CELEX: 62005CJ0385
Sociálna politika
Smernice 98/59/ES a 2002/14/ES
Hromadné prepúšťanie
Informovanie a porady so zamestnancami
Výpočet dolnej hranice počtu zamestnaných zamestnancov
Právomoc členských štátov
Vylúčenie zamestnancov patriacich do určitej vekovej kategórie

Odôvodnenie
1. Návrh na začatie konania o prejudiciálnej otázke sa týka výkladu smernice Rady 98/59/ES z 20. júla 1998 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania (Ú. v. ES L 225, s. 16; Mim. vyd. 05/003, s. 327) a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/14/ES z 11. marca 2002, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre informovanie a porady so zamestnancami v Európskom spoločenstve (Ú. v. ES L 80, s. 29; Mim. vyd. 05/004, s. 219).
2. Tento návrh bol podaný v rámci viacerých žalôb, ktoré podali Confédération générale du travail (CGT), Confédération française démocratique du travail (CFDT), Confédération française de l’encadrement (CFE – CGC), Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC) ako aj Confédération générale du travail‑Force ouvrière (CGT‑FO) na Conseil d’État o zrušenie nariadenia č. 2005‑892 z 2. augusta 2005 o úprave pravidiel pre výpočet počtu zamestnancov podnikov (JORF z 3. augusta 2005, s. 12687, ďalej len „nariadenie č. 2005‑892“).
Právny rámec
Právna úprava Spoločenstva
3. Článok 1 ods. 1 smernice 98/59 znie:
„Na účely tejto smernice:
a) ‚hromadné prepúšťanie‘ znamená prepúšťanie vyvolané zamestnávateľom z jedného alebo viacerých dôvodov, ktoré sa nevzťahujú na jednotlivých príslušných zamestnancov, ak počet nadbytočných pracovných miest je podľa voľby v členských štátoch:
i) buď počas obdobia 30 dní:
– aspoň 10 v zariadeniach, ktoré zamestnávajú viac ako 20 a menej ako 100 zamestnancov,
– aspoň 10 % počtu pracujúcich v zariadeniach, ktoré zvyčajne zamestnávajú aspoň 100, ale nie viac ako 300 zamestnancov,
– aspoň 30 v zariadeniach, ktoré zamestnávajú 300 alebo viac zamestnancov,
ii) alebo počas obdobia 90 dní, aspoň 20 bez závislosti na počte zamestnancov zvyčajne zamestnaných v danom zariadení;
b) ‚zástupcovia zamestnancov‘ znamenajú zástupcov zamestnancov, ako to ustanovujú právne predpisy alebo prax členských štátov.
Na účely výpočtu počtu prepustení stanoveného v prvom pododseku písmena a), ukončenie pracovnej zmluvy, ktoré je vyvolané na podnet zamestnávateľa z jedného alebo viacerých dôvodov, ktoré sa nevzťahujú na jednotlivých príslušných pracujúcich, sa považuje za prepustenie za predpokladu, že ide aspoň o päť prepustení.“
4. Článok 2 ods. 1 smernice 98/59 má takéto znenie:
„Ak zamestnávateľ uvažuje o hromadnom prepúšťaní, začne s poradami so zástupcami zamestnancov včas, aby sa mohla dosiahnuť dohoda.“
5. Článok 3 smernice 98/59 stanovuje:
„1. Zamestnávatelia písomne upovedomia príslušný verejný orgán o každom hromadnom prepúšťaní.
…
2. Zamestnávatelia poskytnú zástupcom zamestnancov kópiu oznámenia uvedeného v odseku 1.
Zástupcovia zamestnancov môžu predložiť príslušnému verejnému orgánu všetky poznámky, ktoré môžu mať.“
6. Článok 5 smernice 98/59 znie:
„Táto smernica sa nedotýka práva členských štátov prijať zákony, iné právne predpisy alebo správne opatrenia, ktoré sú výhodnejšie pre pracujúcich, alebo podporovať či dovoliť prijatie kolektívnych dohôd výhodnejších pre pracujúcich.“
7. Odôvodnenia č. 7 a 8 smernice 2002/14 majú takéto znenie:
„(7) Je potrebné posilniť dialóg a podporiť vzájomnú dôveru v rámci podnikov na účel lepšieho predvídania rizika, pružnejšej organizácie práce, uľahčenia prístupu zamestnancov k odbornej príprave a zároveň zachovať bezpečnosť, oboznámiť zamestnancov s potrebnými zmenami, zvýšiť využiteľnosť zamestnancov na účel prijatia opatrení a úkonov na zvýšenie ich schopnosti zamestnať sa, podporiť účasť zamestnancov na prevádzke a budúcnosti podniku a tak zvýšiť jeho konkurencieschopnosť.
(8) Je potrebné podporiť informovanie a porady o situácii v podniku a pravdepodobnom vývoji zamestnanosti v podniku, ak je podľa názoru zamestnávateľa zamestnanosť v podniku ohrozená, potom aj možné plánované opatrenia prognózovania, najmä pokiaľ ide o odbornú prípravu zamestnancov a rozvoj ich zručností, s cieľom kompenzovať negatívny vývoj alebo jeho dopad a zvýšiť schopnosť zamestnať sa a prispôsobivosť zamestnancov, ktorí môžu byť týmto vývojom ohrození.“
8. Z odôvodnenia č. 18 smernice 2002/14 vyplýva, že účelom tohto všeobecného rámca je stanoviť minimálne požiadavky uplatniteľné v celom Spoločenstve a súčasne umožniť členským štátom prijať ustanovenia, ktoré sú pre zamestnancov priaznivejšie.
9. Účelom tohto všeobecného rámca je, ako vyplýva z odôvodnenia č. 19 uvedenej smernice, taktiež vyhnúť sa akýmkoľvek správnym, finančným alebo právnym obmedzeniam, ktoré by bránili zakladaniu malých a stredných podnikov. Z tohto dôvodu sa zdá byť primerané podľa toho istého odôvodnenia, aby sa podľa rozhodnutia členských štátov obmedzila pôsobnosť tejto smernice na podniky, ktoré majú najmenej 50 zamestnancov, alebo prevádzky s minimálnym počtom 20 zamestnancov.
10. Článok 1 ods. 1 smernice 2002/14 stanovuje:
„Cieľom tejto smernice je ustanoviť všeobecný rámec minimálnych požiadaviek pre informovanie a porady so zamestnancami v podnikoch alebo prevádzkach v spoločenstve.“
11. Článok 2 uvedenej smernice znie:
„Na účely tejto smernice:
…
d) ‚zamestnanec‘ je osoba, ktorá je v príslušnom členskom štáte chránená ako zamestnanec na základe vnútroštátneho pracovného práva a v súlade s vnútroštátnymi postupmi;
…“
12. Článok 3 ods. 1 smernice 2002/14 stanovuje:
„Táto smernica sa vzťahuje, podľa rozhodnutia každého členského štátu, na:
a) podniky, ktoré zamestnávajú najmenej 50 zamestnancov v ktoromkoľvek členskom štáte, alebo
b) prevádzky, ktoré zamestnávajú najmenej 20 zamestnancov v ktoromkoľvek členskom štáte.
Členské štáty určia metódu na výpočet limitu počtu zamestnaných zamestnancov.“
13. Podľa znenia článku 4 ods. 1 smernice 2002/14:
„v súlade so zásadami stanovenými v článku 1 a bez toho, aby tým boli dotknuté ustanovenia a/alebo platné postupy, ktoré sú priaznivejšie pre zamestnancov, rozhodnú členské štáty o praktických postupoch na uplatnenie práva na informovanie a porady na príslušnej úrovni v súlade s týmto článkom.“
14. Článok 11 smernice 2002/14 stanovuje, že členské štáty sú povinné prijať všetky potrebné opatrenia, ktoré zaručia výsledky stanovené touto smernicou za akýchkoľvek okolností.
Vnútroštátna právna úprava
15. V súlade s článkom L. 421-1 francúzskeho Code du travail [zákonník práce] sú všetky podniky zamestnávajúce najmenej jedenásť pracovníkov povinné ustanoviť zástupcov zamestnancov.
16. Z článkov L. 321-2 a L. 321-3 tohto zákonníka vyplýva, že zamestnávatelia, ktorí plánujú uskutočniť prepúšťanie z hospodárskeho dôvodu, sú povinní spojiť sa so zamestnaneckou radou alebo zástupcami zamestnancov a začať s poradami, ak počet plánovaných prepustení je najmenej desať počas obdobia 30 dní.
17. Pred prijatím nariadenia č. 2005-892 článok L. 620‑10 zákonníka práce mal takéto znenie:
„Na vykonanie ustanovení tohto zákonníka sa počet zamestnancov podniku vypočíta podľa nasledujúcich ustanovení.
Zamestnanci na plný úväzok so zmluvou na dobu neurčitú a zamestnanci pracujúci doma sa plne zohľadňujú pri výpočte počtu zamestnancov podniku.
Zamestnanci na dobu určitú, príležitostní zamestnanci a zamestnanci pridelení podniku iným externým podnikom vrátane dočasných zamestnancov sa pri výpočte počtu zamestnancov podniku pomerne zohľadňujú podľa času ich prítomnosti za posledných 12 mesiacov. Zamestnanci na dobu určitú, dočasní zamestnanci a zamestnanci pridelení podniku iným externým podnikom sa však do počtu zamestnancov podniku nezaratávajú, ak nahrádzajú neprítomného zamestnanca, alebo ktorého pracovný vzťah je prerušený.
Zamestnanci s čiastočným úväzkom bez ohľadu na druh ich pracovnej zmluvy sa zohľadňujú tak, že celková suma pracovných hodín uvedená v ich pracovných zmluvách sa vydelí pracovným časom stanoveným zákonom alebo pracovným časom dohodnutým v kolektívnej zmluve.“
18. Článok 1 nariadenia č. 2005‑892 doplnil uvedený článok L. 620‑10 o tento odsek:
„Na zamestnanca, ktorý nastúpil do zamestnania od 22. júna 2005 a ešte nedovŕšil vek 26 rokov bez ohľadu na druh jeho pracovnej zmluvy uzavretej s týmto podnikom, sa neprihliada pri výpočte počtu zamestnancov podniku, kým nedosiahne vek 26 rokov. Toto ustanovenie nemôže mať za následok zrušenie organizácie zastupujúcej zamestnancov alebo mandátu na zastupovanie zamestnancov. Ustanovenia tohto odseku platia do 31. decembra 2007.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
19. Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že s cieľom zlepšiť situáciu v zamestnanosti vo Francúzsku predložil premiér parlamentu vo svojom vyhlásení z 8. júna 2005 o všeobecnej politike neodkladný plán pre zamestnanosť. Aby tieto opatrenia mohli nadobudnúť účinnosť 1. septembra 2005, požiadala vláda o splnomocnenie na právnu úpravu prostredníctvom nariadenia.
20. Článok 1 zákona č. 2005‑846 z 26. júla 2005 (JORF z 27. júla 2005, s. 12223) tak poveril vládu prijať formou nariadenia všetky opatrenia najmä na úpravu pravidiel pre výpočet počtu zamestnancov, ktoré sa uplatňujú na výkon ustanovení týkajúcich sa práva na prácu alebo finančných záväzkov uložených inými právnymi predpismi na podporu zamestnávania zamestnancov mladších ako 26 rokov v podnikoch od 22. júna 2005.
21. Vláda prijala 2. augusta 2005 nariadením č. 2005‑892 opatrenia týkajúce sa úpravy pravidiel pre výpočet počtu zamestnancov podniku stanovujúc, že ustanovenia tohto nariadenia stratia účinnosť k 31. decembru 2007.
22. CGT, CFDT, CFE – CGC, CFTC a CGT‑FO podali žalobu proti nariadeniu č. 2005-892 na Conseil d’État.
23. Na podporu svojej žaloby žalobcovia v konaní vo veci samej uviedli najmä žalobný dôvod, že úprava pravidiel pre výpočet počtu zamestnancov podniku stanovená týmto nariadením odporuje cieľom smerníc 98/59 a 2002/14.
24. Vnútroštátny súd pripomína, že pokiaľ napadnuté ustanovenie nariadenia č. 2005‑892 nemá ako priamy účinok vylúčenie uplatnenia vnútroštátnych ustanovení zabezpečujúcich prebratie smerníc 98/59 a 2002/14, nič sa nemení na tom, že pokiaľ ide o prevádzky zamestnávajúce viac ako 20 pracovníkov, ale z ktorých menej ako 11 pracovníkov má 26 alebo viac rokov, uplatnenie predmetného ustanovenia vo veci samej môže mať za následok, že zamestnávatelia budú zbavení určitých povinností vyplývajúcich z týchto dvoch smerníc.
25. Za týchto podmienok Conseil d’État rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1. So zreteľom na cieľ smernice [2002/14], ktorým je v zmysle jej článku 1 [ods.] 1 ustanoviť všeobecný rámec minimálnych požiadaviek pre právo na informovanie a porady so zamestnancami v podnikoch alebo prevádzkach v Spoločenstve, znamená poverenie členských štátov na určenie metódy na výpočet dolnej hranice počtu zamestnaných osôb stanovené v smernici, že členské štáty môžu hodnotiť rozdielne určité kategórie pracovníkov pre uplatnenie týchto limitov?
2. V akej miere sa má smernica [98/59] vykladať v tom zmysle, že povoľuje opatrenie, ktorého účinkom je, že niektoré prevádzky obvykle zamestnávajúce viac ako dvadsať pracovníkov sú zbavené, aj keď dočasne, povinnosti vytvoriť zastúpenie zamestnancov z dôvodu pravidiel na výpočet počtu zamestnancov, ktoré vylučujú zohľadnenie určitých kategórií zamestnancov na účely uplatnenia ustanovení upravujúcich organizáciu tohto zastúpenia?“
26. Vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania Conseil d’État požiadal Súdny dvor o rozhodnutie, aby prejudiciálne konanie prebehlo v skrátenom konaní na základe článku 104a prvého odseku rokovacieho poriadku.
27. Tento návrh bol zamietnutý uznesením predsedu Súdneho dvora z 21. novembra 2005.
O prejudiciálnych otázkach
28. Najskôr je potrebné pripomenúť, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že podpora zamestnanosti predstavuje legitímny cieľ sociálnej politiky a že členské štáty majú široký priestor pre voľnú úvahu pri voľbe vhodných opatrení na dosiahnutie cieľov ich sociálnej politiky (pozri najmä rozsudky z 9. februára 1999, Seymour-Smith a Perez, C‑167/97, Zb. s. I‑623, body 71 a 74, ako aj z 20. marca 2003, Kutz-Bauer, C‑187/00, Zb. s. I‑2741, body 55 a 56).
29. Napriek tomu nemôže priestor pre voľnú úvahu, ktorý majú členské štáty v oblasti sociálnej politiky, viesť k tomu, že základná zásada práva Spoločenstva alebo ustanovenie tohto práva by boli zbavené svojej podstaty (pozri v tomto zmysle rozsudky Seymour-Smith Perez, už citovaný, bod 75, a Kutz-Bauer, už citovaný, bod 57).
O prvej otázke
30. Prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 3 ods. 1 smernice 2002/14 má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá vylučuje určitú skupinu pracovníkov, aj keď len dočasne, z vypočítania počtu zamestnaných pracovníkov v zmysle tohto ustanovenia.
31. Z tohto hľadiska je potrebné pripomenúť, že podľa článku 2 písm. d) smernice 2002/14 je zamestnanec v zmysle tejto smernice osoba, ktorá je v príslušnom členskom štáte chránená ako zamestnanec na základe vnútroštátneho pracovného práva a v súlade s vnútroštátnymi postupmi.
32. Z toho vyplýva, že zamestnanci mladší ako 26 rokov uvedení v predmetnom vnútroštátnom ustanovení, keďže sú nesporne chránení vnútroštátnym pracovným právom, sú zamestnancami v zmysle smernice 2002/14.
33. Článok 3 ods. 1 druhý odsek tejto smernice síce stanovuje, že členské štáty majú právo určiť metódu na výpočet limitu počtu zamestnaných zamestnancov. Toto ustanovenie sa totiž týka určenia metódy na výpočet limitu počtu zamestnancov a nie definície zamestnanca.
34. Keďže smernica 2002/14 definovala okruh osôb, ktoré sa zohľadňujú pri tomto výpočte, členské štáty nemôžu vylúčiť z tohto výpočtu určitú kategóriu osôb, ktorá pôvodne patrila do tohto okruhu. Aj keď táto smernica nepredpisuje členským štátom, akým spôsobom majú zohľadniť zamestnancov spadajúcich do jej pôsobnosti pri výpočte dolnej hranice počtu zamestnancov, predsa len stanovuje, že sa musia zohľadniť.
35. Z judikatúry Súdneho dvora totiž vyplýva, že keď ustanovenie Spoločenstva odkazuje na vnútroštátne právne predpisy a zvyklosti, členské štáty nemôžu prijať žiadne opatrenia, ktoré by mohli ohroziť potrebný účinok právnej úpravy Spoločenstva, do ktorej sa toto ustanovenie má včleniť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. septembra 2003, Jaeger, C‑151/02, Zb. s. I‑8389, bod 59).
36. Pokiaľ ide konkrétnejšie o smernicu 2002/14, treba pripomenúť, že z článku 137 ES, ktorý je jej právnym základom, ako aj z odôvodnenia č. 18 a z článku 1 ods. 1 tejto smernice vyplýva, že jej cieľom je stanoviť minimálne požiadavky pre právo na informovanie a porady so zamestnancami podnikov a prevádzok v Spoločenstve.
37. Ďalej treba konštatovať, že systém zavedený smernicou 2002/14 sa má, s výhradou určitých výnimiek stanovených v článku 3 ods. 2 a 3, uplatniť na všetkých zamestnancov uvedených v článku 2 písm. d) tejto smernice.
38. Taká právna úprava, akou je predmetná úprava vo veci samej, ako uviedol generálny advokát v bode 28 svojich návrhov, ktorá má za následok odňatie povinností stanovených smernicou 2002/14 pre určitých zamestnávateľov a pozbavenie ich zamestnancov práv priznaných im touto smernicou, je spôsobilá zbaviť uvedené práva ich podstaty, ako aj smernicu jej potrebného účinku.
39. Ďalej z pripomienok predložených francúzskou vládou vyplýva, že účelom predmetného vnútroštátneho ustanovenia je zmiernenie požiadaviek uložených zamestnávateľom na základe skutočnosti, že zamestnávanie ďalších zamestnancov môže viesť k prekročeniu dolnej hranice stanovenej najmä pre uplatnenie povinností vyplývajúcich zo smernice 2002/14.
40. Pokiaľ ide o výklad smernice 2002/14 zastávaný francúzskou vládou, podľa ktorého článok 3 ods. 1 tejto smernice nezakazuje členským štátom zaviesť spôsoby výpočtu dolnej hranice počtu zamestnaných osôb, ako to urobilo predmetné ustanovenie vo veci samej, ktoré môže viesť až k dočasnému vylúčeniu určitých kategórií zamestnancov, pokiaľ toto vylúčenie je odôvodnené cieľom všeobecného záujmu, akým je podpora zamestnávania mladých, a je v súlade so zásadou proporcionality, stačí konštatovať, že takýto výklad je nezlučiteľný s článkom 11 ods. 1 uvedenej smernice, ktorý stanovuje, že členské štáty sú povinné prijať všetky potrebné opatrenia, ktoré zaručia výsledky stanovené smernicou 2002/14, v takom rozsahu, v akom by to znamenalo, že členské štáty sú oprávnené zbaviť sa, hoci len dočasne, tejto povinnosti jasne a presne stanovej právom Spoločenstva (pozri analogicky rozsudok zo 4. júla 2006, Adeneler, C‑212/04, Zb. s. I‑6057, bod 68).
41. So zreteľom na uvedené úvahy je potrebné odpovedať na prvú otázku tak, že článok 3 ods. 1 smernice 2002/14 sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá vylučuje, aj keď len dočasne, určitú kategóriu zamestnancov z výpočtu počtu zamestnaných zamestnancov v zmysle tohto ustanovenia.
O druhej otázke
42. Druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 98/59 má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá vylučuje, aj keď len dočasne, určitú kategóriu zamestnancov zo stanovenia počtu zamestnaných zamestnancov, uvedeného v tomto ustanovení.
43. S cieľom odpovedať na takto preformulovanú otázku je, po prvé, potrebné uviesť, že účelom smernice 98/59 bolo zaručiť porovnateľnú ochranu práv zamestnancov v rôznych členských štátoch v prípade hromadného prepúšťania a priblížiť náklady podnikov v Spoločenstve vyplývajúce z právnej úpravy o tejto ochrane (pozri analogicky rozsudok z 8. júna 1994, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑383/92, Zb. s. I‑2479, bod 16).
44. Po druhé je dôležité poukázať na to, že z článku 1 ods. 1 a z článku 5 smernice 98/59 vyplýva, že jej cieľom je stanoviť minimálnu ochranu, pokiaľ ide o informovanie a porady so zamestnancami v prípade hromadného prepúšťania, pričom členským štátom je naďalej ponechaná možnosť prijať vnútroštátne opatrenia, ktoré sú pre uvedených zamestnancov priaznivejšie.
45. Je potrebné pritom konštatovať, že dolné hranice stanovené v článku 1 ods. 1 smernice 98/59 predstavujú presne tie minimálne požiadavky, od ktorých sa členské štáty môžu odchýliť len v prípade ustanovení priaznivejších pre zamestnancov.
46. Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, ktorá môže zabrániť ochrane pracovníkov bezpodmienečne zaručenej smernicou, odporuje právu Spoločenstva (rozsudok Komisia/Spojené kráľovstvo, už citovaný, bod 21).
47. Na druhej strane a na rozdiel od pripomienok francúzskej vlády sa smernica 98/59 nemá vykladať v tom zmysle, že spôsob výpočtu limitu zamestnancov, a teda týchto samotných limitov, je vecou členských štátov, pretože takýto výklad by umožnil členským štátom zmeniť rozsah pôsobnosti uvedenej smernice, a tak ju pozbaviť jej plného účinku.
48. Ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ako aj z bodov 73 a 74 návrhov generálneho advokáta, také vnútroštátne ustanovenie, akým je ustanovenie vo veci samej, môže zbaviť všetkých zamestnancov zamestnávaných určitými podnikmi, ktoré zvyčajne zamestnávajú viac ako 20 zamestnancov, práv im priznaných smernicou 98/59, a tým ohroziť potrebný účinok tejto smernice.
49. So zreteľom na uvedené úvahy je potrebné na druhú prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 98/59 sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá vylučuje, aj keď len dočasne, určitú kategóriu zamestnancov z výpočtu počtu zamestnaných zamestnancov, uvedeného v tomto ustanovení.
O trovách
50. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Výrok
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
1. Článok 3 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/14/ES z 11. marca 2002, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre informovanie a porady so zamestnancami v Európskom spoločenstve, sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá vylučuje, aj keď len dočasne, určitú kategóriu zamestnancov z výpočtu počtu zamestnaných zamestnancov v zmysle tohto ustanovenia.
2. Článok 1 ods. 1 písm. a) smernice Rady 98/59/ES z 20. júla 1998 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá vylučuje, aj keď len dočasne, určitú kategóriu zamestnancov z výpočtu počtu zamestnaných zamestnancov, uvedeného v tomto ustanovení.