
kommissions förfogande inom fristerna, och
inte betala dröjsmålsränta på upplupna belopp till kommissionen.
2)
Talan ogillas i övrigt.
3)
Konungariket Belgien skall ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: franska.