CELEX: 62009CJ0214
Apeliacinis skundas
Bendrijos prekių ženklas
Reglamentas (EB) Nr. 40/94
Žodinio prekių ženklo BUDWEISER registracijos paraiška
Protestas
Minėto reglamento 8 straipsnio 1 dalies a ir b punktai
Ankstesni žodiniai ir vaizdiniai tarptautiniai prekių ženklai BUDWEISER ir "Budweiser Budvar"
Ankstesnio prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų
To paties reglamento 43 straipsnio 2 ir 3 dalys
Įrodymų pateikimas "laiku"
Pažymėjimas dėl ankstesnio prekių ženklo registracijos galiojimo pratęsimo
Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalis

Apeliaciniame skunde
Anheuser‑Busch Inc.
(toliau –
Anheuser‑Busch
) prašo panaikinti 2009 m. kovo 25 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Anheuser‑Busch prieš VRDT
–
Budějovický Budvar (BUDWEISER)
(T‑191/07, Rink. p. II‑691, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jos ieškinį dėl 2007 m. kovo 20 d.
Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla
R 299/2006-2, toliau – ginčijamas sprendimas), kuriuo atsisakyta įregistruoti žodinį prekių ženklą BUDWEISER patenkinus
Budějovický Budvar
,
národní podnik
(toliau –
Budvar
) dėl jo pateiktą protestą, panaikinimo.

Teisinis pagrindas

Reglamentas (EB) Nr. 40/94
Pagrindinei bylai taikomo 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994,
p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146), kuris vėliau panaikintas ir pakeistas 2009 m. vasario
26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1), 8 straipsnio „Santykiniai atsisakymo
registruoti prekių ženklą pagrindai“ 1 dalyje nustatyta:
„Ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių ženklas, kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas:
a)      jeigu jis yra tapatus ankstesniam prekių ženklui, o prekės ar paslaugos, kurioms prašoma jį įregistruoti, yra tapačios prekėms
ar paslaugoms, kurioms ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas;
b)      jeigu dėl savo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo jam arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra
skirti, panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas;
suklaidinimo galimybė apima ir galimybę sieti su ankstesniu prekių ženklu.“
Pagal Reglamento Nr. 40/94 15 straipsnį „Bendrijos prekių ženklų naudojimas“:
„1.      Jeigu per penkerius metus nuo įregistravimo savininkas nepradėjo iš tikrųjų naudoti Bendrijos prekių ženklo Bendrijoje juo
žymėdamas prekes arba paslaugas, kurioms jis buvo įregistruotas, arba jeigu ženklas nebuvo naudojamas penkerius metus iš eilės,
Bendrijos prekių ženklui taikomos šiame reglamente numatytos sankcijos, išskyrus atvejus, kai ženklas nebuvo naudojamas dėl
rimtų priežasčių.
2.      Pagal šio straipsnio 1 dalį naudojimas taip pat yra:
a)      Bendrijos prekių ženklo naudojimas tokia forma, kurios skiriasi elementai, jeigu jie nepakeičia išskirtinio ženklo pobūdžio,
kuris buvo ženklo įregistravimo metu;
<…>“
Minėto reglamento 42 straipsnio 3 dalyje numatyta:
„Protestas privalo būti paduotas raštu ir turi būti nurodomi jo pagrindai. Jis nelaikomas tinkamai paduotu, kol nesumokami
mokesčiai už protesto padavimą. Per [VRDT] nustatytą laiką protestą pareiškęs asmuo savo teiginiams paremti gali pateikti
faktus, įrodymus ir argumentus.
Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 1–3 dalyse nurodyta:
„1.      Nagrinėdama protestą, [VRDT] tiek kartų, kiek reikia, pasiūlo šalims per jos nustatytą laiką pateikti atsiliepimus į kitų
šalių arba jos pačios pastabas.
2.      Pareiškėjo prašymu padavęs protestą ankstesnio Bendrijos prekių ženklo savininkas turi pateikti įrodymus, kad penkerius metus
iki paraiškos Bendrijos prekių ženklui paskelbimo ankstesnis Bendrijos prekių ženklas Bendrijoje iš tikrųjų buvo naudojamas
žymint prekes ar paslaugas, kurioms jis įregistruotas, ir kurias savininkas mini pagrįsdamas protestą, arba kad buvo rimtų
priežasčių ženklo nenaudoti, jeigu tą dieną ankstesnis Bendrijos prekių ženklas yra buvęs registruotas ne mažiau kaip penkerius
metus. Nepateikus tai patvirtinančių įrodymų, protestas atmetamas. Jeigu ankstesnis Bendrijos prekių ženklas buvo naudojamas
žymint tiktai dalį prekių ar paslaugų, kurioms jis yra įregistruotas, nagrinėjant protestą prekių ženklas laikomas įregistruotu
tiktai tai prekių ar paslaugų daliai.
3.      Šio straipsnio 2 dalies nuostatos taikomos 8 straipsnio 2 dalies a punkte nurodytiems ankstesniems nacionaliniams prekių ženklams
naudojimą valstybėje narėje, kurioje ankstesnis nacionalinis prekių ženklas yra saugomas, pakeičiant naudojimu Bendrijoje.“
Reglamento Nr. 40/94 IX dalies, kurioje išdėstytos procedūros nuostatos, 1 skyriuje „Bendrosios nuostatos“ yra 74 straipsnis
„Faktų nagrinėjimas [VRDT] iniciatyva“, kuriame nustatyta:
„1.      Procedūrų metu [VRDT] faktus nagrinėja savo iniciatyva; tačiau procedūros dėl atsisakymo registruoti paraiškas santykinių
pagrindų atveju Tarnyba nagrinėja tiktai šalių nurodytus faktus, įrodymus bei argumentus bei siekiamą reikalavimų patenkinimo
būdą.
2.      [VRDT] gali neatsižvelgti į faktus ar įrodymus, kurie nebuvo pateikti laiku.“
Pagal minėto reglamento 76 straipsnio 1 dalį:
„Kiekviename [VRDT] nagrinėjime įrodymų pateikimo ir gavimo priemonės yra:
a)      šalių paaiškinimai;
b)      prašymai pateikti informaciją;
c)      dokumentų ir įrodymų pateikimas;
d)      liudytojų parodymai;
e)      ekspertų nuomonės;
f)      pareiškimai, padaryti raštu prisiekus ar iškilmingai patvirtinus, arba turintys panašią galią pagal tos valstybės, kurioje
pareiškimas padaromas, įstatymus.“

1995 m. Įgyvendinimo reglamentas
1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Reglamentą Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių
ženklo (OL L 303, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 189, toliau – 1995 m. Įgyvendinimo reglamentas),
16 taisyklėje nustatyta:
„1.      Kiekviename protesto pranešime gali būti išsamiai išdėstomi protestą remiantys faktai, įrodymai bei argumentai ir pridedami
atitinkami juos patvirtinantys dokumentai.
2.      Jei protestas grindžiamas ankstesniu ženklu, kuris nėra Bendrijos prekės ženklas, prie protesto pranešimo turėtų būti pridėti
ankstesnio ženklo registracijos arba paraiškos padavimo įrodymai, pavyzdžiui, registracijos pažymėjimas. <...>
3.      Šios taisyklės 1 dalyje nurodyti faktai, įrodymai ir argumentai bei kiti juos patvirtinantys dokumentai ir 2 dalyje nurodyti
įrodymai, jei jie nepateikiami kartu su protesto pranešimu arba vėliau, gali būti pateikti pradėjus protestavimo procesinius
veiksmus [VRDT] pagal 20 taisyklės 2 dalį nurodytu terminu.“
Pagal 1995 m. Įgyvendinimo reglamento 20 taisyklės 2 dalį:
„Jei protesto pranešime nėra išvardytų faktų, įrodymų ir argumentų, nurodytų 16 taisyklės 1 ir 2 dalyse, [VRDT] paragina protestą
reiškiančią šalį per [VRDT] nustatytą terminą juos pateikti. Apie visus protestą reiškiančios šalies pateiktus duomenis pranešama
ženklo pareiškėjui, kuriam per [VRDT] nustatytą terminą suteikiama galimybė pateikti atsakymą.“
1995 m. Įgyvendinimo reglamentas buvo iš dalies pakeistas 2005 m. birželio 29 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1041/2005 (OL L 172,
p. 4, toliau – 2005 m. Įgyvendinimo reglamentas), kuris įsigaliojo 2005 m. liepos 25 dieną.
2005 m. Įgyvendinimo reglamento 18 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Jei remiantis 17 taisykle nustatoma, kad protestas yra priimtinas, [VRDT] nusiunčia šalims pranešimą, informuodama jas apie
tai, kad su protestu susiję procesiniai veiksmai pradedami praėjus dviem mėnesiams nuo pranešimo gavimo. Šis laikas gali būti
pratęstas iki 24 mėnesių (iš viso), jei prašymus jį pratęsti abi šalys pateikia, kai šis dar nepasibaigęs.“
2005 m. Įgyvendinimo reglamento 19 taisyklėje numatyta:
„1.      [VRDT] suteikia protestą reiškiančiai šaliai galimybę per jos nustatytą laiką, kuris yra ne trumpesnis kaip 2 mėnesiai nuo
tos dienos, kuri pagal 18 taisyklės 1 dalį laikoma su protestu susijusių procesinių veiksmų pradžia, – pateikti jos protestą
pagrindžiančius faktus, įrodymus ir argumentus arba papildyti jau anksčiau pateiktus pagal 15 taisyklės 3 dalį.
2.      Per 1 dalyje nurodytą laikotarpį protestą reiškianti šalis pateikia faktus, įrodymus ar argumentus [pateikia įrodymą] apie
ankstesnio ženklo arba ankstesnės teisės egzistavimą, galiojimą bei apsaugos apimtį, taip pat įrodymą, pagrindžiantį jo įgaliojimus
pateikti protestą. Protestą reiškianti šalis pateikia šiuos įrodymus:
a)      jei protestas grindžiamas prekių ženklu, kuris nėra Bendrijos prekių ženklas, – jo padavimo arba įregistravimo įrodymus pateikiant:
<…>
ii)      jei prekių ženklas įregistruotas, – atitinkamo registracijos liudijimo arba tam tikrais atvejais paskutiniojo pratęsimo liudijimo
kopiją, rodančią, kad prekių ženklo apsaugos terminas yra ilgesnis nei nurodytas 1 dalyje, bei visus jo pratęsimus arba lygiaverčius
dokumentus, išduotus prekių ženklą įregistravusios administracijos;
<…>
4.      [VRDT] neatsižvelgia į rašytinę informaciją, dokumentus arba jų dalis, kurie nebuvo pateikti arba nebuvo išversti į procesinių
veiksmų kalbą per [VRDT] nustatytą laiką.“

Ginčo aplinkybės
Pirmosios instancijos teismui pateiktas nagrinėti bylos aplinkybes, kurios išdėstytos skundžiamame sprendime, galima glaustai
apibūdinti taip.
1996 m. balandžio 1 d.
Anheuser‑Busch
paprašė VRDT kaip Bendrijos prekių ženklą įregistruoti žodinį žymenį „budweiser“ prekėms, kurios priklauso peržiūrėtos ir
iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti
32 klasei ir atitinka šį aprašymą: „Alus, elis, porteris, alkoholiniai ir nealkoholiniai gėrimai su salyklu“.
1999 m. rugsėjo 28 d.
Budvar
pateikė protestą dėl prašomo prekių ženklo registracijos ir dėl visų atitinkamų prekių, pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio
1 dalies a ir b punktus remdamasi visų pirma trimis prekių ženklais, t. y.:
–        žodiniu tarptautiniu prekių ženklu BUDWEISER (R 238 203) (toliau – prekių ženklas R 238 203), įregistruotu „visų rūšių alui“,
apsaugotu Vokietijoje, Austrijoje, Beniliukse ir Italijoje,
–        vaizdiniu tarptautiniu prekių ženklu, kuriame yra žodžiai „Budweiser Budvar“ (Nr. 674 530) (toliau – prekių ženklas Nr. 674 530),
įregistruotu „salyklui“ ir „alui“, apsaugotu Austrijoje, Beniliukse, Prancūzijoje ir Italijoje, ir
–        vaizdiniu tarptautiniu prekių ženklu, kuriame yra žodžiai „Budweiser Budvar“ (Nr. 614 536) (toliau – prekių ženklas Nr. 614 536),
įregistruotu „alui“, apsaugotu Vokietijoje, Austrijoje, Beniliukse, Prancūzijoje ir Italijoje.
Antra, pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalį
Budvar
rėmėsi keliomis kilmės vietos nuorodomis, kuriose yra žodis „budweiser“.
VRDT iš pradžių nustatė terminą, kuris baigėsi 2000 m. birželio 24 d. ir per kurį
Budvar
turėjo pateikti protestą pagrindžiančių faktų, įrodymų ir argumentų. Paskui šis terminas buvo pratęstas iki 2002 m. vasario
26 d. (imtinai). Visus dokumentus, kuriuos šiam tikslui
Budvar
atsiuntė faksu, VRDT gavo 2002 m. vasario 27 dieną.
Pagal Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalis 2002 m. liepos 8 d.
Anheuser‑Busch
pareikalavo, kad
Budvar
pateiktų įrodymų, jog prekių ženklai, kuriais ji grindė protestą, iš tikrųjų buvo naudojami.
Į šį reikalavimą
Budvar
atsakė 2002 m. lapkričio 8 d. laišku, o šiam tikslui 2002 m. rugsėjo 10 d. laiške VRDT nustatytas terminas baigėsi 2002 m.
lapkričio 11 dieną.
Minėtame laiške
Budvar
pateikė aiškią nuorodą į 2002 m. vasario 27 d. VRDT gautus dokumentus, skirtus įrodyti, kad kilmės vietos nuorodos, kuriose
yra žodis „budweiser“, naudojamos, ir nurodė, kad šie dokumentai taikomi, be kita ko, prekių ženklui R 238 203.
VRDT protestų skyriuje
Budvar
savo 2004 m. sausio 21 d. pastabų priede pateikė ir Pasaulinės intelektinės nuosavybės organizacijos (PINO) išduotą dokumentą,
patvirtinantį, kad 2000 m. gruodžio 5 d. prekių ženklo R 238 203 registracijos galiojimas buvo pratęstas (toliau – pratęsimo
pažymėjimas).
2004 m. sausio 10 d. pirmuoju sprendimu Protestų skyrius patenkino
Budvar
pateiktą protestą, iš esmės nuspręsdamas, kad Austrijoje ir Prancūzijoje yra galimybė supainioti prašomą įregistruoti prekių
ženklą ir prekių ženklą Nr. 674 530.
2005 m. liepos 11 d. Sprendimu VRDT antroji apeliacinė taryba patenkino
Anheuser‑Busch
apeliaciją dėl 2004 m. birželio 10 d. Sprendimo, motyvuodama tuo, kad prekių ženklas Nr. 674 530 saugomas dviejose nurodytose
valstybėse narėse tik po to, kai buvo pateikta atitinkamo Bendrijos prekių ženklo paraiška, ir grąžino bylą Protestų skyriui.
2005 m. gruodžio 22 d. antruoju sprendimu Protestų skyrius vėl patenkino
Budvar
pateiktą protestą. Manydamas, jog įrodymų, kad prekių ženklas R 238 203 naudojamas, nepakanka, jis nagrinėjo tik prekių ženklą
Nr. 614 536 ir šiuo klausimu nusprendė atsižvelgti į
Budvar
pateiktus jos protestą pagrindžiančius dokumentus. Išvadoje Protestų skyrius iš esmės nusprendė, kad yra galimybė supainioti
prašomą įregistruoti prekių ženklą ir minėtą ankstesnį prekių ženklą Vokietijoje, Austrijoje, Beniliukse, Prancūzijoje ir
Italijoje.
Ginčijamu sprendimu VRDT antroji apeliacinė taryba atmetė
Anheuser‑Busch
apeliaciją dėl 2005 m. gruodžio 22 d. Sprendimo.
Priešingai nei Protestų skyrius, ji nusprendė, kad galima atsižvelgti į prekių ženklą R 238 203, ir, remdamasi
Budvar
pateiktais dokumentais, padarė išvadą, jog įrodyta, kad šis prekių ženklas iš tikrųjų buvo naudojamas.
Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad dėl prekių „alus, elis, porteris, alkoholiniai gėrimai su salyklu“ galima patenkinti
protestą remiantis Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies a punktu ir kad dėl likusių prekių („nealkoholiniai gėrimai“),
atsižvelgiant į prekių ženklų tapatumą ir akivaizdžius prekių panašumus, galima patenkinti protestą dėl šių prekių remiantis
minėto straipsnio 1 dalies b punktu.

Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas

Anheuser‑Busch
pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2007 m. gegužės
31 dieną.
VRDT ir
Budvar
prašė atmesti ieškinį.
Kadangi apeliaciniame skunde
Anheuser‑Busch
ginčija tik tam tikras skundžiamo sprendimo dalis, toliau bus nagrinėjamos tik šios dalys.
Antrajame ieškinio pagrinde, susijusiame su Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalies pažeidimu,
Anheuser‑Busch
, be kita ko, kaltino Apeliacinę tarybą tuo, kad ši neatmetė 2004 m. sausio 21 d.
Budvar
pateikto pratęsimo pažymėjimo.
Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 63–71 punktuose Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad, viena vertus, negalima pripažinti,
jog ginčijamu sprendimu padarytas Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalies pažeidimas, nes iš jo nematyti, jog Apeliacinė
taryba manė, kad pratęsimo pažymėjimas nepateiktas laiku, ir minėtą nuostatą taikė norėdama į šį pažymėjimą atsižvelgti; kita
vertus, dėl skundžiamo sprendimo 78 ir 79 punktuose išdėstytų motyvų minėtas pažymėjimas buvo pateiktas laiku.
Minėtuose 78 ir 79 punktuose Pirmosios instancijos teismas būtent nusprendė, kad nors kartu nagrinėjant 1995 m. Įgyvendinimo
reglamento 16 ir 20 taisykles, matyti, kad VRDT turi teisę pareikalauti pateikti ankstesnio prekių ženklo registracijos galiojimo
termino, kai jis pasibaigia pateikus protestą, pratęsimo įrodymą, minėtos 20 taisyklės 2 dalimi protestą pateikęs asmuo neįpareigojamas
tokio įrodymo pateikti savo iniciatyva ir joje taip pat nenurodyta, kad VRDT privalo atmesti dokumentą, kai jis šiai pateiktas
pavėluotai.
Kalbėdamas apie 1995 m. Įgyvendinimo reglamento 20 taisyklės 2 dalį, skundžiamo sprendimo 73 punkte Pirmosios instancijos
teismas taip pat nusprendė, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalį VRDT turi diskreciją nuspręsti, ar atsižvelgti
į praleidus terminą pateiktus dokumentus, ir minėtos taisyklės negalima aiškinti prieštaraujant aiškiam bendrojo reglamento
tekstui.
Siekdamas išsamumo, skundžiamo sprendimo 74–77 punktuose Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad, atsižvelgiant į teisinio
saugumo principą, įtvirtintą Teisingumo Teismo praktikoje, 2005 m. Įgyvendinimo reglamentu į 1995 m. Įgyvendinimo reglamentą
įvestos nuostatos, ir būtent šio reglamento 19 taisyklės 4 dalis nagrinėjamu atveju negali būti taikoma atgaline data.
Todėl Pirmosios instancijos teismas
Anheuser‑Busch
iškeltą antrąjį ieškinio pagrindą atmetė kaip nepagrįstą.
Trečiajame ieškinio pagrinde, susijusiame su Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalių pažeidimu,
Anheuser‑Busch
tvirtino, kad
Budvar
pateiktų įrodymų nepakanka įrodyti, jog prekių ženklas R 238 203 iš tikrųjų buvo naudojamas.
Skundžiamo sprendimo 99–105 punktuose priminęs teismo praktiką, susijusią su naudojimo iš tikrųjų sąvoka, to paties sprendimo
106 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad šiuo atveju Apeliacinė taryba nusprendė, kad „akivaizdu, jog
Budvar
pateiktų įrodymų užtenka tam, kad būtų įrodyta, jog <...> prekių ženklas <...> (R 238 203) buvo iš tikrųjų naudojamas“ ir
kad konkrečiai ši Apeliacinė taryba rėmėsi reklamomis, kuriose pavaizduotas
Budvar
alus, pažymėtas prekių ženklu BUDWEISER, sąskaitomis faktūromis, skirtomis klientams Vokietijoje ir Austrijoje, ir tuo, kad
šios reklamos ir sąskaitos faktūros buvo susijusios su atitinkamu laikotarpiu taikant Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir
3 dalis.
Kalbėdamas visų pirma apie Austrijos žurnale ir Vokietijos žurnaluose pasirodžiusias reklamas, kurias 2002 m. lapkričio 8 d.
Budvar
perdavė VRDT, skundžiamo sprendimo 110 punkte Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad
Anheuser‑Busch
neginčija, jog šiais dokumentais pateikiama įrodymų dėl prekių (alaus) pobūdžio ir žodžio „budweiser“ naudojimo vietos (Vokietija
ir Austrija) bei trukmės (1995 m. Austrijos atveju ir nuo 1996 iki 1998 m. Vokietijos atveju). Tame pačiame 110 punkte Pirmosios
instancijos teismas pridūrė, kad
Anheuser‑Busch
taip pat neginčija, jog žodžio „budweiser“ įvairiomis
Budvar
pateiktose reklamose nurodytomis formomis naudojimas gali būti susijęs ir su prekių ženklu R 238 203.
Toliau dėl visų 2002 m. vasario 27 d. VRDT gautų reklamų ir sąskaitų faktūrų skundžiamo sprendimo 111 punkte Pirmosios instancijos
teismas pažymėjo, kad
Budvar
perdavė šiuos dokumentus norėdama įrodyti, kad kilmės vietos nuorodos, kuriose vartojamas žodis „budweiser“, naudojamos, tačiau
atsakydama į
Anheuser‑Busch
reikalavimą įrodyti, kad ankstesni prekių ženklai, kuriais remtasi proteste, iš tikrųjų naudojami, 2002 m. lapkričio 8 d.
laiške
Budvar
darė aiškią nuorodą į minėtus dokumentus, laikydamasi nuomonės, kad jie, be kita ko, taikomi ir prekių ženklui R 238 203.
Šiuo atžvilgiu skundžiamo sprendimo 112 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad
Anheuser‑Busch
Pirmosios instancijos teisme neginčija, jog aptariami dokumentai susiję su prekių ženklo R 238 203 naudojimu, ir kad ji taip
pat neginčija, jog šiuose dokumentuose pateikiama įrodymų dėl minėto prekių ženklo naudojimo vietos, trukmės ir apimties;
šie įrodymai, kaip nurodė Pirmosios instancijos teismas, be kita ko, aiškiai išplaukia iš minėtų dokumentų.
Galiausiai skundžiamo sprendimo 114 punkte kalbėdamas apie
Anheuser‑Busch
argumentą, kad Apeliacinė taryba turėjo remtis kitomis aplinkybėmis, kaip antai prekių ženklo R 238 203 naudojimo Vokietijoje
ir Austrijoje pobūdis, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog šiuo klausimu užtenka pabrėžti, kad Apeliacinė taryba
rėmėsi reklamomis, kuriose vaizduojamas minėtu ankstesniu prekių ženklu pažymėtas
Budvar
alus. Pirmosios instancijos teismas taip pat nusprendė, kad minėto prekių ženklo naudojimo pobūdis, t. y. kaip nurodantis
žodį „alus“, matyti iš
Budvar
pateiktų reklamų ir sąskaitų faktūrų ir kad darydama nuorodą į reklamas Apeliacinė taryba iš tikrųjų, nors ir netiesiogiai,
pripažino tą patį naudojimo pobūdį.
Todėl Pirmosios instancijos teismas atmetė
Anheuser‑Busch
iškeltą trečiąjį ieškinio pagrindą kaip nepagrįstą.
Taigi Pirmosios instancijos teismas atmetė visą ieškinį dėl panaikinimo.

Šalių reikalavimai
Apeliaciniu skundu
Anheuser‑Busch
prašo Teisingumo Teismo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą ir
–        priteisti iš [VRDT] bylinėjimosi išlaidas.
VRDT ir
Budvar
prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš
Anheuser‑Busch
bylinėjimosi išlaidas.

Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama savo apeliacinį skundą
Anheuser‑Busch
remiasi trimis pagrindais, susijusiais su, pirma, Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 3 dalies, skaitomos kartu su 1995 m.
Įgyvendinimo reglamento 16 taisyklės 1 ir 3 dalimis bei 20 taisyklės 2 dalimi, antra, Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalies
ir, trečia, šio reglamento 43 straipsnio 2 ir 3 dalių pažeidimu.

Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 3 dalies, skaitomos kartu su 1995 m.
Įgyvendinimo reglamento 16 taisyklės 1 ir 3 dalimis bei 20 taisyklės 2 dalimi, pažeidimu
Šalių argumentai
Pirmajame apeliacinio skundo pagrinde
Anheuser‑Busch
teigia, kad skundžiamo sprendimo 78 ir 79 punktuose Pirmosios instancijos teismas, aiškindamas Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio
3 dalį, padarė teisės klaidą.
Anot jos, šis aiškinimas aiškiai prieštarauja ankstesnei Pirmosios instancijos teismo bei jau daugelį metų, konkrečiai kalbant,
iki šios teismo ir minėtos praktikos konsolidavimo 2005 m. Įgyvendinimo reglamento 19 taisyklėje nusistovėjusiai VRDT praktikai.
Iš tikrųjų iš Pirmosios instancijos teismo sprendimų: 2005 m. balandžio 20 d. Sprendimo
Atomic Austria prieš OHMI – Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil (ATOMIC BLITZ)
(T‑318/03, Rink. p. II‑1319) ir 2006 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo
MIP Metro prieš VRDT – Tesco Stores (METRO)
(T‑191/04, Rink. p. II‑2855) matyti, kad Pirmosios instancijos teismas, kaip ir VRDT, nusprendė, kad kai protestą pareiškusio
asmens prašoma pateikti jo protestą pagrindžiančių faktų, įrodymų ir argumentų, jis privalo tai padaryti per VRDT nustatytą
terminą ir kad ši pareiga apima ir ankstesnio prekių ženklo registracijos galiojimo termino pratęsimo, kuris tuo laikotarpiu
buvo pratęstas, įrodymo pateikimą, jeigu šis įrodymas neišplaukia iš jokių su protestu pateiktų dokumentų.
Dėl nusistovėjusios VRDT praktikos, pagal kurią reikalaujama laiku pateikti registracijos galiojimo pratęsimo įrodymų, buvo
pakeistos jos gairės, paskui ji buvo kodifikuota 2005 m. Įgyvendinimo reglamento 19 taisyklės 2 dalies a punkto ii papunktyje.
Tokiomis aplinkybėmis, nepripažinęs
Budvar
pareigos prekių ženklo R 238 203 registracijos galiojimo pratęsimo pažymėjimą pateikti tą dieną, kai turėjo būti pateikti
protestą pagrindžiantys faktai, įrodymai ir argumentai, t. y. 2002 m. vasario 26 d., Pirmosios instancijos teismas padarė
klaidingą išvadą, kad Apeliacinė taryba turi diskreciją įvertinti, ar reikia atsižvelgti į pavėluotai pateiktą šį pažymėjimą.
VRDT atsikerta, kad Pirmosios instancijos teismo išvados yra teisiškai pagrįstos, nes nors pagal 1995 m. Įgyvendinimo reglamento
16 ir 20 taisykles pati VRDT ar protesto procedūros šalis turėjo teisę reikalauti įrodymų, kad buvo pratęstas ankstesnės teisės,
kurios galiojimas pasibaigė vykstant procedūrai, galiojimas, tai nereiškė, jog, kaip tai patvirtinta, beje, ir Pirmosios instancijos
teismo praktikoje, kuria rėmėsi
Anheuser‑Busch
, kad šios ankstesnės teisės turėtojas privalėjo pateikti savo iniciatyva pratęsimo pažymėjimą.
Be to, VRDT primena, kad Protestų skyriaus iš pradžių nustatytas terminas 1999 m. rugsėjo 28 d. pareikštą protestą pagrindžiantiems
įrodymams pateikti buvo ne vėliau kaip 2000 m. birželio 24 d. ir kad prekių ženklo R 238 203 registracijos galiojimas turėjo
būti pratęstas ne vėliau kaip 2000 m. gruodžio 5 dieną. Nė viena 1995 m. Įgyvendinimo reglamento nuostata nereikalaujama įrodyti
būsimo įvykio, šiuo atveju – įrodyti minėto pratęsimo. Nors iš pradžių nustatytas terminas vėliau buvo pratęstas iki 2002 m.
vasario 26 d., Protestų skyrius aiškiai nereikalavo, kad per šį terminą būtų pateiktas pratęsimo įrodymas.

Budvar
pažymi, kad prie jos protesto buvo priedai, kuriuos sudarė detalūs pagrindžiantys dokumentai ir tam tikri įrodymai, tarp kurių
buvo prekių ženklo R 238 203 registracijos pažymėjimas, patvirtinantis, jog šio prekių ženklo registracija galiojo protesto
pateikimo dieną. Taigi ji laikėsi savo pareigos „pateikti protestą pagrindžiančius faktus, įrodymus ir argumentus“ ir neprivalėjo
po protesto pateikimo datos pateikti pratęsimo pažymėjimo.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmajame apeliacinio skundo pagrinde
Anheuser‑Busch
iš esmės teigia, kad, priešingai nei skundžiamo sprendimo 79 punkte nusprendė Pirmosios instancijos teismas, kartu skaitant
Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 3 dalį ir 1995 m. Įgyvendinimo reglamento 16 taisyklės 1 ir 3 dalis bei 20 taisykles 2 dalį,
matyti, kad protestą pareiškęs asmuo privalo savo iniciatyva kartu su kitais faktais, įrodymais ir argumentais, pateikiamais
protestui pagrįsti per pagal Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 3 dalį VRDT nustatytą terminą, pateikti įrodymą, kad buvo
pratęstas ankstesnio prekių ženklo, kurio savininkas jis yra ir kuriuo remiamasi pagal Reglamento Nr. 1049/2001 8 straipsnio
1 dalį, registracijos galiojimas, tuo atveju, kai minėtas galiojimas pratęsiamas vėliau nei protesto pateikimo diena, tačiau
prieš pasibaigiant minėtam terminui.
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad, kaip tai nusprendė Pirmosios instancijos teismas, nei Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio
3 dalyje, nei 1995 m. Įgyvendinimo reglamento 16 taisyklės 1 ir 3 dalyse bei 20 taisykles 2 dalyje nenurodyta, kokius faktus,
įrodymus ir argumentus reikia pateikti protestui pagrįsti per Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 3 dalį nustatytą terminą.
Konkrečiai kalbant, minėtose nuostatose niekur nenurodyta, jog protestą pareiškęs asmuo turi savo iniciatyva per minėtą terminą
pateikti įrodymą, kad buvo pratęstas ankstesnio prekių ženklo, kuriuo remiasi, registracijos galiojimas, tuo atveju, kai šis
terminas turi būti pratęstas po to, kai pateiktas protestas.
Be to, bet kuriuo atveju, priešingai nei teigia
Anheuser‑Busch
, toks aiškinimas neišplaukia nei iš Pirmosios instancijos teismo praktikos, konkrečiai kalbant – iš minėtų sprendimų
Atomic Austria prieš VRDT – Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil (ATOMIC BLITZ)
ir
MIP Metro prieš VRDT – Tesco Stores (METRO)
, nei iš prieš priimant 2005 m. Įgyvendinimo reglamentą nusistovėjusios VRDT praktikos.
Bylose, dėl kurių buvo priimti šie du Pirmosios instancijos teismo sprendimai, VRDT aiškiai prašė, kad protestą pareiškęs
asmuo per pagal Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 3 dalį nustatytą terminą pateiktų įrodymą, kad buvo pratęstas ankstesnių
prekių ženklų registracijos galiojimas, kuris turėjo būti pratęstas prieš pasibaigiant minėtam terminui. Taigi šiose bylose
nereikėjo išsiaiškinti, ar protestą pareiškęs asmuo turėjo savo iniciatyva pateikti tokį įrodymą. Tačiau šis klausimas kyla
šioje byloje, nes neginčijama, jog nagrinėjamu atveju VRDT aiškiai neprašė, kad protestą pareiškęs asmuo pateiktų tokį įrodymą.
Be to, minėtame Sprendime
Atomic Austria prieš VRDT – Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil (ATOMIC BLITZ)
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad net jeigu pagal Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 3 dalį buvo aiškiai paprašyta
pateikti įrodymą, jog buvo pratęstas ankstesnio prekių ženklo registracijos galiojimas, VRDT negalėjo atmesti protesto dėl
to, kad nebuvo pateiktas toks įrodymas.
Minėto Sprendimo
Atomic prieš VRDT – Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil (ATOMIC BLITZ)
40 punkte Pirmosios instancijos teismas iš tikrųjų nusprendė, kad protestą pareiškęs asmuo yra laisvas pateikti VRDT įrodymus,
kuriuos jis mano esant reikalingus pagrįsti savo protestą, ir VRDT turi išnagrinėti visus pateiktus įrodymus, kad išsiaiškintų,
ar jie iš tikrųjų yra ankstesnio prekių ženklo įregistravimo arba paraiškos dėl jo padavimo įrodymai, ir neturi teisės iš
karto atmesti tam tikrų įrodymų kaip nepriimtinų dėl formos trūkumų. Be kita ko, to paties sprendimo 46 punkte Pirmosios instancijos
teismas nusprendė, kad prie protesto pridėti išrašai iš prekių ženklo registro leido, pirma, nustatyti ankstesnių prekių ženklų
apsaugos pasibaigimo datą bei, antra, daryti išvadą, kad keturi iš penkių ankstesnių prekių ženklų vis dar galiojo Apeliacinės
tarybos sprendimo priėmimo dieną.
Minėto Sprendimo
MIP Metro prieš VRDT – Tesco Stores (METRO)
46 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad protestą pareiškusiam asmeniui nepateikus pagal Reglamento Nr. 40/94
42 straipsnio 3 dalį VRDT paprašyto įrodymo, jog ankstesnio prekių ženklo registracijos galiojimas buvo pratęstas, VRDT padarė
dvi teisės klaidas, nusprendusi, pirma, jog Protestų skyrius negali atsižvelgti į ankstesnio prekių ženklo registracijos galiojimo
pasibaigimą, jeigu galiojimas pasibaigia prieš Protestų skyriui priimant spendimą dėl protesto, ir, antra, kad Protestų skyrius
neturi teisės prašyti informacijos apie ankstesnio prekių ženklo registracijos galiojimo pratęsimą po to, kai buvo pateikti
ankstesni įrodymai.
Priešingai nei teigia
Anheuser‑Busch
, bet kuriuo atveju taip pat nematyti, kad prieš priimant 2005 m. Įgyvendinimo reglamentą buvo nusistovėjusi VRDT praktika,
pagal kurią protestą pareiškęs asmuo privalo savo iniciatyva kartu su kitais faktais, įrodymais ir argumentais, kuriuos privaloma
pateikti protestui pagrįsti per pagal Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 3 dalį VRDT šiuo tikslu nustatytą terminą, pateikti
įrodymą, kad buvo pratęstas ankstesnio prekių ženklo registracijos galiojimas.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad 2003 m. liepos 9 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendime, nagrinėtame byloje,
kurioje priimtas minėtas Sprendimas
Atomic prieš VRDT – Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil (ATOMIC BLITZ)
, ši taryba atmetė protestą dėl to, kad per nustatytą terminą nebuvo pateiktas įrodymas, jog ankstesnių prekių ženklų registracijos
galiojimas buvo pratęstas, kartu pažymėdama, kad tokio įrodymo buvo aiškiai ir nedviprasmiškai paprašyta pagal Reglamento
Nr. 40/94 42 straipsnio dalį VRDT protestą pareiškusiam asmeniui siųsto laiško lydraštyje.
Tačiau 2004 m. gegužės 23 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendime, nagrinėtame byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas
MIP Metro prieš VRDT – Tesco Stores (METRO)
, minėta taryba patenkino apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo, kuriuo atmestas protestas, remdamasi tuo, kad protestą
pareiškęs asmuo nepateikė ankstesnio prekių ženklo registracijos galiojimo pratęsimo įrodymo, nors jo buvo paprašyta tai padaryti.
Apeliacinė taryba nusprendė, kad protesto pateikimo dieną ir netgi tą dieną, kai buvo paprašyta pateikti įrodymų, ankstesnio
prekių ženklo registracija vis dar galiojo ir kad todėl protestą pareiškęs asmuo neturėjo įrodyti, kad jam priklausančio prekių
ženklo registracijos galiojimas buvo pratęstas.
Iš to išplaukia, kad, priešingai nei teigia
Anheuser‑Busch
, taip pat nematyti, kad nagrinėjamu atveju būtų galima atsižvelgti į 2005 m. Įgyvendinimo reglamento 19 taisyklės 2 ir 4 dalių
nuostatas, remiantis tuo, kad šiomis nuostatomis tik konsoliduojamas Pirmosios instancijos teismo pateiktas Reglamento Nr. 40/94
42 straipsnio 3 dalies ir 1995 m. Įgyvendinimo reglamento 16 taisyklės 1 ir 3 dalių bei 20 taisyklės 2 dalies aiškinimas,
grindžiamas nusistovėjusia VRDT praktika.
Bet kuriuo atveju, nors nuo šiol minėtose 2005 m. Įgyvendinimo reglamento nuostatose numatyta su tam tikromis ribomis aiški
protestą pareiškusio asmens pareiga per Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 3 dalyje nurodytą terminą pateikti įrodymą, kad
ankstesnio prekių ženklo registracijos galiojimas buvo pratęstas, jose taip šiuo klausimu patikslinama pastarojoje nuostatoje
numatyta bendroji taisyklė, skirta sustiprinti VRDT vykstančiose protesto procedūrose dalyvaujančių subjektų teisinį saugumą.
Tokiomis aplinkybėmis, kaip skundžiamo sprendimo 76 punkte teisingai nusprendė Pirmosios instancijos teismas, šioje byloje
negalima atgaline data taikyti naujų minėtame įgyvendinimo reglamente įtvirtintų taisyklių.
Todėl darytina išvada, kad skundžiamo sprendimo 79 punkte Pirmosios instancijos teismas, nepadarydamas teisės klaidos, nusprendė,
remdamasis, beje, minėto Sprendimo
MIP Metro prieš VRDT – Tesco Stores (METRO)
41 punktu, kad kartu skaitant 1995 m. Įgyvendinimo reglamento 16 ir 20 taisykles matyti, jog, pirma, VRDT turi teisę pareikalauti
pateikti ankstesnio prekių ženklo registracijos galiojimo termino, kai jis pasibaigia pateikus protestą, pratęsimo įrodymą,
ir, antra, iš tų pačių nuostatų neišplaukia, kad protestą pareiškęs asmuo privalo tokį įrodymą pateikti savo iniciatyva.
Reikėtų pridurti, kaip tai, beje, minėto Sprendimo
MIP Metro prieš VRDT – Tesco Stores (METRO)
41–46 punktuose nusprendė Pirmosios instancijos teismas, kad taip VRDT suteikta teisė paprašyti įrodymo, jog ankstesnio prekių
ženklo registracijos galiojimas buvo pratęstas, gali būti grindžiama ir Reglamento Nr. 40/94 76 straipsniu.
Iš to išplaukia, kad pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalies pažeidimu
Šalių argumentai
Antrajame apeliacinio skundo pagrinde
Anheuser‑Busch
kaltina Pirmosios instancijos teismą nusprendus, kad Apeliacinė taryba galėjo atsižvelgti į pratęsimo pažymėjimą neprivalėdama
naudotis diskrecija, kuri jai suteikiama Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalimi ir įtvirtinta 2007 m. kovo 13 d. Sprendimu
VRDT prieš Kaul
(C‑29/05 P, Rink. p. I‑2213, 43 punktas).
Manydamas, kad šis pratęsimo pažymėjimas buvo pateiktas per nustatytą terminą ir kad Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalis
netaikoma, Pirmosios instancijos teismas taip pažeidė ne tik procedūros taisykles dėl įrodymų pateikimo per VRDT vykstančiose
protesto procedūrose nustatytus terminus (nagrinėjant pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą vertintas kaltinimas), bet ir pačią
minėto 74 straipsnio 2 dalį.
VRDT tvirtina: kadangi
Budvar
nebuvo nustatytas joks konkretus terminas pateikti prekių ženklo R 238 203 registracijos galiojimo pratęsimo įrodymą, Reglamento
Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalis netaikytina nagrinėjamo atvejo aplinkybėms ir todėl Apeliacinė taryba neturėjo naudotis joje
numatyta diskrecija.

Budvar
teigia: kadangi protestą pareiškęs asmuo neprivalėjo per kokį nors terminą pateikti pratęsimo pažymėjimo, nagrinėjamu atveju
jis nebuvo pateiktas „pavėluotai“. Prieš priimdama sprendimą dėl protesto VRDT turi savo iniciatyva įvertinti, ar teisės,
kuriomis remiamasi grindžiant protestą, yra galiojančios. Momentas, kuriuo protestą pareiškęs asmuo perdavė ankstesnio prekių
ženklo, kurio savininkas jis yra, registracijos galiojimo pratęsimo pažymėjimą, arba klausimas, ar jis iš tikrųjų jį perdavė,
yra nesvarbūs.
Teisingumo Teismo vertinimas
Antrajame apeliacinio skundo pagrinde
Anheuser‑Busch
kaltina Pirmosios instancijos teismą, kad jis padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 71 punkte nusprendė, kad, kalbant
apie tai, jog atsižvelgta į pratęsimo pažymėjimą, ginčijamu sprendimu nepadarytas joks Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio
2 dalies pažeidimas.
Kadangi,
Anheuser‑Busch
teigimu, šis pažymėjimas nebuvo pateiktas per VRDT nustatytą terminą pagal Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 3 dalį, tai
yra įrodymas, kuris nebuvo pateiktas laiku pagal minėto reglamento 74 straipsnio 2 dalį. Todėl VRDT į jį galėjo atsižvelgti
tik pasinaudodama teise atmesti pavėluotai pateiktus įrodymus, kuri jai šiuo tikslu suteikiama ta pačia nuostata. Nagrinėjamu
atveju VRDT nepasinaudojo šia teise, nes klaidingai manė, kad šis įrodymas buvo pateiktas laiku.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 69 punkto, Pirmosios instancijos teismas, nepadarydamas teisės
klaidos, nusprendė, jog nagrinėjamu atveju protestą reiškianti šalis neprivalėjo pateikti prekių ženklo R 238 203 registracijos
galiojimo pratęsimo įrodymo per pagal Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 3 dalį nustatytą terminą.
Kadangi pratęsimo pažymėjimas buvo pateiktas laiku, Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad VRDT neturėjo naudotis
pagal 74 straipsnio 2 dalį jai suteikta teise, kad galėtų atsižvelgti į šį įrodymą.
Todėl antrąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalių pažeidimu
Šalių argumentai
Trečiajame apeliacinio skundo pagrinde
Anheuser‑Busch
tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalis, nusprendęs, kad pakako
įrodymų dėl prekių ženklo R 238 203 naudojimo, kuriuos
Budvar
pateikė protestui pagrįsti.

Budvar
pateiktas įrodymas dėl naudojimo iš esmės įrodo tik kito prekių ženklo, t. y. prekių ženklo Nr. 674 530, kuriame yra stilizuotos
formos žodžiai „Budweiser Budvar“, naudojimą. Nei Apeliacinė taryba, nei Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į pastarąjį
prekių ženklą, nes jis nėra ankstesnė teisė, palyginti su prekių ženklu, kurį prašoma įregistruoti.
Tačiau iš 2007 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo
Il Ponte Finanziaria prieš VRDT
(C‑234/06 P, Rink. p. I‑7333) 81–86 punktų išplaukia, kad tam tikro įregistruoto prekių ženklo naudojimo įrodymas negali kartu
būti ir kito įregistruoto prekių ženklo naudojimo įrodymas. Pirmosios instancijos teismas turėjo išnagrinėti, ar šis principas
taikomas nagrinėjamu atveju.

Anheuser‑Busch
mano, kad Pirmosios instancijos teismas turėjo tai išnagrinėti, nes ji teigė, kad
Budvar
naudojimui įrodyti pateikti dokumentai neatitinka Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatytų kriterijų, ir
ginčijo šiuos įrodymus, kiek tai ypač susiję su prekių ženklo naudojimo pobūdžiu, t. y. būdu, kuriuo pačios prekės buvo ženklinamos.
Taigi skundžiamo sprendimo 112 punkte Pirmosios instancijos teismas klaidingai manė, kad
Anheuser‑Busch
neginčijo tai, jog nagrinėjami dokumentai susiję su prekių ženklo prekių ženklo R 238 203 naudojimu.
VRDT visų pirma teigia, kad trečiasis apeliacinio skundo pagrindas nepriimtinas dėl dviejų priežasčių.
Pirmiausia, kalbant apie naują pagrindą, keičiantį Pirmosios instancijos teismui pateikto nagrinėti ginčo dalyką, o tokį naują
pagrindą pateikti draudžiama pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 113 straipsnio 2 dalį ir 116 straipsnio 2 dalį,
Teisingumo Teismas kontroliuoja tik Pirmosios instancijos teismui pateiktus atsakymus į pagrindus, kuriais remiamasi Pirmosios
instancijos teisme.
Tai yra juolab tiesa, kadangi Pirmosios instancijos teismo sprendimas, dėl kurio buvo pateiktas apeliacinis skundas, kurį
išnagrinėjus priimtas minėtas Sprendimas
Il Ponte Finanziaria prieš VRDT
, buvo priimtas
Anheuser‑Busch
reiškiant ieškinį Pirmosios instancijos teisme, vadinasi, niekas jai netrukdė pateikti tokį pagrindą šiame ieškinyje.
Antra, iš skundžiamo sprendimo matyti, jog Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad
Budvar
pateikti įrodymai patvirtina, kad žodis „budweiser“ buvo naudojamas „įvairiomis formomis“. Tačiau Pirmosios instancijos teismas
jokiu momentu neužsiminė, jog prekių ženklas naudojimas buvo įrodytas remiantis įrodymais dėl prekių ženklo Nr. 674 530 naudojimo.
Jeigu Pirmosios instancijos teismas taip būtų daręs, jis taip pat būtų paminėjęs, kad nagrinėjamu atveju taikoma Reglamento
Nr. 40/94 15 straipsnio 2 dalies a punktas.
Pirmosios instancijos teismo iš
Budvar
pateiktų įrodymų padaryta išvada, jog jie patvirtina, kad prekių ženklas R 238 203 iš tikrųjų buvo naudojamas, įskaitant
kaip žodis, taip pat pripažįstamas faktas, kuriam netaikoma Teisingumo Teismo kontrolė.
Toliau, net jeigu minėtas apeliacinio skundo pagrindas būtų priimtinas, VRDT teigimu, bet kuriuo atveju jis nepagrįstas, nes
grindžiamas iškraipytais faktais.
Galiausiai minėtame Sprendime
Il Ponte Finanziaria prieš VRDT
Teisingumo Teismo įtvirtintas principas negali būti taikomas šioje byloje, nes dėl jos aplinkybių negalima jokia analogija.
Šis principas taikomas, tik jeigu dviem skirtingais prekių ženklais teisėtai remiasi protestą pareiškęs asmuo ir reikia įrodyti
jų abiejų naudojimą. Tik tokiu atveju yra pavojus, jog tam tikro prekių ženklo naudojimo įrodymu būtų galima pasinaudoti siekiant
išvengti, jog kitas prekių ženklas būtų atmestas per protesto procedūrą.
Tačiau taip nėra šioje byloje, nes prekių ženklu Nr. 674 530, kuriame yra stilizuoti žodžiai „Budweiser Budvar“, negalima
remtis per protesto procedūrą dėl to, kad jis nesudaro ankstesnės teisės.

Budvar
teigia, jog ir VRDT, ir Pirmosios instancijos teismas patvirtino, kad jos pateikti įrodymai aiškiai įrodo prekių ženklo naudojimo
pobūdį, t. y. kad jis naudojamas alui.

Budvar
tvirtina, kad pateikė dokumentus, įrodančius, jog prekių ženklas R 238 203 naudojamas, nes šis prekių ženklas matyti bent
jau ant atitinkamų prekių, t. y. alaus, kurių reklamas ji pateikė. Į šiuos faktus aiškiai atsižvelgta skundžiamo sprendimo
110–115 punktuose.
Be to, nagrinėjamu atveju negalima remtis minėtu Sprendimu
Il Ponte Finanziaria prieš VRDT
, nes jis susijęs su klausimu, ar tam tikro prekių ženklo naudojimo įrodymas gali būti naudojamas įrodyti kito prekių ženklo
naudojimą, o šioje byloje tai, kad prekių ženklas R 238 203 naudojamas iš tikrųjų, protestą pareiškęs asmuo įrodė pateikdamas
įvairius dokumentus, patvirtinančius, kad žodis „budweiser“ naudojamas alui.
Teisingumo Teismo vertinimas
Trečiajame apeliacinio skundo pagrinde
Anheuser‑Busch
iš esmės kaltina Pirmosios instancijos teismą nepanaikinus ginčijamo sprendimo remiantis tuo, kad, atsižvelgus į Reglamento
Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalyse išdėstytas aplinkybes,
Budvar
pateiktų dokumentų nepakako įrodyti, jog prekių ženklas R 238 203 iš tikrųjų buvo naudojamas.
Šiuo klausimu skundžiamame sprendime padaryta teisės klaida, nes aptariamais dokumentais iš esmės įrodoma, kad naudojamas
kitas prekių ženklas, t. y. prekių ženklas Nr. 674 530, į kurį Apeliacinė taryba vis dėlto neatsižvelgė, nes jis nėra ankstesnis
prekių ženklas pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalį. Iš minėto Sprendimo
Il Ponte Finanziaria prieš VRDT
, ypač 86 punkto, matyti, kad įregistruoto prekių ženklo naudojimo įrodymas negali kartu būti ir kito įregistruoto prekių
ženklo naudojimo įrodymas, motyvuojant tuo, kad šis tėra tik mažytė pirmojo prekių ženklo variacija.
Vis dėlto, kaip teisingai teigia VRDT,
Anheuser‑Busch
iškelia pagrindą, kurio nebuvo Pirmosios instancijos teisme dėl ginčijamo sprendimo pareikštame ieškinyje.
Todėl tai yra naujas ginčo dalyką išplečiantis pagrindas, kuris negali būti pirmą kartą pateiktas apeliacinėje instancijoje
(žr., be kita ko, 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimo
Les Éditions Albert René prieš VRDT
, C‑16/06 P, Rink. p. I‑10053, 125 punktą).
Iš tikrųjų reikia pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 110 ir 112 punktuose Pirmosios instancijos teismas pripažino, jog
Anheuser‑Busch
neginčijo to, kad nagrinėjami dokumentai buvo susiję su prekių ženklo R 238 203 naudojimu. Minėto sprendimo 114 punkte Pirmosios
instancijos teismas nurodė, kad
Anheuser‑Busch
šiame teisme teigė, jog Apeliacinė taryba turėjo remtis kitais argumentais, kaip antai šio prekių ženklo naudojimo Vokietijoje
ir Austrijoje pobūdžiu.
Iš to išplaukia, jog Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad jam pateikto nagrinėti ginčo dalykas susijęs tik su
klausimu, ar aptariamų dokumentų pakanka įrodyti, kad prekių ženklas R 238 203 naudojamas iš tikrųjų, ypač kiek tai susiję
su jo naudojimo pobūdžiu, ir nesusijęs klausimu, ar šie dokumentai yra dėl šio prekių ženklo, ar kito prekių ženklo, kuriuo
protestą pareiškęs asmuo taip pat rėmėsi, tačiau kurį atmetė VRDT per protesto procedūrą.
Todėl Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 114 punkte tik atsakė į argumentus, kurie jam buvo nurodyti dėl pirmojo
klausimo, ir nenagrinėjo antrojo klausimo, dėl kurio apskritai nebuvo ginčijamasi.
Teisingumo Teisme
Anheuser‑Busch
vis dėlto tvirtina, kad šį klausimą apima Pirmosios instancijos teisme pareikštas ieškinys, ypač jo trečiasis pagrindas.
Tačiau iš skundžiamo sprendimo 110, 112 ir 114 punktų formuluotės matyti, kad Pirmosios instancijos teismas niekaip neiškraipė
šio pagrindo apimties.
Be to, argumentai, kad
Budvar
pateikti įrodymai apima kito prekių ženklo nei to, į kurį atsižvelgė Apeliacinė taryba, naudojimą, nepakankamai susiję su
trečiuoju ieškinio pagrindu, kuriuo remtasi Pirmosios instancijos teisme ir kuriame teigta, kad šie įrodymai netenkina sąlygų,
kurias reikia įvykdyti tam, kad nagrinėjamas ankstesnis prekių ženklas būtų laikomas naudojamu iš tikrųjų, ir todėl tokie
argumentai negali būti laikomi vien išplečiančiais trečiąjį pagrindą.
Šie argumentai iš tikrųjų susiję su minėto Sprendimo
Il Ponte Finanziaria prieš VRDT
81–86 punktais, kuriuose nagrinėjamas pagrindas, grindžiamas Reglamento Nr. 40/94 15 straipsnio 2 dalies a punktu, o trečiasis
ieškinio pagrindas, kuriuo rėmėsi
Anheuser‑Busch
Pirmosios instancijos teisme, grindžiamas minėto reglamento 43 straipsnio 2 ir 3 dalimis.
Bet kuriuo atveju šių argumentų dalykas skiriasi nuo ieškinio dėl panaikinimo trečiojo pagrindo dalyko, nes jais siekiama
ne ginčyti ankstesnio prekių ženklo komercinio panaudojimo realumą, bet išnagrinėti klausimą, ar įrodymai labiau susiję su
vienu prekių ženklu nei su kitu.
Taigi trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepriimtiną.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad nė vieno iš trijų apeliacinio skundo pagrindų, kuriais remiasi
Anheuser‑Busch
grįsdama savo apeliacinį skundą, negalima pripažinti pagrįstu, todėl reikia atmesti visą apeliacinį skundą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi VRDT ir
Budvar
reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas iš
Anheuser‑Busch
, o pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Pirteisti iš
Anheuser‑Busch Inc.
bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.