CELEX: 62003TJ0138
Ühine põllumajanduspoliitika
Loomatervishoid
Veiste spongioosne entsefalopaatia (nn hullu lehma tõbi)
Creutzfeldt-Jakobi tõve uus vorm
Kahju hüvitamise hagi
Lepinguväline vastutus
Ühenduse vastutus oma organite õigusvastase käitumise puudumise korral
Kahju
Põhjuslik seos
Vorminõuete rikkumine
Samaaegsed siseriiklikud menetlused
Aegumine
Vastuvõetamatus

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
I –
Veiste spongioosse entsefalopaatia ja Creutzfeldt-Jakobi tõve uue vormi ilmnemine ning ühenduse ja siseriiklikud meetmed võitluseks
nende haigustega
Veiste spongioosne entsefalopaatia (edaspidi „BSE”) ehk nn hullu lehma tõbi kuulub transmissiivseteks spongioosseteks entsefalopaatiateks
nimetatud haiguste rühma, mida iseloomustab aju kärbumine ja mikroskoopilisel analüüsil nähtav närvirakkude käsnjas kahjustus.
Neile haigustele eelneb vaikne peiteaeg, mille kestel ei esine näiliselt tervetel nakatunutel ühtegi selget kliinilist tunnust.
BSE on tõenäoliselt tekkinud muutuste tõttu veiste sööda tootmisprotsessis, mille tulemusena sisaldab see sööt „kraapimistõbe”
(skreip) põdevatest lammastest saadud valke. Haiguse levik toimus peamiselt hävitamata nakkust sisaldava liha- ja kondijahu
veistele manustamise teel.
BSE avastati esmakordselt 1986. aastal Ühendkuningriigis. Taud levis selles riigis kiiresti, 1987. aasta lõpuks oli loendatud
442 haigusjuhtu, 1992. aastal täheldati neid aga maksimaalne arv: 37 000. Alates 1990. aastate algusest on BSE juhtumeid avastatud
teistes liikmesriikides.
Ühendkuningriik otsustas 1988. aasta juulis esiteks keelata mäletsejatelt saadud valke sisaldavate mäletsejaliste söötade
müügi ning teiseks keelata loomakasvatajatel anda mäletsejalistele sellist sööta („Ruminant Feed Ban”, kuulub Bovine Spongiform
Encephalopathy Order’i (1988, SI 1988/1039) koosseisu, hiljem muudetud).
Ka ühenduse institutsioonid on alates 1989. aasta juulikuust kehtestanud meetmeid BSE vastu võitlemiseks. Enamik neist meetmetest
on võetud nõukogu 11. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/622/EMÜ veterinaarkontrollide kohta ühendusesiseses kaubanduses
seoses siseturu väljakujundamisega (EÜT L 395, lk 13; ELT eriväljaanne 03/09, lk 214) ja nõukogu 26. juuni 1990. aasta direktiivi 90/425/EMÜ,
milles käsitletakse ühendusesiseses kaubanduses teatavate elusloomade ja toodete suhtes seoses siseturu väljakujundamisega
kohaldatavaid veterinaar- ja zootehnilisi kontrolle (EÜT L 224, lk 29; ELT eriväljaanne 03/10, lk 138), alusel, mis võimaldavad
komisjonil võtta kaitsemeetmeid, kui esineb oht loomadele või inimeste tervisele.
Nii kehtestati komisjoni 28. juuli 1989. aasta otsusega 89/469/EMÜ, mis käsitleb teatud kaitsemeetmeid BSE vastu Ühendkuningriigis
(EÜT L 225, lk 51), teatud hulk piiranguid ühendusesisesele kaubandusele Ühendkuningriigis enne 1988. aasta juulit sündinud
veiste osas. Seda otsust muudeti komisjoni 7. veebruari 1990. aasta otsusega 90/59/EMÜ (EÜT L 41, lk 23), millega kehtestati
üldine keeld eksportida Ühendkuningriigist rohkem kui kuue kuu vanuseid veiseid. Komisjoni 8. juuni 1990. aasta otsusega 90/261/EMÜ,
millega muudetakse otsust 89/469 ja otsust 90/200/EMÜ, millega kehtestatakse seoses BSE-ga täiendavad nõuded teatud kudede
ja organite suhtes (EÜT L 146, lk 29), kehtestati nõue, mille kohaselt märgistatakse keelust kinni pidamise tagamiseks loomad
eraldusmärgistusega ja seatakse sisse teabemärgiste süsteem, mille abil saab loomi identifitseerida. Lisaks kanti BSE komisjoni
6. märtsi 1990. aasta otsusega 90/134/EMÜ (EÜT L 76, lk 23) nende haiguste nimekirja, millest tuleb teavitada vastavalt nõukogu
21. detsembri 1982. aasta direktiivile 82/894/EMÜ ühendusesisese loomahaigustest teatamise kohta (EÜT L 378, lk 58; ELT eriväljaanne 03/05,
lk 191).
Komisjoni 9. aprilli 1990. aasta otsusega 90/200/EMÜ, millega kehtestatakse seoses BSE-ga täiendavad nõuded teatud kudede
ja organite suhtes (EÜT L 105, lk 24), kehtestati hulk meetmeid piiramaks ühendusesisest kaubandust Ühendkuningriigi ja ülejäänud
liikmesriikide vahel teatud kudede ja organite osas (aju, seljaaju, mandlid, piimaliha, põrn ja soolestik), mis on saadud
veistelt, kes on tapmisel vanemad kui kuus kuud. Samuti keelati muude mitte inimtoiduks mõeldud kudede ja organite eksport
ning kehtestati nõue, et kõik veised, millel on BSE kliiniline kahtlus, tuleb tappa eraldi ning tuleb analüüsida nende aju,
et haiguse esinemine kindlaks teha. Juhul kui BSE kahtlused leiavad kinnitust, tuleb otsuse kohaselt looma rümp ja rups hävitada.
Komisjoni 14. mai 1992. aasta otsusega 92/290/EMÜ BSE‑vastaste kaitsemeetmete kohta Ühendkuningriigis veiste embrüote osas
(EÜT L 152, lk 37) kohustati kõiki liikmesriike tagama, et teistesse liikmesriikidesse ei eksporditaks veiste embrüoid, mis
on BSE diagnoosiga või kahtlusega lehmade järglased. Ühendkuningriiki puudutavas osas keelati selle otsusega enne 18. juulit
1988 sündinud veiste embrüote eksport ning kohustati kehtestama meetmed doonorloomade identifitseerimiseks.
Komisjoni 27. juuni 1994. aasta otsusega 94/381/EÜ veiste spongioosse entsefalopaatia suhtes rakendatavate teatavate kaitsemeetmete
ning imetajatelt pärinevate valkude söötmise kohta (EÜT L 172, lk 23) keelati kogu ühenduses imetajatelt pärinevate valkude
kasutamine mäletsejaliste söötades; siiski võisid liikmesriigid, kellel oli võimalik seada sisse süsteem, mis võimaldab eristada
mäletsejalistelt saadud ja mittemäletsejalistelt saadud loomseid valke, saada komisjonilt loa kasutada mäletsejaliste söötades
muudelt imetajate liikidelt saadud valke.
1995. aastal tuvastas Creutzfeldt-Jakobi tõve (edaspidi „CJT”) järelevalve rühm Edinburghis (Ühendkuningriik) kümme CJT juhtumit.
See ravimatu ja surmav neuroloogiline haigus tabab inimesi ja kuulub inimeste spongioossete entsefalopaatiate hulka. Täheldatud
haigusjuhtumid kujutasid endast vormi, mis erines klassikalisest CJT‑st piisavalt, et seda võiks kirjeldada kui CJT uut vormi
(edaspidi „uus CJT”). Patsiendid olid kõik noored (19–41‑aastased, keskmiselt 29‑aastased), nende haigus kestis üsna pikka
aega (keskmiselt 13 kuud), selle kliiniline mudel erines klassikalisest CJT‑st ja lahkamisel tuvastatud histoloogiline muster
oli täiesti uus.
Spongiform Encephalopathy Advisory Committee (edaspidi „SEAC”), mis on Ühendkuningriigi valitsust BSE alal nõustav sõltumatu
teadusorganisatsioon, avalikustas 20. märtsil 1996 ametliku teadaande nende kümne uue CJT juhtumi diagnoosimise kohta, märkides
lisaks, et „kuigi puuduvad igasugused tõendid otsese seose kohta […], on [uurimise käesolevas etapis] kõige tõenäolisem seletus
see, et nendel juhtumitel [oli] seos kokkupuudetega BSE-ga enne teatud veiseliha rupsi keelu kehtestamist 1989. aastal”.
Komisjon võttis 27. märtsil 1996 vastu otsuse 96/239/EÜ erakorraliste kaitsemeetmete kohta veiste BSE suhtes (EÜT L 78, lk 47),
millega keelati üleminekuperioodi kestel mis tahes veiste, veiseliha või sellest valmistatud toodete väljavedu Ühendkuningriigi
territooriumilt teistesse liikmesriikidesse või kolmandatesse riikidesse. Selles otsuses nimetati eelkõige esiteks elusaid
veiseid, nende spermat ja embrüoid, teiseks Ühendkuningriigis tapetud veiste liha, kolmandaks Ühendkuningriigis tapetud veiste
lihast valmistatud tooteid, mis võivad sattuda inimeste või loomade toiduahelasse, ja kosmeetiliseks või farmatseutiliseks
otstarbeks mõeldud tooteid, ning neljandaks saadud liha- ja kondijahu.
Euroopa Parlament moodustas 18. juulil 1996 BSE ajutise uurimiskomisjoni. 7. veebruaril 1997 kinnitas see komisjon raporti
väidetavate rikkumiste ja haldusomavoli kohta BSE-alaste ühenduse õigusnormide kohaldamisel, piiramata seejuures ühenduse
või siseriiklike kohtute pädevust (edaspidi „uurimiskomisjoni aruanne”). Kõnealuse aruande kohaselt on komisjon, nõukogu ja
Ühendkuningriigi ametiasutused BSE kriisi lahendamist halvasti korraldanud ning aruandes kritiseeriti veterinaar- ja sanitaarküsimustega
tegelevate ühenduse komiteede tegevust.
Komisjoni 30. juuli 1997. aasta otsusega 97/534/EÜ transmissiivse spongioosse entsefalopaatia riskiteguriga materjali kasutamise
keelamise kohta (EÜT L 216, lk 95) keelati nn määratletud riskiteguriga materjalide (edaspidi „MRM”) kasutamine, milleks on
esiteks üle 12 kuu vanuste veiste ning üle 12 kuu vanuste või igemest väljunud jäävlõikehambaga lammaste ja kitsede kolju,
sealhulgas aju ja silmad, mandlid ja seljaaju, ning teiseks lammaste ja kitsede põrn. Alates selle otsuse jõustumisest oli
keelatud igasuguste MRM-de kasutamine, samuti veiste, lammaste ja kitsede selgroo kasutamine lihamassi saamiseks. Lisaks tuleb
MRM-i selle hävitamisel eriliselt töödelda ja põletada, piiramata seejuures liikmesriikide poolt nende territooriumil tapetud
loomade suhtes võetavaid täiendavaid meetmeid. Selle otsuse jõustumise esialgseks kuupäevaks oli planeeritud 1. jaanuar 1998,
kuid see lükkus edasi 30. juunile 2000.
Sellele vaatamata võttis komisjon 29. juunil 2000 vastu otsuse 2000/418/EÜ, millega reguleeritakse seoses transmissiivse spongioosse
entsefalopaatiaga riskiteguriga materjali kasutamist ja muudetakse otsust 94/474/EÜ (EÜT L 158, lk 76), kusjuures see viimane
otsus, mille komisjon võttis vastu 27. juulil 1994, käsitles teatavaid kaitsemeetmeid BSE vastu ja sellega tunnistati kehtetuks
otsused 89/469 ja 90/200 (EÜT L 194, lk 96). Otsusega 2000/418 tunnistati kehtetuks ja asendati otsus 97/534 ning reguleeriti
lõpuks MRM-de kasutamist, määratledes veistest, lammastest ja kitsedest saadud materjalid, mis tuli pärast 1. oktoobrit 2000
eemaldada ja hävitada eritöötluses, mille eesmärk oli tagada, et BSE ei kandu edasi. Selle otsusega keelati ka nende loomade
kontide, pea ja selgroo kasutamine teatud juhtudel ja teatud tapmisviisi kasutades.
Nõukogu võttis 4. detsembril 2000 vastu otsuse 2000/766/EÜ, mis käsitleb teatud kaitsemeetmeid transmissiivse spongioosse
entsefalopaatia suhtes ja loomsete valkude loomatoiduks kasutamist (EÜT L 306, lk 32), mis jõustus 1. jaanuaril 2001 ja millega
kohustati liikmesriike keelustama töödeldud loomsete valkude kasutamine selliste põllumajandusloomade söödas, keda peetakse,
nuumatakse või aretatakse toidu tootmiseks.
Kontrollikoda võttis 13. septembril 2001 vastu eriaruande nr 14/2001 BSE kohta (EÜT 2001, C 324, lk 1). Selles aruandes analüüsis
kontrollikoda BSE‑d puudutavaid meetmeid, mis Euroopa Liit oli võtnud ja ellu viinud, et teha kindlaks BSE ilmnemise ja levimise
risk ning oht, mida see haigus võib endast kujutada inimeste ja loomade tervisele, ning ohjata seda riski ja ohtu. Kontrollikoda
tuvastas eelkõige, et komisjoni strateegia BSE alal on üldiselt rahuldav ja see põhineb olemasolevatel teaduslikel teadmisel,
kuid selle tõhusust vähendas see, et liikmesriigid ei viinud seda korralikult ellu ning komisjonil ei olnud küllaldaselt vahendeid
liikmesriikide vigu parandavate meetmete kehtestamiseks.
II –
Hagejate ning Prantsusmaa haldus‑ ja kohtuasutustes algatatud menetlustega seotud asjaolud
Hagejad esitasid käesoleva hagi kaudselt kahju kannatanute ja viie Prantsusmaal aastatel 1996–2002 uude CJT‑sse surnud isiku
õigusjärglastena.
É. R., O. O., J. R., A. R. ja B. P. R. on vastavalt 1996. aasta 4. jaanuaril 27 aasta vanuselt surnud H. E. R.‑i isa, ema
ja kolm venda.
T. D., J. D., D. D. ja V. D. on vastavalt 2000. aasta 4. veebruaril 36 aasta vanuselt surnud L. D. ema, vennad ja õde.
D. E. ja É. E. on 2001. aasta 25. aprillil 19 aasta vanuselt surnud A. E. vanemad. Nad tegutsevad ka oma alaealise tütre ja
A. E. õe J. E. seaduslike esindajatena.
C. R. on 2002. aasta 10. veebruaril 36 aasta vanuselt surnud F. R.‑i lesk. Ta tegutseb ka nende alaealise lapse seadusliku
esindajana, D. R. H. R., M. S. R., I. R., B. R. ja M. R. on vastavalt F. R.‑i isa, ema ja õed.
C. S. on 2002. aasta 14. detsembril 32 aasta vanuselt surnud S. C. S.‑i lesk. Ta tegutseb ka nende alaealiste laste M. S.‑i,
S. S. S.‑i ja A. S.‑i seadusliku esindajana.
Hagejad esitasid Prantsusmaa halduskohtule selle riigi ametiasutuste peale kahju hüvitamise hagid, mille eesmärk on karistada
neid asutusi nende väidetava õigusvastase käitumise eest, mis seisnes selles, et nad ei võtnud vajalikke meetmeid BSE‑ga seotud
ohtude ennetamiseks. Tribunal administratif de Paris (Pariisi halduskohus, Prantsusmaa) jättis hagejate nõuded 5. oktoobril
2005 rahuldamata, leides, et kannatanud võisid nakatuda enne 1988. aasta maikuud, mil Prantsuse Vabariik jättis hagejate arvates
toimingu tegemata. Hagejad esitasid nende otsuste peale apellatsioonkaebuse Cour administrative d’appel de Paris’le (Pariisi
teise astme halduskohus). Lisaks esitasid nad tsiviilhagi kriminaalasjas, mis oli määratud eeluurimise eest vastutavale asepresidendile,
kelle ülesandeks oli uude CJT-sse nakatunud isikute tahtmatu tapmise uurimine Tribunal de grande instance de Paris’ (Pariisi
kõrgem kohus) juures.
Lubaduste kohaselt, mida Prantsusmaa Ministère de la Santé, de la Famille et des Personnes handicapées (tervishoiu‑, perekonna‑
ja puuetega inimeste ministeerium) täpsustas 25. veebruari ja 7. juuli 2004. aasta kirjades, maksis Prantsusmaa siseminister
hagejatele 2004. aasta juunis ja 2005. aasta jaanuaris „solidaarsushüvitist”. Nende hüvitistega püüti korvata kahju, mida
kannatanud ja nende õigusjärglased uue CJT tõttu kandsid, ning need määrati iatrogeense, kasvuhormoonide manustamise tagajärjel
tekkinud Creutzfeldt-Jacobi tõve ohvritele hüvitiste maksmise komisjoni arvamuse alusel, mille kohustuste hulka arvati uude
CJT-sse nakatunute kahjude hindamine. Nende hüvitiste kogusumma on 1 431 000 eurot.

Menetlus ja poolte nõuded
Hagejad esitasid käesoleva menetluse algatamiseks hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 24. aprillil 2003.
C. S. taotles kirjaga, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 22. mail 2003, tasuta õigusabi endale ja oma kolmele alaealisele
lapsele, kelle nimel ta oli nende seadusliku esindajana hagi esitanud. Esimese Astme Kohtu viienda koja esimehe 9. veebruari
2004. aasta määrusega võimaldati neile see abi.
Kostjad taotlesid oma kirjalikes vastustes, et käesolev menetlus peatataks, kuni on teada otsus, mis tehakse kahju hüvitamise
hagide tulemusena, mille kõik hagejad peale H. E. R.‑i perekonna Prantsusmaa ametiasutuste vastu selle liikmesriigi kohtutele
esitasid. Need hagid põhinevad samadel faktilistel asjaoludel ja etteheidetel ning käsitlevad sama kahju, millega on tegemist
käesolevas kohtuasjas. Hagejad olid 25. oktoobri 2003. aasta kirjas selle peatamise taotluse vastu. Et hagejad olid selle
vastu ja see ei vastanud ühelegi juhtumile, mis on nähtud ette Euroopa Kohtu põhikirja artikli 54 kolmandas lõigus ja Esimese
Astme Kohtu kodukorra artiklis 77, jättis Esimese Astme Kohus selle taotluse rahuldamata.
Ettekandjaks oleva kohtuniku ettekande alusel otsustas Esimese Astme Kohus (esimene koda) avada suulise menetluse. Menetlust
korraldavate meetmete raames esitas Esimese Astme Kohus pooltele mõned küsimused ning palus neil esitada mõned dokumendid.
Pooled täitsid need nõuded ettenähtud tähtaja jooksul.
Poolte kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele kuulati ära 16. veebruari 2006. aasta kohtuistungil.
Hagejad paluvad Esimese Astme Kohtul:
–        tunnistada hagi vastuvõetavaks;
–        mõista nõukogult ja komisjonilt solidaarselt välja hüvitised kogusummas 3 780 733,71 eurot koos 10‑protsendilise intressiga,
mida hakatakse arvestama alates asjaomaste isikute vastavast surmakuupäevast, ja viivistega, mida hakatakse arvestama alates
esialgse otsuse tegemise kuupäevast;
–        igal juhul jätta 1 euro kohta iga tuvastatud kahju hüvitisest otsus tegemata, et säilitada nende menetluse algatamise huvi;
–        mõista kohtukulud välja nõukogult ja komisjonilt.
Nõukogu ja komisjon paluvad Esimese Astme Kohtul:
–        esimese võimalusena jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
–        teise võimalusena jätta kahju hüvitamise nõuded põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Vastuvõetavus
Kostjad, komisjon ja nõukogu esitavad kolm väidet vastuvõetamatuse kohta. Esimene käsitleb nende põhiliste faktiliste ja õiguslike
asjaolude ebatäpsust, millel hagi põhineb. Teise kohaselt ei ole siseriiklikud õiguskaitsevahendid ammendatud ja esineb seos
siseriiklike menetlustega. Kolmas väide käsitleb hagi aegumist.
I –
Esimene väide vastuvõetamatuse kohta, mis käsitleb hagi aluseks olevate põhiliste faktiliste ja õiguslike asjaolude ebatäpsust
A –
Poolte argumendid
Kostjad meenutavad, et Euroopa Kohtu põhikirja artikli 21 ja kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c kohaselt tuleb hagiavalduses
märkida hagi ese ja ülevaade väidetest, millele tuginetakse. Ühenduse institutsiooni poolt väidetavalt tekitatud kahju hüvitamise
nõuet sisaldavas hagiavalduses peavad olema esitatud andmed, mis võimaldaksid määratleda etteheidetava käitumise, põhjusliku
seose selle käitumise ja väidetavalt tekkinud kahju vahel ning kahju iseloomu ja ulatuse. Käesoleval juhul aga ei võimalda
hagiavaldus üheselt määratleda etteheidetavat õigusvastast käitumist, eelkõige seetõttu, et ei ole aru saada, missuguses õigusvastases
käitumises süüdistatakse nõukogu, missuguses komisjoni või siis missuguses Prantsusmaa ametiasutusi. Samuti puudub komisjoni
arvates hagiavalduses teave haiguse esimeste kliiniliste märkide ilmnemise kohta, mis ei võimalda esiteks teha kindlaks viieaastase
aegumisperioodi alguskuupäeva ja teiseks selle kuupäeva järgi etteheidetava tegevuse või tegevusetuse asjakohasust iga surnud
isiku puhul. Nõukogu märgib lisaks, et hagejad ei esita objektiivseid tõendeid, mis kinnitaksid seost nende lähedaste nakatumise
ja etteheidetava käitumise vahel. Lõpuks puudub hagiavalduses igasugune teave arvutusmeetodi kohta, mida kasutati väidetava
kahju hindamisel, samuti tõendid ja objektiivsed andmed, mis võimaldaksid kahju suuruse kindlaks teha.
Hagejad väidavad, et kostjate vastuväited käsitlevad nende nõuete põhjendatust, mitte hagi vastuvõetavust. Nad kinnitavad,
et etteheidetavat käitumist, kahju iseloomu ja ulatust ning tuvastatud põhjuslikku seost kirjeldati piisavalt täpselt.
B –
Esimese Astme Kohtu hinnang
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 21 ja kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c kohaselt tuleb hagiavalduses märkida hagi ese
ja ülevaade väidetest, millele tuginetakse. Õiguskindluse ja õiglase kohtupidamise tagamiseks peavad selleks, et hagi oleks
vastuvõetav, selle aluseks olevad peamised õiguslikud ja faktilised asjaolud olema kas või kokkuvõtlikult, kuid loogiliselt
ja arusaadavalt esitatud hagiavalduses (Esimese Astme Kohtu 28. aprilli 1993. aasta määrus kohtuasjas T‑85/92: De Hoe
vs.
komisjon, EKL 1993, lk II‑523, punkt 20, ja Esimese Astme Kohtu 29. novembri 1993. aasta määrus kohtuasjas T‑56/92: Koelman
vs.
komisjon, EKL 1993, lk II‑1267, punkt 21). Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad nende nõuete täitmiseks ühenduse institutsiooni
poolt tekitatud kahju hüvitamise nõuet sisaldavas hagiavalduses olema esitatud andmed, mis võimaldaksid määratleda hageja
poolt institutsioonile etteheidetava käitumise, põhjused, miks hageja leiab, et selle käitumise ja väidetavalt tekkinud kahju
vahel on põhjuslik seos, ning selle kahju iseloomu ja ulatuse (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 18. septembri 1996. aasta
otsus kohtuasjas T‑387/94: Asia Motor France jt
vs.
komisjon, EKL 1996, lk II‑961, punkt 107; Esimese Astme Kohtu 21. novembri 1996. aasta määrus kohtuasjas T‑53/96: Syndicat
des producteurs de viande bovine jt
vs.
komisjon, EKL 1996, lk II‑1579, punkt 22).
Tuleb aga tõdeda, et käesoleval juhul vastab hagiavaldus eespool nimetatud tingimustele. Nimelt kirjeldavad hagejad esiteks
põhjalikult ja üksikasjalikult tegevust ja tegevusetust, mida nad kostjaks olevatele institutsioonidele ette heidavad, samuti
põhimõtteid, mida nood rikkusid (vt eelkõige hagiavaldus, punktid 96–204). Teiseks nimetavad nad väga täpselt nende hüvitiste
summad, mida nad igaühele nõuavad (vt hagiavaldus, punktid 230–244). Samuti määratlevad nad väidetava „nakatamise kahju”,
tuues näiteid hüvitistest, mida Prantsusmaa kohtud sellisel juhul määravad (vt hagiavaldus, punktid 226–228), ning kirjeldavad
moraalset kahju, mida nad pidid väidetavalt kannatama (vt hagiavaldus, punkt 229). Kolmandaks esitavad hagejad põhjused, miks
nad usuvad, et nõukogule ja komisjonile ette heidetava käitumise ning nende endi arvates kantud kahju vahel on põhjuslik seos.
Näiteks märgivad nad, et põhjuslikku seost BSE ja uue CJT vahel kinnitavad meditsiinilised, teaduslikud ja epidemioloogilised
argumendid (vt hagiavaldus, punktid 248–254) ja peavad kostjaks olevaid ühenduse institutsioone vastutavaks oma lähedaste
mürgitamise eest, eelkõige nende institutsioonide väidetava tegevusetuse tõttu BSE kriisi ohjamisel (vt hagiavaldus, punktid 256–268).
Niisiis tuleb järeldada, et Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 21 ja kodukorra artikli 44 lõike 1 punktis c nimetatud tingimused
on käesoleval juhul täidetud.
Seega tuleb see väide vastuvõetamatuse kohta tagasi lükata.
II –
Teine väide vastuvõetamatuse kohta, mille kohaselt ei ole siseriiklikud õiguskaitsevahendid ammendatud ja esineb seos siseriiklike
menetlustega
A –
Poolte argumendid
Kostjad märgivad, et juhul, kui siseriiklikud ametiasutused on kohustatud viima ellu ühenduse õigusakte, peavad üksikisikud
kasutama õiguskaitsevahendeid, mis on nende käsutuses siseriiklikes kohtutes, kui need vahendid saavad tagada nende õiguste
kaitse (Euroopa Kohtu 29. septembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 81/86: De Boer Buizen
vs.
nõukogu ja komisjon, EKL 1987, lk 3677, punkt 9). Nad tõdevad, et peale H. E. R.‑i perekonna esitasid hagejad Tribunal administratif
de Paris’le Prantsusmaa ametiasutuste vastu kahju hüvitamise nõuded, mis käsitlevad samu asjaolusid ja sama kahju ning milles
nõutakse sama hüvitist nagu käesoleval juhul. Käesolev hagi on niisiis esitatud liiga vara ja seega vastuvõetamatu. Lisaks
on vastuoluliste otsuste tegemise oht ning võimalus, et hagejatele hüvitatakse üks ja sama kahju kahekordselt. Igal juhul
on hagi ilmselgelt vastuvõetamatu kahju osas, mis on tingitud nii aktidest, mille siseriiklikud ametiasutused oma pädevuse
piires vastu võtsid, kui ka sellest, et ühenduse institutsioonid ei kontrollinud väidetavalt korralikult, kuidas liikmesriigid
ühenduse õigust kohaldavad (Esimese Astme Kohtu 3. juuli 1997. aasta määrus T‑201/96: Smanor jt
vs.
komisjon, EKL 1997, lk II‑1081, punktid 30 ja 31).
Hagejad meenutavad, et niisuguse hagi lahendamine, millega nõutakse Euroopa Liidu institutsioonidele süüks pandava kahju hüvitamist,
on ühenduse kohtute ainupädevuses. Nad lisavad, et Esimese Astme Kohtul on õigus paluda edastada endale igal hetkel teave,
mis on tema otsuse tegemiseks vajalik, näiteks siseriiklikus menetluses esitatud dokumendid. See tagab, et hagejad ei saa
saada sama kahju eest kahekordset hüvitist.
B –
Esimese Astme Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt loodi võimalus esitada kahju hüvitamise hagi EÜ artikli 235 ja EÜ artikli 288 teise
lõigu alusel iseseisva õiguskaitsevahendina, millel on õiguskaitsevahendite süsteemis oma eriline ülesanne ja millele on kehtestatud
kasutamise tingimused, mis on töötatud välja selle spetsiifilist eesmärki arvestades (Esimese Astme Kohtu 13. detsembri 1995. aasta
otsus liidetud kohtuasjades T‑481/93 ja T‑484/93: Exporteurs in Levende Varkens jt
vs.
komisjon, EKL 1995, lk II‑2941, punkt 69). On siiski tõsi, et selle hagi hindamisel tuleb arvestada üksikisikute õiguskaitsesüsteemi
tervikuna ja seega võib selle vastuvõetavus teatud olukordades sõltuda sellest, kas riigisisesed õiguskaitsevahendid, mis
on olemas siseriikliku ametiasutuse otsuse kehtetuks tunnistamiseks, on ammendatud. Veel peavad siseriiklikud õiguskaitsevahendid
selleks siiski tõhusalt tagama huvitatud üksikisikute õiguste kaitse ja võimaldama väidetava kahju hüvitamist (Euroopa Kohtu
26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas 175/84: Krohn
vs.
komisjon, EKL 1986, lk 753, punkt 27, ja eespool viidatud kohtuotsus De Boer Buizen
vs.
nõukogu ja komisjon, punkt 9).
Käesoleval juhul see aga nii ei ole. Esiteks tuleb märkida, et hagejate väidetud kahju hüvitamist ei saa saavutada isegi osaliselt,
tunnistades kehtetuks mingi siseriikliku ametiasutuse akti või aktid. Teiseks tuleb nentida, et hagejate esitatud kahju hüvitamise
nõue põhineb väidetaval õigusvastasel tegevusel, mille panid toime nõukogu ja komisjon. Võttes aga arvesse, et ühenduse kohtunikul
on ainupädevus lahendada EÜ artikli 288 alusel ühenduse süüks pandava kahju hüvitamist käsitlevaid vaidlusi, ei saa siseriiklikud
õiguskaitsevahendid
ipso facto
käesoleval juhul tagada hagejatele nende õiguste tõhusat kaitset, nimelt eelkõige kogu nende väidetava kahju hüvitamist (vt
selle kohta Euroopa Kohtu 13. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑282/90: Vreugdenhil
vs
komisjon, EKL 1992, lk I‑1937, punkt 14; Euroopa Kohtu 8. aprilli 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑55/90: Cato
vs.
komisjon, EKL 1992, lk I‑2533, punkt 17; Esimese Astme Kohtu 18. septembri 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑167/94: Nölle
vs.
nõukogu ja komisjon, EKL 1995, lk II‑2589, punktid 41 ja 42); eespool viidatud kohtuotsus Exporteurs in Levende Varkens jt
vs.
komisjon, punkt 72, ja Esimese Astme Kohtu 11. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑210/00: Biret et Cie
vs.
nõukogu, EKL 2002, lk II‑47, punktid 37 ja 38).
Ülejäänu osas tuleb märkida, et Euroopa Kohus on sedastanud, et kui ühe ja sama kahju puhul on esitatud kaks kahju hüvitamise
hagi, üks liikmesriigi vastu siseriiklikus kohtus, teine ühenduse vastu ühenduse kohtus, võib enne seda, kui tehakse kindlaks
kahju, mille eest peetakse vastutavaks ühendust, olla tarvis oodata, kuni siseriiklik kohus teeb otsuse liikmesriigi võimaliku
vastutuse kohta, vältimaks seda, et kahe erineva kohtu hinnangute lahknevuse tõttu makstakse hagejale ebapiisavat või liiga
suurt hüvitist (vt selle kohta Euroopa Kohtu 14. juuli 1967. aasta otsus liidetud kohtuasjades 5/66, 7/66 ja 13/66–24/66:
Kampffmeyer jt
vs.
EMÜ Komisjon, EKL 1967, lk 317, 344, ja Euroopa Kohtu 30. novembri 1967. aasta otsus kohtuasjas 30/66: Becher
vs.
komisjon, EKL 1967, lk 369, 389 ja 390). Oluline on märkida, et igal juhul ei puuduta see küsimus ühenduse kohtule esitatud
hagi vastuvõetavust, vaid ainult vajaduse korral selle hüvitise summa lõplikku kindlaksmääramist, mille see kohus määrama
peab.
Mis puudutab viimaks argumente, milles nõukogu ja komisjon kinnitavad, et väidetavad kahjud on tingitud siseriiklike ametiasutuste
tegevusest oma pädevuse piires ja sellest, et ühenduse institutsioonid ei kontrollinud korralikult, kuidas liikmesriigid ühenduse
õigust kohaldavad, siis piisab, kui märkida, et need argumendid ei saa muuta käesolevat hagi vastuvõetamatuks. Neid tuleb
analüüsida vajaduse korral siis, kui analüüsitakse kas kostjatele etteheidetavat õigusvastast käitumist või kahju, mida hagejad
väidavad olevat kandnud.
Seega tuleb ka see teine väide vastuvõetamatuse kohta tagasi lükata.
III –
Kolmas väide vastuvõetamatuse kohta, mis käsitleb hagi aegumist
A –
Poolte argumendid
Kostjad meenutavad, et vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 46 on ühenduse lepinguvälise vastutusega seotud asjade
aegumistähtaeg viis aastat vastutuse aluseks olevast sündmusest. Käesoleval juhul hakatakse seda tähtaega arvestama haiguse
esimeste sümptomite ilmnemise kuupäevast, mil tekkis kannatanute otsene ja nende lähedaste väidetav kaudne kahju.
Kostjad märgivad, et H. E. R. suri 4. jaanuaril 1996 ning tema haiguse kliinilised tunnused olid avaldunud juba 1994. aasta
augustis. Nad meenutavad, et tõenäolist seost uue CJT ja BSE vahel oli juba kinnitanud SEAC‑i 20. märtsi 1996. aasta ametliku
teadaande avaldamine ning seda teadaannet oli ajakirjanduses laialdaselt levitatud. Nad järeldavad, et H. E. R.‑i perekonna
esitatud hagi on kaugelt aegunud. Kostjad kahtlustavad ka, et L. D., A. E. ja F. R.‑i perekondade esitatud hagid on aegunud,
sest hagiavaldus ei võimalda teha kindlaks selle haiguse esimeste tunnuste ilmnemise kuupäeva, millesse nende lähedased surid.
Kohustus tõendada, et need esimesed sümptomid ei ilmnenud rohkem kui viis aastat enne hagiavalduse esitamist, lasub aga hagejatel.
Hagejad väidavad, et kahju hüvitamise hagi aegumise tähtaega ei saa hakata arvestama haiguse esimeste sümptomite avaldumise
kuupäevast. Nad kinnitavad, et seda, kas uue CJT diagnoosimise kriteeriumid on täidetud, näitavad surmajärgsed uuringud, haiguse
esimestest tunnustest selle diagnoosimiseks ei piisa.
Hagejad märgivad, et H. E. R.‑i surm ja järgnev lahkamine, mis kinnitas uue CJT diagnoosi, toimusid enne, kui teaduseksperdid
seda haigust ametlikult kirjeldasid, ning seega enne, kui oli mõistliku kindlusega teada, et BSE‑d ja uut CJT‑d tekitab sama
patogeen. Kuni juhtiva teaduskomitee 10. detsembri 1999. aasta arvamuse vastuvõtmiseni ei olnud H. E. R.‑i perekonnal vajalikku
infot, et teada, mis põhjustas kahju, mida nad kandsid. See arvamus tähistas teadlaste üksmeelele jõudmist selles, et BSE‑d
ja uut CJT‑d omavahel siduv patogeen on üks ja sama, enne oli seos nende kahe haiguse vahel kõigest „tõenäoline oletus”. Lisaks
teatati kohtuekspertiisi aruandest, milles diagnoosi kinnitati, H. E. R.‑i perekonnale ametlikult alles 13. novembril 2003.
Mis puudutab teisi kannatanuid, siis nende arstliku ekspertiisi aruanded tõendavad, et uue CJT diagnoosi ei mainitud varem
kui viis aastat enne hagiavalduse esitamist.
B –
Esimese Astme Kohtu hinnang
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 46 kohaselt on ühenduse lepinguvälise vastutusega seotud asjade aegumistähtaeg viis aastat
vastutuse aluseks olevast sündmusest. Nimetatud tähtaega ei saa siiski hakata arvestama enne, kui on täidetud kõik tingimused,
millest hüvitamiskohustus sõltub, ja eelkõige juhtudel, mil vastutus tuleneb normatiivaktidest, enne kui on ilmnenud nende
aktide kahjustav mõju (Euroopa Kohtu 27. jaanuari 1982. aasta otsus liidetud kohtuasjades 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 ja 5/81:
Birra Wührer jt
vs.
nõukogu ja komisjon, EKL 1982, lk 85, punkt 10, ja eespool viidatud kohtuotsus Biret et Cie
vs.
nõukogu, punkt 41). Lõpuks tuleb märkida, et kui kannatanu saab selle, mis kahju põhjustas, teada viivitusega, ei saa tähtaega
tema puhul hakata arvestama enne, kui ta sellest teada saab (vt selle kohta Euroopa Kohtu 7. novembri 1985. aasta otsus kohtuasjas 145/83:
Adams
vs.
komisjon, EKL 1985, lk 3539, punkt 50).
Vastupidi kostjate väitele ei tule käesoleval juhul võtta hagejate puhul nende hagi aegumistähtaja arvestamise lähtekuupäevaks
nende lähedasi tabanud haiguse esimeste iseloomulike kliiniliste sümptomite ilmnemise hetke. Esiteks on kõnesolev kahjustav
mõju seotud nii uude CJT‑sse nakatumise kui ka sellesse haigestunute surmaga. Enne kannatanute surma ei saanud seda kahju
seega pidada täiesti konkreetseks. Teiseks ei ole kahtlust, et käesoleva kohtuasja asjaolude asetleidmise hetkel oli uue CJT
diagnoosi eriti raske panna ja seda sai sageli täielikult kinnitada alles pärast patsiendi surma. Esimese Astme Kohus arvab
seega, et käesoleval juhul ei tohi aegumistähtaega hakata arvestama enne iga kannatanu vastavat surmakuupäeva või lõpliku
uue CJT diagnoosi panekut, kui see toimus hiljem.
Mis puudutab L. D., A. E. ja F. R.‑i perekondi, siis ei surnud nende uut CJT‑d põdevad lähedased varem kui viis aastat enne
hagiavalduse esitamist. L. D. suri 4. veebruaril 2000, A. E. 25. aprillil 2001 ja F. R. 10. veebruaril 2002. Tuleb lisaks
tõdeda, et iga kannatanu kohta Tribunal de grande instance de Paris’ ja Tribunal administartif de Paris’ palvel koostatud
kohtuekspertiisi aruannetest, mis kannavad 1. oktoobri 2002. aasta, 13. aprilli, 20. mai ja 6. juuni 2003. aasta ning 29. jaanuari
2004. aasta kuupäeva, selgub, et ühelgi nendest juhtudest ei pandud uue CJT diagnoosi, isegi esialgset, varem kui viis aastat
enne hagiavalduse esitamist.
Seevastu tuleb nentida, et H. E. R. suri 4. jaanuaril 1996, st rohkem kui seitse aastat enne hagiavalduse esitamist käesolevas
kohtuasjas. Hagejad vaidlustavad siiski H. E. R.‑i perekonna hagi aegumise, märkides esiteks, et talle teatati kohtuekspertiisi
aruandest, milles seda diagnoosi kinnitati, ametlikult alles 13. novembril 2003, ning teiseks, et enne juhtiva teaduskomitee
10. detsembri 1999. aasta arvamuse vastuvõtmist ei olnud teadlased üksmeelel selles, et BSE‑d ja uut CJT‑d seob sama patogeen.
Nende argumentidega ei saa siiski nõustuda.
Esiteks tuleb märkida, et kuigi H. E. R.‑i vanemaid teavitati 2. juuli 2003. aasta kohtuekspertiisi aruandest, mille kaks
eksperti töötasid välja Tribunal de grande instance de Paris’ esimese eeluurimiskohtuniku palvel, tõesti alles 13. novembril
2003, koostati see aruanne sellegipoolest H. E. R.‑i haigusloo põhjal. Sellest haigusloost selgub, et 23. novembril 1995 võimaldas
ajubiopsia panna patsiendile esialgse spongioosse entsefalopaatia diagnoosi. Arvamust, et tegemist on selle diagnoosiga, tugevdasid
täiendavad uuringud 1995. aasta novembris. H. E. R.‑i aju lahkamine kinnitas, et tal on „Creutzfeldt-Jacobi spongioosne entsefalopaatia”.
Viimaks selgub haigusloost – ja seda kinnitasid muide ka hagejad kohtuistungil –, et H. E. R.‑i perekonda teavitati selle
diagnoosi kinnitamisest 1996. aastal.
Teiseks tuleb nentida, et üldtunnustatud arvamuse kohaselt kinnitati tõenäolist seost BSE ja uue CJT vahel teaduslikult SEAC‑i
1996. aasta märtsikuus avaldatud ametliku teadaandega. Täpsemalt märkis selle teadaande levitamine ajakirjanduses hetke, mil
laiem avalikkus hakkas teadvustama BSE‑ga seotud ohte ning seost selle haiguse ja uue CJT vahel. SEAC‑i teadaandes olev info
muutis nimelt tunduvalt tarbijate arusaamist ohust, mida see haigus võib kujutada inimeste tervisele (Euroopa Kohtu 5. mai
1998. aasta otsus kohtuasjas C‑180/96: Ühendkuningriik
vs.
komisjon, EKL 1998, lk I‑2265, punktid 52 ja 53, ja Esimese Astme Kohtu 30. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑149/96:
Coldiretti jt
vs.
nõukogu ja komisjon, EKL 1998, lk II‑3841, punkt 109). Seevastu ei näi juhtiva teaduskomitee 10. detsembri 1999. aasta arvamusel
inimeste toidu kaudu BSE‑sse nakatumise ohu kohta olevat niisugust tähtsust selles valdkonnas tehtavate teadusuuringute raames,
sest selles piirdutakse pigem ülevaate andmisega täiendavatest uuringutest, mis viidi läbi, et hinnata ja täpsustada BSE ohtu
inimeste tervisele. Igal juhul ei kajastatud seda juhtiva teaduskomitee 10. detsembri 1999. aasta arvamust kindlasti ajakirjanduses
ega mõjutanud see avalikku arvamust nii nagu SEAC‑i 1996. aasta ametlik teadaanne. Seega tuleb hagejate väide, et alles juhtiva
teaduskomitee 10. detsembri 1999. aasta arvamusest alates sai H. E. R.‑i perekond mõistlikult teada H. E. R.‑i haiguse tõenäolist
põhjust, ümber lükata.
Kõikidest esitatud põhjendustest lähtudes tuleb teha järeldus, et H. E. R.‑i nakatumisest ja surmast tingitud kahju hüvitamise
osas esitati käesolev hagi pärast hagi aegumise tähtaja möödumist.
Seega tuleb É. R.‑i, O. O., J. R.‑i ja B. P. R.‑i hagi tunnistada aegunuks. Ülejäänu osas tuleb see kolmas väide vastuvõetamatuse
kohta tagasi lükata.

Põhiküsimus
Esimese võimalusena heidavad hagejad komisjonile ja nõukogule ette, et need rikkusid hierarhiliselt kõrgemal asuvat üksikisikuid
kaitsvat õigusnormi, jättes tagamata tarbijate tervise kaitse kõrge taseme. Teise võimalusena väidavad nad, et võttes arvesse
kõnesoleva kahju ebatavalisust ja erilisust, peavad ühenduse institutsioonid selle hüvitamise tagama isegi siis, kui nad ei
teinud mingit viga.
I –
Ühenduse lepinguväline vastutus kostjaks olevate institutsioonide õigusvastase käitumise eest
A –
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et hinnates ja ohjates BSE‑ga seotud ohtusid, soosisid nõukogu ja komisjon püsivalt ja meelega veiselihaturul
tegutsevate ettevõtjate huve tarbijate tervise kahjuks. Täites oma ülesandeid ja kohustusi loomade ja inimeste tervise valdkonnas,
panid need institutsioonid toime süülise tegevusetuse ning võtsid BSE‑st ja uuest CJT‑st tingitud ohtudega võitlemisel vastu
ebapiisavaid, ekslikke, ebasobivaid või hilinenud meetmeid. Nõukogu ja komisjoni tuleb seega pidada vastutavaks hagejate pereliikmete
uude CJT‑sse nakatumise eest, kuid see vastutus ei ole ainuvastutus.
Kostjad meenutavad, et ühenduse lepinguvälise vastutuse vallas tekib hüvitise saamise õigus ainult siis, kui on täidetud kolm
tingimust: kui rikutud õigusnormi eesmärgiks on kaitsta üksikisikuid ja kui selle rikkumine oli piisavalt selge, kui on tekkinud
tegelik kahju ning kui ühendusepoolse rikkumise ja kannatanud pooltele tekitatud tegeliku kahju vahel esineb otsene põhjuslik
seos (Esimese Astme Kohtu 14. novembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑94/00, T‑110/00 ja T‑159/00: Rica Foods jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑4677, punktid 250 ja 251, eespool viidatud kohtuotsus Exporteurs in Levende Varkens jt
vs.
komisjon, punktid 81 ja 91). Nad vaidlustavad selle, kas need kolm tingimust on käesoleval juhul korraga täidetud, ning täpsustavad,
et tõendamiskoormis lasub hagejatel.
1.     Nõukogule ja komisjonile ette heidetav õigusvastane käitumine
Hagejad väidavad, et sobivate otsuste tegemine BSE levikuga seotud ohtude ennetamiseks oli eelkõige nõukogu ja komisjoni ülesanne.
Nad märgivad, et EÜ asutamislepingu artikli 129 lõike 1 kolmanda lõigu (muudetuna EÜ artikli 152 lõike 1 esimene lõik) ja
väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad need institutsioonid nii ühise põllumajanduspoliitika (Euroopa Kohtu 15. septembri
1994. aasta otsus kohtuasjas C‑146/91: KYDEP
vs.
nõukogu ja komisjon, EKL 1994, lk I‑4199, punkt 61) kui ka kaupade vaba liikumise põhimõtte elluviimisel (Esimese Astme Kohtu
presidendi 13. juuli 1996. aasta määrus kohtuasjas T‑76/96 R: The National Farmers’ Union jt
vs.
komisjon, EKL 1996, lk II‑815) arvesse võtma tervisekaitsenõudeid.
Hagejad nõustuvad, et ühenduse institutsioonidel on ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas eesmärkide määratlemise ja sobivate
tegevusmudelite valiku ning seega äriühingu puhul vastuvõetamatuks peetava riskitaseme kindlaksmääramise osas ulatuslik kaalutlusõigus.
Ühenduse kohus peab siiski kontrollima, kas need institutsioonid pole selle õiguse kasutamisel teinud ilmset viga ega kuritarvitanud
võimu (Euroopa Kohtu 25. jaanuari 1979. aasta otsus kohtuasjas 98/78: Racke, EKL 1979, lk 69, punkt 5, ja Euroopa Kohtu 21. veebruari
1990. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑267/88–C‑285/88: Wuidart jt, EKL 1990, lk I‑435, punkt 14).
Hagejad meenutavad, et vastavalt EÜ asutamislepingu artikli 130r lõikele 2 (muudetuna EÜ artikli 174 lõige 2) on ettevaatusprintsiip
üks põhimõtetest, millel rajaneb ühenduse keskkonnapoliitika. Seda põhimõtet kohaldatakse ka siis, kui ühenduse institutsioonid
võtavad ühise põllumajanduspoliitika raames meetmeid inimeste tervise kaitseks (eespool viidatud kohtuotsus Ühendkuningriik
vs.
komisjon, punkt 100, ja Euroopa Kohtu 5. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑157/96: National Farmers’ Union jt, EKL 1998,
lk I‑2211, punkt 64). Kui teadlastel püsivad kahtlused, kas oht inimeste tervisele on olemas või kui suur need on, võivad
ühenduse institutsioonid võtta kaitsemeetmeid, ilma et nad peaksid ootama, kuni tõendatakse täielikult, et need on reaalsed
ja tõsised (eespool viidatud kohtuotsus Ühendkuningriik
vs.
komisjon, punkt 99; eespool viidatud kohtuotsus National Farmers’ Union jt, punkt 63, ja Esimese Astme Kohtu 16. juuli 1998. aasta
otsus kohtuasjas T‑199/96: Bergaderm ja Goupil
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑2805, punkt 66).
Kostjad märgivad, et meetmed rahvatervise kaitse valdkonnas kuuluvad peamiselt liikmesriikide pädevusse, kes peavad võtma
kõik vajalikuks peetud meetmed nii EÜ artikli 30 alusel valdkondades, mida ei ole ühenduse tasandil ühtlustatud, kui ka ühenduse
õigusaktides ette nähtud erinevate kaitseklauslite alusel valdkondades, mida on ühtlustatud. Kostjad viitavad selles küsimuses
eelkõige direktiividele 89/662 ja 90/425. Liikmesriikide ülesanne on ka ühenduse aktid ellu viia ja kontrollida, kas üksikisikud
ja ettevõtjad kohaldavad neid. Kahju hüvitamise hagi ühenduse institutsioonide vastu saab aga esitada üksnes tegevuse või
tegevusetuse peale, mis kuulub tõesti nende institutsioonide ainupädevusse.
Komisjon väidab lisaks, et isegi enne seda, kui ettevaatuspõhimõtet kinnitati 1990. aastatel kohtupraktikas, juhindus ta sellest
oma tegevuses, kui ohjas „hullu lehma tõve kriisi”. Ta meenutab, et tõenäolisest seosest uue CJT ja BSE vahel teatati alles
1996. aastal ning enne seda arvasid teadlased, et oht inimesele on minimaalne. Sellegipoolest ei piirdunud komisjon meetmetega,
mille eesmärk oli ainult loomade tervise kaitsmine, vaid võttis alates 1989. aastast meetmeid rahvatervise vallas. Kuigi praegu
võivad need meetmed näida ebapiisavad, tuleb komisjoni tegevust hinnata, võttes arvesse, et tol ajal olid teadmised ebatäielikud.
Konkreetselt nõukogule ja komisjonile ette heidetava õigusvastase käitumise küsimuses väidavad hagejad esiteks, et kostjaks
olevad institutsioonid tegid BSE‑ga seotud ohtude ohjamisel ilmseid hindamisvigu. Teiseks heidavad nad nõukogule ja komisjonile
ette võimu kuritarvitamist. Kolmandaks väidavad nad, et rikuti õiguspärase ootuse ja hea halduse põhimõtteid.
a)     Etteheide, mille kohaselt tehti BSE kriisi ohjamisel ilmseid hindamisvigu
Hagejad väidavad, et kostjad võtsid asjakohased meetmed BSE‑ga seotud ohtude suhtes märgatava viivitusega võrreldes meetmetega,
mille võtsid Ühendkuningriigi ametiasutused, kes keelasid liha‑ ja kondijahu mäletsejaliste söödas 1988. aasta juulis.
Komisjon vaidlustab selle väidetava viivituse asjakohaste meetmete võtmisel. Ta märgib, et akti õiguspärasust tuleb hinnata
nende faktiliste ja õiguslike asjaolude alusel, mis olid teada akti vastu võtmise ajal (Euroopa Kohtu 7. veebruari 1979. aasta
otsus liidetud kohtuasjades 15/76 ja 16/76: Prantsusmaa
vs.
komisjon, EKL 1979, lk 321, punkt 7), ning järelikult ei saa see õiguspärasus sõltuda selle tõhususe astmele tagantjärele
antud hinnangutest.
Esiteks kritiseerivad hagejad viivitust, mis esines ühenduse esimeste BSE vastu võitlemise meetmete võtmisel. Nimelt kehtestati
esimesed mõningate elusate veiste Ühendkuningriigist eksportimise keelud alles 28. juulil 1989 otsusega 89/469. BSE juhtumitest
teatamine muudeti kohustuslikuks alles 6. märtsil 1990 otsusega 90/134. Ja alles 9. aprillil 1990 keelati otsusega 90/200
mõningate veisekudede ja ‑organite eksport Ühendkuningriigist.
Komisjon väidab vastu, et võttis esimesed BSE vastu võitlemise meetmed ainult mõni kuu pärast seda, kui Ühendkuningriigi põllumajandus‑,
kalandus‑ ja toiduministeerium avaldas 1989. aasta veebruaris BSE töörühma aruande (aruanne Southwood).
Teiseks arvustavad hagejad seda, kuidas kostjad ohjasid niisuguseid objektiivseid ohutegureid nagu Ühendkuningriigist imporditud
jahu tarbimine ja võimalus, et ümbertöötatud loomsete jäätmete kasutamisega loomasöötade tootmisel lastakse nakkus ringlusse.
Nad meenutavad, et Ühendkuningriigi ametiasutuste 1988. aastal võetud meetmed ei takistanud Ühendkuningriigi tootjatel seda
jahu seaduslikult teistesse liikmesriikidesse eksportida. Ühendus keelas imetajate kudedest saadud liha‑ ja kondijahu kasutamise
mäletsejaliste söödas siiski alles 1994. aasta juulis, võttes vastu otsuse 94/381. See, et need meetmed võeti liiga hilja,
tegi võimalikuks epideemia leviku, mida illustreerivad viis esimest BSE juhtumit, millest Prantsusmaal 1991. aastal teatati.
Hagejad väidavad lõpuks, et isegi pärast seda, kui keelati imetajatelt saadud valkude kasutamine mäletsejaliste söödas, ohustas
Euroopa kariloomi BSE levimine liigiüleste nakatumiste tõttu loomasöötade tootmis‑ ja turustamiskanalites.
Komisjon toob välja, et 1989. ja 1990. aastal ei olnud veterinaarkomiteed soovitanud vastu võtta ühenduse õigusakti, millega
keelatakse liha‑ ja kondijahu. Pärast liikmesriikide keeldumist 1989. aastal võtta meetmeid, mis lähevad kaugemale teaduskomiteede
arvamustest, oli komisjon aga sunnitud selle jahu keelamisest loobuma, kuid palus liikmesriikidel kehtestada ühepoolsed keelud.
Kolmandaks heidavad hagejad kostjaks olevatele institutsioonidele ette viivitamist embargo kehtestamisega kõikidele Ühendkuningriigist
pärit veistele ja veiselihatoodetele. See embargo kehtestati alles 27. märtsil 1996, võttes vastu otsuse 96/239.
Komisjon vastab, et aastatel 1989–1996 ei soovitatud sellist embargomeedet üheski teaduslikus arvamuses. Et avastati võimalik
seos BSE ja uue CJT vahel, mida kinnitas SEAC‑i 20. märtsi 1996. aasta ametlik teadaanne, otsustas komisjon otsekohe ohtu
uuesti hinnata. Seepärast kutsus ta 22. märtsil 1996 kokku teadusliku veterinaarkomitee (ScVC) ning 25. märtsil 1996 alalise
veterinaarkomitee (SVC). Viimase soovitusel võttis komisjon 27. märtsil 1996 vastu otsuse 96/239.
Neljandaks kritiseerivad hagejad viivitamist nn määratletud riskiteguriga materjalide kasutamise keelamisega. Mitme liikmesriigi
nii SVC‑s kui ka nõukogus avaldatud vastuseisu tagajärg oli see, et otsuse 97/534 jõustumine, mis kavandati 1. jaanuariks
1998, lükati mitu korda edasi, nii et MRM‑de kasutamine keelati tegelikult alates 1. oktoobrist 2000, võttes vastu otsuse 2000/418.
See keeld on aga põhiline inimeste tervise kaitsmise meede, sest MSM‑de tarbimine kujutas endast otsest uude CJT‑sse nakatumise
allikat.
Komisjon väidab, et vastupidi hagejate arvamusele ei olnud otsus 2000/418 esimene ühenduse meede MRM‑de keelamiseks. Nimelt
nähti juba otsuses 90/200 ette keeld eksportida Ühendkuningriigist niisuguseid materjale nagu aju, seljaaju, piimaliha, mandlid,
põrn ja soolestik. Komisjon väidab, et ajavahemikul 1989–1996 võttis ta kõik meetmed, mida soovitati teaduskomiteede arvamustes
MRM‑de (mida varem nimetati „määratletud veiserups” ehk „SBO”) kõrvaldamise osas.
Viiendaks väidavad hagejad, et kuigi kostjaks olevad institutsioonid veendusid kiiresti, et BSE levib teistesse Euroopa riikidesse
peale Ühendkuningriigi, ning nad olid teadlikud, kui tähtis on hinnata epideemia edasist kulgu liikmesriikides, soovitas juhtiv
teaduskomitee hinnata BSE ohtu piirkonniti alles 23. jaanuari 1998. aasta arvamusega, mida muudeti 20. veebruaril 1998.
Komisjon vaidlustab arvamuse, et alates 1990. aastast oli hädavajalik hinnata epideemia edasist kulgu liikmesriikides. Igal
juhul kehtestati otsusega 90/134 kõikidele liikmesriikidele kohustus teatada igast BSE koldest, mis võimaldas jälgida epideemia
levikut erinevates riikides.
b)     Etteheide, mille kohaselt esines võimu kuritarvitamist
Hagejad väidavad, et komisjon ähvardas mitmel korral liikmesriike kohtumenetlusega, et nad ei julgeks võtta ühepoolseid kaitsemeetmeid
BSE‑ga seotud ohtude vastu, kuigi EÜ asutamislepingu artikkel 36 (muudetud EÜ artikkel 30) võimaldab neil niisuguseid meetmeid
võtta. Nad viitavad eelkõige komisjoni vastuseisule, kui Prantsusmaa peatas 1990. aastal ajutiselt elusate veiste ja veiselihatoodete
impordi Ühendkuningriigist, samuti siis, kui ta kehtestas 1992. aastal ajutised meetmed, millega keelati panna müüki toidulisandeid
ja lastetoitu, mis sisaldab muid veistelt ja lammastelt saadud kudesid peale lihaskudede. Nendes korraldustes võib näha soovi
mitte avalikustada BSE esinemise ohtu Prantsusmaal ja varjata ühenduse selles valdkonnas võetud meetmete ebapiisavust ning
need kujutavad endast võimu kuritarvitamist.
Kostjad meenutavad, et võimu kuritarvitamine on see, kui ühenduse institutsioon on õigusakti vastu võtnud eranditult või peamiselt
teiste eesmärkide saavutamiseks kui need, millele toetuti, või EÜ asutamislepingus konkreetse juhtumi lahendamiseks spetsiaalselt
ette nähtud menetluse vältimiseks (Euroopa Kohtu 12. novembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑84/94: Ühendkuningriik
vs.
nõukogu, EKL 1996, lk I‑5755, punkt 69). Et siseturu toimimine, põllumajandusturgude stabiilsus ja õiglase sissetulekute taseme
tagamine põllumajandustootjatele on eesmärgid, mille poole ühendus talle asutamislepinguga antud pädevuse raames õiguspäraselt
pürgib, ei saa hagejate etteheited tähendada võimu kuritarvitamist.
c)     Etteheide, mille kohaselt rikuti õiguspärase ootuse ja hea halduse põhimõtteid
Hagejad väidavad, et kostjad petsid Euroopa tarbijate õiguspärast ootust, sest selleks, et BSE mõju levik ei tekitaks veiselihaturu
langust, soosisid nad varjamise poliitikat ja vähest läbipaistvust ning keeldusid loomast „ohuõpetust”. Hagejad kritiseerivad
ka seda, et ühenduse teaduslikud arvamused ei ole sõltumatud ja läbipaistvad. Nad märgivad selles küsimuses, et parlamendi
uurimiskomisjoni 7. veebruari 1997. aasta raportis arvustati teravalt seda, et ScVC‑s olid ülekaalus Ühendkuningriigi esindajad.
Lõpuks heidavad nad komisjonile ette, et ta ei teinud kuni 1994. aastani ühtegi BSE‑d käsitlevat kontrolli.
Kostjad meenutavad, et kui haldusasutus ei anna täpseid tagatisi, ei saa kõnelda õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumisest
(Esimese Astme Kohtu 11. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑521/93: Atlanta jt
vs.
EÜ, EKL 1996, lk II‑1707, punkt 57). Käesoleval juhul ei ole aga niisuguste tagatiste rikkumisele isegi tuginetud. Mis puudutab
ühenduse BSE‑d käsitleva kontrollimise väidetavat puudumist aastatel 1990–1994, siis komisjon täpsustab, et tema ülesanne
on ainult kontrollida liikmesriikide kontrollimistegevust.
2.     Kahju olemasolu
Hagejad tuginevad esiteks „nakatamise kahju” olemasolule, st otsesele mittemajanduslikule kahjule, mis hõlmab kõiki füsioloogilisi,
füüsilisi ja psüühilisi häireid ja kannatusi, mida iga haiguse ohver pidi taluma ja mis käesoleval juhul olid erandlikud.
Selle nakatumisest tingitud kahju hindasid Prantsusmaa ametiasutused iatrogeense (st ravimite manustamisest tingitud) nakatumise
puhul CJT‑sse kasvuhormoonide süstimise tagajärjel 340 000 eurole. Hagejad väidavad teiseks olevat kandnud moraalset kahju,
kinnitades, et nende haigestunud lähedaste kannatused, ebakindlad diagnoosid ja võimalus, et nad nakatuvad ka ise, mõjusid
neile erakordselt halvasti. Kolmandaks taotlevad nad selle materiaalse kahju hüvitamist, mida põhjustasid nii nende lähedaste
haiguste tõttu tehtud kulutused kui ka saamata jäänud tulud. Lõpuks nõuavad nad 10‑protsendilist intressi, mida hakatakse
arvestama iga kannatanu vastavast surmakuupäevast, ja viiviseid, mida hakatakse arvestama alates esialgse otsuse tegemise
kuupäevast.
Täpsemalt on L. D. nakatumise ja surma puhul sõnastatud järgmised kahju hüvitamise nõuded: 457 347,05 eurot kannatanu õigusjärglastele
nakatumise kahju hüvitamiseks, 45 734,71 eurot tema emale nakatumisest põhjustatud moraalse kahju hüvitamiseks, 30 489,80 eurot
kummalegi vennale ja õele moraalse kahju hüvitamiseks.
A. E. puhul on sõnastatud järgmised kahju hüvitamise nõuded: 457 347,05 eurot kannatanu õigusjärglastele nakatumise kahju
hüvitamiseks, 76 224,51 eurot tema kummalegi vanemale nakatumisest põhjustatud moraalse kahju hüvitamiseks, neile kui nende
alaealise tütre seaduslikele esindajatele ka 76 224,51 eurot moraalse kahju eest, mida tema kandis oma vanema venna nakatumise
tõttu.
F. R.‑i puhul on sõnastatud järgmised kahju hüvitamise nõuded: 457 347 eurot kannatanu õigusjärglastele nakatumise kahju hüvitamiseks,
76 224,51 eurot tema lesele nakatumisest põhjustatud moraalse kahju hüvitamiseks, talle kui oma alaealise lapse seaduslikule
esindajale ka 76 224,51 eurot moraalse kahju hüvitamiseks ja sama summa materiaalse kahju hüvitamiseks, mida see laps kandis,
45 735 eurot kannatanu kummalegi vanemale nakatumisest põhjustatud moraalse kahju hüvitamiseks, 30 489 eurot igaühele kannatanu
kolmest õest moraalse kahju hüvitamiseks.
Ja lõpuks S. C. S.‑i puhul on sõnastatud järgmised kahju hüvitamise nõuded: 457 347 eurot kannatanu lesele kui tema õigusjärglasele
ja nende alaealiste laste seaduslikule esindajale nakatumise kahju hüvitamiseks, 76 224,51 eurot lese enda moraalse kahju
hüvitamiseks, mis on põhjustatud tema surnud abikaasa nakatumisest, samuti 76 224,51 eurot talle kui oma kolme alaealise lapse
seaduslikule esindajale, 76 224,51 eurot igale lapsele nende kantud moraalse kahju hüvitamiseks ja samad summad nende materiaalse
kahju hüvitamiseks.
Kostjad väidavad, et hagiavalduses ei ole õieti selgitatud, kuidas kahjuhüvitised on arvutatud. Nad märgivad ka, et haiguse
tõttu kantud materiaalse kahju hindamiseks tuleb võtta arvesse kulutusi, mis on seotud haigete ravi ja hooldamisega, sissetuleku
kaotust haiguse jooksul, surmaga otseselt seotud materiaalset kahju ja kannatanust majanduslikult sõltuvate isikute saamatajäänud
tulust tingitud materiaalset kahju. Hagiavalduses ei ole aga üldse niisuguseid andmeid. Lisaks väidavad kostjad, et haigete
lähedaste moraalne kahju ei ole hüvitatav kahju (Euroopa Kohtu 8. oktoobri 1986. aasta otsus liidetud kohtuasjades 169/83
ja 136/84: Leussink jt
vs.
komisjon, EKL 1986, lk 2801, punkt 22), ning vaidlustavad selle, kas kannatanu enda moraalne kahju läheb üle tema õigusjärglastele.
Lõpuks vaidlustavad kostjaks olevad institutsioonid 10‑protsendilise intressimäära kohaldamise, mida hagejad taotlevad.
Komisjon väidab lisaks, et käesoleval juhul lasub vastutus väidetava kahju eest peamiselt liikmesriikidel, ning kinnitab,
et seega tuleb hüvitise summat, mis võidakse määrata, vähendada.
3.     Põhjusliku seose olemasolu
Hagejad väidavad, et seost BSE ja uue CJT vahel on praeguseks tõendatud nii meditsiiniliste või teaduslike kui ka epidemioloogiliste
argumentidega. Nad märgivad lisaks, et käesoleval juhul kinnitavad arstliku ekspertiisi aruanded, et kõigil surnud kannatanutel
oli tõesti uus CJT.
Hagejad rõhutavad, et BSE‑d kirjeldati esimest korda Ühendkuningriigis 1986. aasta novembris, ning täpsustavad, et selle riigi
ametiasutused tuvastasid uue CJT 20. märtsil 1996, sest Ühendkuningriigis oli kogunenud 163 000 BSE juhtumit ja lisaks 150
uue CJT juhtumit. Prantsusmaale ilmub BSE 1991. aastal, kui teatatakse viiest haigusjuhust loomadel, kes ei ole imporditud
Ühendkuningriigist, vaid kelle nakatumine on seotud Ühendkuningriigist pärit lihajahu söömisega. Prantsusmaal esines BSE‑d
mandririikidest kõige rohkem: 29. augustiks 2002 oli kogunenud 679 haigusjuhtu ja kuni 2002. aastani registreeritud 6 kindlat
või tõenäolist uue CJT juhtumit.
Hagejad märgivad, et määrates kindlaks, kui kaua BSE‑sse nakatumise oht tarbijaid varitses, tuleb võtta arvesse veiste haiguse
esinemissageduse muutusi erinevates Euroopa riikides, samuti Ühendkuningriigist pärit veiste ja veiselihatoodete juurdevoolu
ja tarbijate tervise kaitset käsitlevate õigusaktide arengut vaadeldaval ajavahemikul. Nad meenutavad, et esimesed ennetusmeetmed
BSE osas otsustati võtta Ühendkuningriigis 1989. aastal. Need meetmed tekitasid aga liha‑ ja kondijahu Ühendkuningriigist
Prantsusmaale importimise suure tõusu.                   Samal ajal kui BSE‑sse haigestumine Ühendkuningriigis seejärel langes,
ilmnes see haigus alates 1991. aastast Euroopa mandriosas, eelkõige Prantsusmaal. 1996. aastal kehtestati ühenduse embargo
Ühendkuningriigist pärit veistele ja toodetele ning Prantsusmaal kõrvaldati määratletud riskiteguriga rups toiduahelast, kusjuures
ühenduse tasandil toimus see kõrvaldamine tegelikult alles 2000. aastal. Vahepeal, aastatel 1988–1996, importis Prantsusmaa
48 000 tonni Ühendkuningriigist pärit rupsi, samal ajal kui aastatel 1978–1987 oli see arv 3180 tonni. Hagejad väidavad nende
asjaolude põhjal, et kõige rohkem ohustas BSE Prantsusmaa tarbijaid ajavahemikul 1988–1996, sest kaitsemeetmete võtmisega
Ühendkuningriigis ja selle riigi ohustatuse vähenemisega kaasnes siseriiklike ja ühenduse ametiasutuste inertsuse tõttu suurem
ohustatus ühenduse teistes riikides.
Hagejad kinnitavad täpsemalt, et mitmes teaduslikus arvamuses on tõdetud MRM‑de toiduahelast kõrvaldamise vajadust ja asjakohasust,
kaitsmaks inimeste tervist. Hagejad vaidlustavad lisaks argumendi, mille kohaselt on kahju tingitud nende ettevõtjate tegevusest,
kes kauplesid ebaseaduslikult veiselihatoodetega, sest teaduslikest arvamustest ja arstlikest ekspertiisidest selgub, et kõnesolevad
kannatanud nakatusid nakatunud kudede söömise tagajärjel enne, kui need Prantsusmaal 1996. aasta aprillis ära keelati, ning
seega enne Ühendkuningriigist pärit veiste ja veiseliha suhtes võetud üldise embargo meetmeid.
Hagejad täpsustavad lõpuks, et nad ei pea komisjoni ja nõukogu vastutust oma lähedaste nakatumise eest ainuvastutuseks. Nad
väidavad, et Prantsusmaa ametiasutused ei võtnud meetmeid, mis olid vajalikud Prantsusmaa tarbijate BSE‑sse nakatumise ohu
ennetamiseks. Asjaolu, et liikmesriik tegi vigu, ei välista aga veel seda, et ühendus aitas kahju tekkimisele kaasa. Niisugusel
juhul võib kannatanu taotleda liikmesriigi vastutuse kohaldamist siseriiklikes kohtutes ja ühenduse vastutuse kohaldamist
ühenduse kohtus (eespool viidatud kohtuotsus Kampffmeyer jt
vs.
EMÜ Komisjon).
Kostjad väidavad, et hagejad ei tõendanud, et neile etteheidetava käitumise ja väidetava kahju vahel on otsene põhjuslik seos.
Kostjad väidavad, et hagejate edastatud arstlikud aruanded ei võimalda lõplikult kindlaks teha, et käesoleval juhul toimus
kannatanute nakatumine BSE patogeeni kaudu söömise teel. Lisaks ei ole hagejad esitanud teavet või pakkunud tõendeid nende
toodete täpse laadi kohta, milles patogeeni leidus, ega surnud isikute toitumisharjumuste kohta. Eelkõige ei ole nad näidanud
ära, kas nakatuti Prantsuse või Ühendkuningriigist imporditud toodete tarbimise tulemusel. Võttes arvesse täheldatud BSE juhtumite
väga piiratud arvu väljaspool Ühendkuningriiki, eelkõige Prantsusmaal (aastatel 1988–1996 leidis selles riigis kinnitust 25
haigusjuhtu võrreldes Ühendkuningriigis avastatud 167 875 haigusjuhuga), on statistiliselt väga ebatõenäoline, et Prantsusmaa
kannatanud nakatusid Prantsuse liha söömisest, mis oli saadud BSE‑sse nakatunud loomadelt. Loogilisem on, et kannatanud sõid
Prantsusmaal või mujal Ühendkuningriigist pärit liha, mis oli saadud 1980. aastatel nakatunud loomadelt.
Selles küsimuses arvavad kostjad, et käesoleval juhul ei saa nõustuda otsese põhjusliku seose olemasoluga teaduses valitseva
selgusetuse tõttu, mis BSE‑d, uut CJT‑d ja nende kahe haiguse seost käsitlevaid uuringuid veel ümbritseb. Juhtiva teaduskomitee
10. detsembri 1999. aasta arvamuse kohaselt valitseb ebaselgus eelkõige uue CJT inkubatsiooniperioodi – või peiteaja – maksimaalse
pikkuse osas, mis võib ulatuda ühest aastast kuni rohkem kui 25 aastani, minimaalse nakatava koguse, nakkustekitaja täpse
laadi ja nakkuse nakatunud looma või inimese erinevates kudedes jaotumise viisi osas.
Kostjad väidavad, et eelkõige uue CJT peiteaja kestuse tõttu ei ole võimalik teha kindlaks kuupäeva, millal surnud isikud
võisid nakatuda (vt selle kohta ScVC BSE alarühma 7. novembri 1995. aasta arvamus). See võimatus teha kindlaks nakatumise
täpne kuupäev takistab analüüsimast, kas kostjaks olevad institutsioonid olid tookord võimelised võtma asjakohaseid kaitsemeetmeid.
Komisjon märgib lisaks, et nagu selgub kontrollikoja eriaruandest nr 14/2001, ilmutasid mõned liikmesriigid soovimatust võtta
ühenduse meetmed üle oma siseriiklikku õigusesse, tekitades nii viivituse rahvatervise ja loomade tervise tegeliku kaitse
loomisel, ning ei valvanud optimaalselt ühenduse õigusnormide kohaldamise järele.
B –
Esimese Astme Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et ühenduse lepinguväline vastutus tema organite õigusvastase käitumise korral EÜ artikli 288
teise lõigu mõttes on seatud sõltuvusse teatud hulga tingimuste samaaegsest esinemisest, nimelt institutsioonidele ette heidetava
käitumise õigusvastasus, kahju tekkimine ning käitumise ja kahju vahelise põhjusliku seose olemasolu (Euroopa Kohtu 29. septembri
1982. aasta otsus kohtuasjas 26/81: Oleifici Mediterranei
vs.
EMÜ, EKL 1982, lk 3057, punkt 16; Esimese Astme Kohtu 11. juuli 1996. aasta otsus kohtuasjas T-175/94: International Procurement
Services
vs.
komisjon, EKL 1996, lk II‑729, punkt 44; Esimese Astme Kohtu 16. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas T-336/94: Efisol
vs.
komisjon, EKL 1996, lk II‑1343, punkt 30, ja Esimese Astme Kohtu 11. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas T-267/94: Oleifici
Italiani
vs.
komisjon, EKL 1997, lk II‑1239, punkt 20).
Esimese tingimuse osas on kohtupraktika kohaselt nõutav, et oleks tõendatud üksikisikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt
selge rikkumine (Euroopa Kohtu 4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C-352/98 P: Bergaderm ja Goupil
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑5291, punkt 42). Nõude osas, mille kohaselt rikkumine peab olema piisavalt selge, on selle tingimuse
täidetuks lugemisel otsustavaks kriteeriumiks see, kas asjaomane institutsioon on oma kaalutlusõigusele seatud piire ilmselgelt
ja tõsiselt eiranud. Kui sellel institutsioonil on üksnes märkimisväärselt vähendatud, kui mitte olematu kaalutlusruum, võib
ühenduse õiguse vähimast rikkumisest piisata, et tuvastada piisavalt selge rikkumise olemasolu (Euroopa Kohtu 10. detsembri
2002. aasta otsus kohtuasjas C‑312/00 P: komisjon
vs.
Camar ja Tico, EKL 2002, lk I‑11355, punkt 54; Esimese Astme Kohtu 12. juuli 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑198/95,
T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 ja T‑225/99: Comafrica ja Dole Fresh Fruit Europe
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑1975, punkt 134).
Kui üks neist tingimustest pole täidetud, tuleb hagi jätta tervikuna rahuldamata, ilma et oleks vaja uurida muid tingimusi
(eespool viidatud kohtuotsus KYDEP
vs.
nõukogu ja komisjon, punktid 19 ja 81, ja Esimese Astme Kohtu 20. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑170/00: Förde-Reederei
vs.
nõukogu ja komisjon, EKL 2002, lk II‑515, punkt 37).
Käesoleval juhul tuleb kõigepealt analüüsida, kas kostjaks olevate institutsioonide väidetava õigusvastase käitumise ja kahju
vahel, mida hagejad väidavad olevat kandnud, on põhjuslik seos.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peab EÜ artikli 288 teise lõigu kohase põhjusliku seose tuvastamiseks asjaomase institutsiooni
väidetava rikkumise ja väidetava kahju vahel olema otsene põhjuslik seos ning kohustus seda tõendada lasub hagejatel (Esimese
Astme Kohtu 15. jaanuari 1987. aasta otsus kohtuasjas 253/84: GAEC de la Ségaude
vs.
nõukogu ja komisjon, EKL 1987, lk 123, punkt 20; Euroopa Kohtu 30. jaanuari 1992. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑363/88
ja C‑364/88: Finsider jt
vs.
komisjon, EKL 1992, lk I‑359, punkt 25, ja eespool viidatud kohtuotsus Coldiretti jt
vs.
nõukogu ja komisjon, punkt 101).
Käesoleval juhul seisneb õigusvastane käitumine, mida hagejad nõukogule ja komisjonile ette heidavad, peamiselt süülises tegevusetuses,
mida nad ilmutasid oma kohustuste täitmisel loomade ja inimeste tervise valdkonnas, samuti selles, et nad võtsid võitluses
BSE‑st ja uuest CJT‑st tingitud ohtudega ebapiisavaid, ekslikke, ebasobivaid või hilinenud meetmeid. Hagejad väidavad, et
kahju, mida nad kandsid, on otseselt põhjustatud nende pereliikmete uude CJT‑sse nakatumisest ja surmast selle haiguse tagajärjel.
Hagejad kinnitavad, et selle nakatumise eest tuleb pidada vastutavaks nõukogu ja komisjoni, kuid mitte ainult neid.
Seega tuleb analüüsida, kas hagejad esitasid tõendeid või asjaolusid, mis näitavad esiteks, et nende lähedased nakatusid uude
CJT‑sse ja see nakatumine toimus BSE‑sse nakatunud veiste liha söömise tagajärjel, ning teiseks, et selle nakatumise põhjuseks
võib pidada kostjatele ette heidetavat tegevust ja tegevusetust.
Esimese küsimuse puhul, milleks on hagejate pereliikmete surma põhjus, tuleb kohe alguses tõdeda, et hagejate esitatud kahtedest
arstliku ekspertiisi aruannetest – esiteks Tribunal de grande instance de Paris’ palvel välja töötatud 1. oktoobri 2002. aasta
ja 13. aprilli, 20. mai ja 6. juuni 2003. aasta aruannetest ning teiseks Tribunal administratif de Paris’ palvel koostatud
29. jaanuari 2004. aasta aruannetest – selgub, et kõikide kannatanute puhul pandi kindel uue CJT diagnoos, välistades sõnaselgelt
kõik muud võimalikud diagnoosid. Nimetatud aruannetes on esitatud ka järeldus, et nendel juhtudel toimus nakatumine uude CJT‑sse
kõige tõenäolisemalt suu kaudu, st nakatuti söögist. Nii jäeti kõrvale iatrogeense CJT võimalus, st niisugune CJT, mille põhjustas
ravimite manustamine. Need aruanded kinnitavad täpsemalt, et tegemist on nakkustega, mis kandusid inimesele üle BSE kaudu.
Lisaks tuleb märkida, et praegu näivad teadusringkonnad üldiselt nõustuvat, et uut CJT‑d põhjustab nakatumine BSE patogeeni
kaudu. Kostjad ise tunnistasid, et on teaduslikult tõestatud, et BSE‑l ja uuel CJT‑l on ühiseid füüsikalisi, keemilisi ja
bioloogilisi omadusi. Ka juhtiva teaduskomitee 10. detsembri 1999. aasta arvamuses inimeste toidu kaudu BSE‑sse nakatumise
ohu kohta (vt eespool punkt 48) on kinnitatud, et teaduslikud andmed näitavad, et BSE‑d ja uut CJT‑d põhjustab väga tõenäoliselt
sama patogeen, ning järeldatud sellest, et inimohvrid nakatusid ilmselt BSE‑sse nakatunud materjali söömisel. Lõpuks on otsuse 2000/418
preambulis märgitud, et „[t]õendeid selle kohta, et BSE‑d põhjustab sama patogeen, mis [uut CJT‑d], koguneb aina enam”.
Kõikidest esitatud põhjendustest lähtudes leiab Esimese Astme Kohus, et on üsna kindel, et hagejate lähedased surid uude CJT‑sse
ja et selle haiguse põhjustas BSE‑sse nakatunud veiste liha söömine.
Mis puudutab teist küsimust, nimelt kas kostjatele ette heidetavat tegevust ja tegevusetust võib pidada niisuguseks, mis põhjustas
hagejate surnud pereliikmete nakatumise, siis hagejad kinnitavad sisuliselt, et nõukogu ja komisjon ei võtnud õigel hetkel
vastu vajalikke ja asjakohaseid meetmeid, mida oleks tulnud võtta, võitlemaks ohtudega, mis BSE kriisi tõttu rahvatervist
varitsesid. Need institutsioonid on seega vastutavad selle eest, et ei takistanud BSE levikut, mis kandus Ühendkuningriigi
– kus see esimesena ilmnes – kariloomadelt teiste liikmesriikide kariloomadele, ning ei vältinud selle ülekandumist inimestele
uue CJT vormis.
Selle küsimuse analüüsimisel tuleb kõigepealt vaadelda kannatanute nakatumise kuupäevi ja haiguse peiteaega ning kontrollida
seejärel, kas kindlakstehtud kahju ning erinevate nõukogule ja komisjonile konkreetselt ette heidetavate käitumisviiside vahel
võib olla põhjuslik seos.
Igal juhul tuleb meenutada, et teadlased kinnitasid BSE inimesele ülekandumise võimalust alles 1996. aasta märtsis, mil SEAC
avaldas oma ametliku teadaande, milles kõneldi tõenäolisest seosest BSE ja uue CJT vahel. Nagu märgivad aga kostjad, tuleb
nende tegevust hinnata, võttes arvesse teaduslike teadmiste taset ning ettevaatlikkuse ja ettevaatuse astet, mis oli tookord
nõutav.
1.     Kannatanute nakatumise kuupäevad ja haiguse peiteaeg
Toimikust selgub, et hagejate pereliikmete nakatumise kuupäevi ei ole võimalik täpselt kindlaks teha. Hagejad väidavad selle
kohta, et BSE oht varitses Prantsusmaa tarbijaid peamiselt ajavahemikul 1988. aasta juulist, mil Ühendkuningriigi ametiasutused
võtsid esimesed BSE‑d käsitlevad kaitsemeetmed, kuni 1996. aasta märtsi või aprillini, mil komisjon kehtestas Ühendkuningriigist
pärit veiselihatoodetele ning liha‑ ja kondijahule embargo ning Prantsusmaa keelas määratletud riskiteguriga rupsi tarbimise
(vt eespool punkt 91). Eelkõige kinnitasid hagejad, et nende lähedased nakatusid hiljemalt 1996. aastal (vt eespool punkt 92).
Tuleb ka märkida, et Tribunal de grande instance de Paris’ ja Tribunal administratif de Paris’ volitatud ekspertide aruannetes
on tõdetud, et hagejate surnud pereliikmete nakatumise kuupäevi ei ole võimalik täpselt kindlaks teha, ning on seejärel paigutatud
nende tõenäolise nakatumise kuupäevad aastatesse 1980–1996.
Selles küsimuses tuleb märkida, et uut CJT iseloomustab pikk peiteaeg. Juhtiva teaduskomitee 10. detsembri 1999. aasta arvamuses
inimeste toidu kaudu BSE‑sse nakatumise ohu kohta (vt eespool punkt 48) on täpsustatud, et kuigi peiteaja kestus jääb teadmata,
võib see ulatuda mõnest aastast rohkem kui 25 aastani. Hagejad ise märkisid, et transmissiivseid spongioosseid entsefalopaatiaid
iseloomustab pikk peiteaeg nakatanul, mis võib inimesel olla kuni 30 aastat (vt hagiavaldus, punkt 103). Lõpuks on Tribunal
de grande instance de Paris’ ja Tribunal administratif de Paris’ palvel koostatud ekspertaruannetes märgitud, et „[p]eiteaega
käsitlevad kliinilised andmed ja modelleerimine näitavad, et alates kokkupuutest BSE patogeeniga kuni uue vormi ilmnemiseni
inimesel võib kuluda 15–20 aastat”, ning on täpsustatud, et „missugune ka ei oleks [CJT] vorm ja selle päritolu, on tegemist
haigusega, millel on väga pikk peiteaeg (mitu aastat)”, et „selle peiteaja kestus varieerub sõltuvalt juhtumist”, ning et
„see haiguse arengut iseloomustav tunnus ei puudu ka [BSE‑ga] seotud vormi puhul”. Lõpuks tuleb meenutada, et BSE‑l, mis on
uude CJT‑sse nakatumise põhjus, on ka veiste puhul peiteaeg, mis võib ulatuda mitme aastani. Juhtiva teaduskomitee 10. detsembri
1999. aasta arvamuse kohaselt on BSE peiteaeg keskmiselt viis aastat, enamikul juhtudel neli kuni kuus aastat.
Esitatud põhjendustest lähtudes tuleb järeldada, et käesoleval juhul võisid hagejate pereliikmed, kellel oli uus CJT, nakatuda
sellesse selle patogeeni kaudu mitte ainult aastatel 1988–1996, nagu väidavad hagejad, vaid isegi enne 1988. aastat. Tuleb
aga esiteks meenutada, et üldiselt arvatakse, et BSE inimesele ülekandumise võimalust kinnitasid teadlased alles 1996. aastal.
Teiseks – nagu on märgitud juhtiva teaduskomitee 10. detsembri 1999. aasta arvamuses (vt eespool punkt 48) – on BSE uus haigus,
mis ilmnes Ühendkuningriigis tõenäoliselt aastatel 1980–1985, kuid mis tuvastati ja mida kirjeldati alles 1986. aasta novembris.
Kõnesolevate kannatanute nakatumine sai niisiis toimuda hetkel, mil BSE‑ga seotud ohud, eelkõige ohud inimeste tervisele olid
teadusringkondadele veel üldiselt teadmata.
Kui rääkida täpsemalt, siis et see nakatumine võis leida aset enne 1988. aastat, ei saa pidada tõendatuks, et väidetav õigusvastane
käitumine, mida hagejad nõukogule ja komisjonile ette heidavad ning mis kõik leidis aset pärast seda kuupäeva, põhjustas tingimata
ja otseselt kahju, mida sisse nõutakse.
2.     Põhjusliku seose olemasolu väidetava kahju ning nõukogule ja komisjonile ette heidetava käitumise vahel
Kaks põhilist hagejate kritiseeritud aspekti selle puhul, kuidas nõukogu ja komisjon BSE‑d ja uut CJT‑d ohjasid, on esiteks
nende väidetav viivitamine liha‑ ja kondijahu keelamisega loomasöödas, mis põhjustas hagejate sõnul BSE leviku väljaspool
Ühendkuningriiki, ning teiseks nende väidetav viivitamine MRM‑ide kõrvaldamisega toiduahelast, mis tingis inimohvrite nakatumise
uude CJT‑sse. Lisaks toovad hagejad välja kostjate muid käitumisviise, mis kujutavad endast ilmset hindamisviga, ning heidavad
neile ette ka võimu kuritarvitamist ja õiguspärase ootuse ja hea halduse põhimõtete rikkumist.
a)     Väidetav viivitamine liha‑ ja kondijahu keelamisega
Hagejad väidavad, et BSE levis Euroopa mandriosas, eriti Prantsusmaal eelkõige seetõttu, et kariloomade söödas kasutati Ühendkuningriigist
imporditud nakatunud liha‑ ja kondijahu. Nad märgivad, et selle riigi ametiasutused keelasid 1988. aastal mäletsejaliste söötmise
mäletsejaliste jahuga, kuid ei keelanud selle jahu eksportimist teistesse liikmesriikidesse. See tekitas Ühendkuningriigist
pärit nakatunud jahu impordi olulise kasvu Prantsusmaale ning selle jahu söötmine Prantsuse kariloomadele on põhjus, miks
BSE ilmnes selles riigis. Kostjad keelasid imetajate kudedest saadud liha‑ ja kondijahu kasutamise mäletsejaliste söödas aga
alles 1994. aasta juunis, mil võeti vastu otsus 94/381. Lisaks ei taganud selle otsusega kehtestatud liha‑ ja kondijahu kasutamise
osaline keeld liigiüleste nakatumiste tõttu seda, et veised ei puutu patogeeniga kokku. Kohtuistungil täpsustasid hagejad,
et kuna inimeste uude CJT‑sse nakatumise oht on seotud BSE levimisega, mõjutab see kostjate väidetav õigusvastane käitumine
veiste haiguse ohjamisel ohte inimeste tervisele.
Kohe alguses tuleb tõdeda, et isegi kui BSE täpne päritolu ei näi olevat täielikult teada, näitavad seda haigust käsitlevad
teadusuuringud, et peale väheste emalt järglasele üle kandunud haigusjuhtude (alla 10%) põhjustab BSE‑d väga tõenäoliselt
patogeeni sisaldav liha‑ ja kondijahu. Nagu on märgitud otsuses 94/381, arvatakse nimelt, et BSE kariloomadel on tingitud
mäletsejalistelt pärit valkudest, mis sisaldasid kraapimistõve patogeeni ja hiljem BSE oma ning mida ei olnud nakkustekitajate
kahjutustamiseks piisavalt töödeldud. Sellest järeldub, et selle haiguse levikuga võitlemiseks oli eelkõige vaja takistada
BSE patogeeni sisaldada võivate kudede sattumist toiduahelasse.
Kuigi Ühendkuningriigi ametiasutused keelasid 1988. aasta juulis oma territooriumil asutatud loomakasvatajatel sööta oma mäletsejalisi
mäletsejalistelt saadud valke sisaldava liha‑ ja kondijahuga, ei võtnud kostjad esialgu samasuguseid meetmeid ühenduse tasandil.
Nagu märgivad hagejad, keelasid nad imetajatelt saadud valkude kasutamise mäletsejaliste söödas kogu ühenduses alles 1994. aasta
juunis, võttes vastu otsuse 94/381. Ka liha‑ ja kondijahu eksportimine Ühendkuningriigist teistesse liikmesriikidesse keelati
sõnaselgelt alles 1996. aastal otsusega 96/239.
Sel ajal ei olnud haiguse tunnused ja täpsemalt selle ülekandumise põhjused mõistagi täielikult teada. Enne 1994. aastat esines
BSE‑d teistes riikides peale Ühendkuningriigi ja vähemal määral Iirimaa ka suhteliselt vähe. Aastatel 1988–1994 oli Euroopa
mandriosas BSE‑d täheldatud ainult Saksamaal (4 haigusjuhtu), Taanis (1 haigusjuht), Prantsusmaal (10 haigusjuhtu), Itaalias
(2 haigusjuhtu) ja Portugalis (18 haigusjuhtu)
.
Tuleb ka igal juhul märkida, et nagu selgub vastusest, mille komisjon andis 1996. aasta septembris parlamendi uurimiskomisjoni
küsimustele, olid 1991. aastal kõik liikmesriigid juba võtnud vastu siseriiklikud meetmed, millega keelati Ühendkuningriigist
pärit liha‑ ja kondijahu importimine, järgides komisjoni vastavasisulisi soovitusi.
Ka võtsid seitse liikmesriiki aastatel 1989–1990 vastu meetmed, mille kohaselt keelati imetajate kudedest pärit valkude kasutamine
mäletsejaliste söödas. Eelkõige Prantsuse Vabariik keelas 1990. aasta juulis imetajatelt saadud valkude kasutamise veiste
söödas. 24. juuli 1990. aasta määruse, millega keelati mõningate loomsete valkude kasutamine veistele mõeldud söödas ja selle
valmistamisel (
JORF
, 11.8.1990, lk 9837), muudetud 26. septembri 1990. aasta määruse (
JORF
, 7.10.1990, lk 12162) artikliga 1, artikli 1 kohaselt „[o]n veiste söödas või nendele loomadele mõeldud sööda valmistamisel
keelatud kasutada kondijahu ja ‑pulbrit ning loomseid valke, välja arvatud piimatoodetest, kodulindudelt, munatoodetest, kaladelt
või mereloomadelt saadud valgud, kui neid kogutakse, töödeldakse või ladustatakse eraldi”.
Alates 1994. aastast töötasid kostjad lisaks järk‑järgult välja strateegia, mille eesmärk oli konkreetselt takistada kogu
ühenduses BSE patogeeni sisaldada võivate kudede sattumist loomatoidu ahelasse. Nende meetmete hulgast tuleb välja tuua otsus 94/381,
millega keelati kogu ühenduses imetajatelt pärinevate valkude kasutamine mäletsejaliste söödas, jättes siiski võimaluse lubada
kohaldada igal üksikjuhtumil eraldi süsteemi, mis võimaldab eristada mäletsejalistelt saadud ja mittemäletsejalistelt saadud
loomseid valke.
Hagejad väidavad siiski, et nendest sätetest ei piisanud, eelkõige seetõttu, et otsusega 94/381 keelati imetajatelt pärinevad
valgud ainult mäletsejaliste söödas, mitte teiste kariloomade, eelkõige sigade ja kodulindude omades. Nende arvates osutus
see osaline keeld hiljem liigiülese nakatumise ja seega BSE leviku põhjuseks.
Selles osas tuleb märkida, et loomsete valkude ükskõik missuguste kariloomade söödas kasutamise absoluutne keeld kehtestati
terves ühenduses alles otsusega 2000/766, mis jõustus 1. jaanuaril 2001. On tarvis igal juhul nentida, et see otsus oli vaja
vastu võtta seepärast, et mitmes liikmesriigis ei viidud liha‑ ja kondijahu käsitlevaid ühenduse õigusnorme süstemaatiliselt
ellu (vt otsuse 2000/766 põhjendused 4–6).
Nagu selgub kontrollikoja eriaruandest nr 14/2001 (vt eespool punkt 31), sallis enamik liikmesriike, nende hulgas Prantsuse
Vabariik, teatavat nakkuse taset, kuigi ühenduse õigusnormidega ei ole sallimisruumi jäetud. Lisaks tõid komisjoni Veterinaar-
ja Toiduameti aastatel 1998–2000 tehtud läbivaatused enamikus liikmesriikides esile puudusi selle jahu kaubanduse kontrollimises.
Komisjoni Veterinaar- ja Toiduameti läbivaatused näitasid ka, et loomasöödatööstus ei olnud teinud piisavalt jõupingutusi,
et vältida liha‑ ja kondijahu sattumist kariloomade söötadesse, ning et asjaomased söödad ei olnud alati korralikult sildistatud,
eelkõige Prantsusmaal. Need puudused aitasid kaasa sellele, et ettevõtjad kasutasid kogemata oma kariloomade toitmiseks söötasid,
mis võisid olla nakatunud (vt kontrollikoja eriaruanne nr 14/2001, punkt 33).
Niisiis tuleb järeldada, et ei ole tõendatud, et see, kuidas kostjad tegelesid probleemidega, mis olid seotud liha‑ ja kondijahu
kasutamisega kariloomade, sealhulgas mäletsejaliste söötades, oli määrav põhjus, miks BSE levis väljapoole Ühendkuningriiki,
eriti Prantsusmaale, ning seega miks hagejate pereliikmed nakatusid uude CJT‑sse. Võttes nimelt arvesse eelkõige nii mitme
liikmesriigi, sealhulgas Prantsusmaa võetud meetmed, millega keelati Ühendkuningriigist pärit liha‑ ja kondijahu importimine
ning imetajate kudedest saadud valkude kasutamine mäletsejaliste söödas, kui ka siseriiklike ametiasutuste ja eraettevõtjate
poolset ühenduse õigusnormide puudulikku kohaldamist, leiab Esimese Astme Kohus, et ei ole tõendatud, et kui komisjon ja nõukogu
oleksid võtnud – või oleksid võtnud varem – meetmed, mille võtmata jätmist hagejad neile ette heidavad, ei oleks väidetavat
kahju tekkinud. Veelgi enam, ei ole tõendatud, et käitumine, mida hageja selles osas kirjeldab, võib kujutada endast hagejate
pereliikmete uude CJT‑sse nakatumise kindlat ja otsest põhjust.
b)     Väidetav viivitamine MRM‑de kasutamise keelamisega
Hagejad väidavad sisuliselt, et MRM‑de kasutamise keeld on kõige olulisem kaitsemeede võitluses ohuga, mida uus CJT endast
inimeste tervisele kujutab, sest määratletud riskiteguriga materjalid on inimese nakatumise peamine allikas. Nad märgivad,
et kuigi mitmes teadusarvamuses rõhutati alates 1989. aastast niisuguse meetme vajadust, võtsid kostjad selle vastu alles
suure viivitusega. Ükskõik missugust tüüpi MRM‑de kasutamise keeld otsustati kehtestada nimelt alles 1997. aastal, võttes
vastu otsuse 97/534. Lisaks lükkasid komisjon ja nõukogu selle otsuse jõustumist, mis oli kavandatud 1. jaanuarile 1998, järk‑järgult
ligi kolme aasta võrra edasi. Nii jõustus see keeld kogu ühenduses alles 1. oktoobril 2000, kui võeti vastu otsus 2000/418.
Kohe alguses tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida näivad väitvat hagejad, järeldas ScVC oma 27. novembri 1989. aasta
arvamuses, et ei ole veel andmeid selle kohta, et loomade spongioossed entsefalopaatiad kanduvad üle inimesele, kuigi märgib,
et ei saa välistada väikest ohtu inimeste tervisele, mis on tingitud kõrge nakatumistasemega kudedest. Selles olukorras ScVC
ainult soovitas kõrvaldada inimtoidu ahelast teatava veiserupsi (st aju, seljaaju, piimaliha, mandlid, põrna ja soolestiku),
mis pärineb riikidest, kus BSE on levinud.
Selles küsimuses tuleb meenutada, et kuni 1989. aastani avastati BSE juhtumeid ainult Ühendkuningriigis. Seejärel, aastatel 1989–1996
täheldati valdav enamik BSE juhtumeid ikka selles riigis. Nimelt loendati sel ajavahemikul Ühendkuningriigis 165 402 BSE juhtumit.
Iirimaal seevastu esines ainult 189 haigusjuhtu. Prantsusmaal täheldati sellel perioodil kõigest 25 haigusjuhtu, teistes Euroopa
mandriosas asuvates liikmesriikides oli samuti väga vähe juhtumeid (näiteks Portugalis 64, Saksamaal 4, Itaalias 2 ja Taanis
1 haigusjuht).
Alates 1989. aastast võtsid kostjad esimesed meetmed, mille eesmärk oli vältida BSE edasilevimist Ühendkuningriigist, kehtestades
eelkõige mõned piirangud sellest riigist pärit veiste ühendusesisesele kaubandusele (vt eelkõige otsused 89/469, 90/59 ja
90/261). Samuti võttis komisjon 1990. aasta aprillis vastu otsuse 90/200, millega keelati eksportida Ühendkuningriigist –
ainsast riigist, kus BSE tol ajal oli levinud – aju, seljaaju, piimaliha, mandleid, põrna ja soolikaid, mis on saadud veistelt,
kes on tapmisel vanemad kui kuus kuud.
Hagejad heidavad kostjatele siiski ette, et need ei kehtestanud sel hetkel üldist MRM‑de kasutamise keeldu kogu ühenduses,
ning arvavad, et see tegevusetus põhjustas nende lähedaste nakatumise.
Niisuguses valdkonnas nagu loomade ja inimeste tervis tuleb põhjuslik seos käitumise ja kahju vahel kindlaks teha, analüüsides
käitumist, mida oleks võinud institutsioonidelt oodata, võttes arvesse hetkel valitsevaid teaduslikke teadmisi. Esimese Astme
Kohus märgib selles osas, et kuni 1996. aasta märtsikuuni ei olnud BSE inimesele ülekandumise võimalus teaduslikult tõendatud
(vt eespool punktid 8, 9 ja 111). Samuti on tarvis mainida, et enne 1996. aasta oktoobrit ei teinud ühenduse teadus‑ ja veterinaarkomiteed
ettepanekut kehtestada üldine MRM‑de kasutamise keeld kogu ühenduses, neid materjale käsitlevaid meetmeid peeti vajalikuks
üksnes Ühendkuningriigis. Järelikult ei saa enne 1996. aastat kostjatele ette heita, et nad ei keelanud MRM‑de kasutamist
täielikult kogu ühenduses.
Lisaks tuleb märkida, et põhjusliku seose olemasoluks on vaja, et etteheidetav käitumine oleks väidetava kahju kindel ja otsene
põhjus, ning et niisugustel juhtudel nagu käesolev, mil käitumine, mis põhjustab väidetavalt selle kahju, seisneb tegevusetuses,
on spetsiaalselt tarvis olla kindel, et nimetatud kahju tekitas tõesti etteheidetav tegevusetus ja seda ei oleks tekitanud
kostjaks olevatele institutsioonidele ette heidetavast käitumisest erinev käitumine.
Käesoleval juhul arvab Esimese Astme Kohus, et sellist kindlust ei ole.
Seega ei ole võimalik järeldada piisava kindlusega, et kui kostjaks olevad institutsioonid oleksid kehtestanud MRM‑de kasutamise
täieliku keelu varem, ei oleks hagejate pereliikmed nakatunud. Esimese Astme Kohus märgib selles küsimuses eelkõige, et käesoleval
juhul sõltus nende normatiivaktide tõhusus, mida kostjaks olevad institutsioonid oleksid pidanud võtma, eelkõige liikmesriikide
tegevusest, kes ei kontrollinud alati piisavalt rangelt, kas veterinaarnorme kohaldatakse korralikult (vt tagapool punkt 144).
Samuti tuleb märkida, et – nagu on mainitud juhtiva teaduskomitee 10. detsembri 1999. aasta arvamuses (vt eespool punkt 48)
– tunduvad MRM‑d olevat küll tõesti peamine uude CJT‑sse nakatumise allikas, kuid tarbijate selle haiguse eest kaitsmise „ideaalne”
tase eeldaks, et inimtoidu ahelas puuduvad täielikult BSE‑sse nakatunud loomad, MRM‑de kõrvaldamine kujutab selles osas ainult
„teist kaitsetaset”. ScVC märgib nimelt, et ei ole täielikult teada ei BSE‑sse nakatunud materjali minimaalset kogust, mis
põhjustab inimese nakatumise, ega ka selle nakkuse jaotumist looma erinevates kudedes, ning järeldab, et vältida tuleb niisiis
inimeste igasugust kokkupuudet patogeeniga.
Esitatud põhjendustest lähtudes arvab Esimese Astme Kohus, et kuigi MRM‑de tarbimise ja kasutamise varajane täielik keelamine
kogu ühenduses, mida kohaldatakse rangelt ja tõhusalt kõikides liikmesriikides, oleks võinud juhul, kui otsus selle kohta
oleks tehtud varem, vähendada Euroopa tarbijate uude CJT‑sse nakatumise ohtu, ei ole siiski võimalik järeldada piisava kindlusega,
et käesoleval juhul oleks niisuguse keelu kehtestamine kostjaks olevate institutsioonide poolt takistanud hagejate pereliikmete
nakatumist. Võttes arvesse eelkõige nende nakatumise tõenäolisi kuupäevi ning BSE ja uue CJT vastavat peiteaega (vt eespool
punktid 112–114), oleks niisugune meede selleks, et see oleks käesoleval juhul tõhus, igal juhul tulnud vastu võtta mitte
ainult ammu enne 1996. aastat, mil teadlased kinnitasid, et BSE kandub edasi inimesele, vaid isegi enne 1990. aastat, mil
avastati esimene BSE juhtum Euroopa mandriosas, ja isegi enne 1986. aastat, mil BSE kui haigus Ühendkuningriigis tuvastati
ja seda esimest korda kirjeldati. Nagu järeldatud eespool punktis 133, ei saa aga kostjatele ette heita, et nad ei keelanud
MRM‑de kasutamist täielikult kogu ühenduses enne 1996. aastat.
Mis puudutab viimaks kostjatele ette heidetavat viivitamist MRM‑de kasutamist käsitlevate meetmete võtmisega aastatel 1997–2000,
siis Esimese Astme Kohus arvab, et see kriitika ei ole käesolevas kohtuasjas asjakohane. Nimelt tuleb märkida, et hagejate
endagi arvates nakatusid nende lähedased uude CJT‑sse hiljemalt 1996. aastal (vt eespool punkt 92). Ka Tribunal de grande
instance de Paris’ ja Tribunal administratif de Paris’ volitatud ekspertide aruannetes on järeldatud, et hagejate surnud pereliikmete
nakatumine toimus tõenäoliselt enne 1996. aastat (vt eespool punkt 112). Seega ei saa väidetavaid rikkumisi, mis kostjad panid
toime pärast 1996. aastat, pidada niisugusteks, mis põhjustasid kahju, mida käesoleval juhul väidetakse olevat kantud.
Esitatud põhjendustest lähtudes leiab Esimese Astme Kohus, et käitumist, mida hagejad kostjaks olevatele institutsioonidele
MRM‑de keelamise osas ette heidavad, ei saa pidada selle kahju kindlaks ja otseseks põhjuseks, mida käesoleval juhul väidetakse
olevat kantud.
c)     Muud käitumisviisid, mida nõukogule ja komisjonile ette heidetakse
Peale väidetavate jahu ja MRM‑de haldamisega seotud rikkumiste, mida analüüsisime eespool, kritiseerivad hagejad mitut muud
aspekti kostjate tegevuses BSE ja uue CJT‑ga võitlemise raames. Eelkõige leiavad nad, et kostjad tegid nende haigustega seotud
ohtude ohjamisel ilmseid hindamisvigu. Samuti heidavad hagejad kostjatele ette võimu kuritarvitamist, mis seisneb selles,
et veiselihasektori ja ‑turu huvide kaitsmiseks püüdsid need institutsioonid veenda liikmesriike mitte võtma seoses BSE‑st
tingitud ohtudega ühepoolseid kaitsemeetmeid. Lõpuks väidavad hagejad, et rikuti õiguspärase ootuse ja hea halduse põhimõtteid,
eelkõige halva töökorralduse tõttu komisjoni talitustes ning BSE‑d puudutavate ühenduse veterinaarläbivaatuste puudulikkuse
ja vajakajäämiste ning puuduste tõttu liikmesriikide veterinaarkontrolli järelevalves.
Tuleb aga tõdeda, et hagejad ei ole kuidagi tõendanud põhjus-tagajärje suhet konkreetselt nende väidetavate puuduste ning
kahju vahel, mida väidetakse käesoleval juhul olevat kantud ja mis oli tingitud, nagu nägime, nende pereliikmete uude CJT‑sse
nakatumisest ja hilisemast surmast.
Ülejäänu osas tuleb mainida, et veterinaarialaste õigusaktide kohaldamist peavad tegelikult kontrollima peamiselt liikmesriigid.
Eriti ühendusesisese kaubanduse suhtes kohaldatava veterinaarkontrolli osas tuleneb direktiividest 89/66 ja 90/425, et see
kontroll on esmajärjekorras kaupa lähetava liikmesriigi ja vähemal määral sihtliikmesriigi ülesanne. Konkreetselt kõneldes
tähendab see, et kui nende territooriumil ilmneb zoonoos või haigus, mis võib kujutada endast tõsist ohtu loomadele ja inimeste
tervisele, peavad liikmesriigid otsekohe rakendama ühenduse õigusaktides ette nähtud võitlemis‑ ja ennetusmeetmed ja vastu
võtma kõik muud asjakohased meetmed.
Tuleb ka märkida, et nagu on mainitud kontrollikoja eriaruandes nr 14/2001, näitavad komisjoni Veterinaar- ja Toiduameti alates
1996. aastast tehtud kontrollimised, et enamik liikmesriike ei kontrollinud piisavalt rangelt, kas BSE‑ga seotud meetmeid
viiakse nende territooriumil korralikult ellu. Kontrollikoja sõnul oli see ühenduse õigusaktide liikmesriikidepoolne puudulik
elluviimine üks takistus BSE väljajuurimisel ja aitas kaasa selle levikule. Arvesse tuleb võtta sedagi, et ka mõned eraettevõtjad
aitasid haiguse levikule kaasa. Näiteks on selles kontrollikoja aruandes tõdetud, et põllumajandus- ja toiduainetööstuse valdkonnas
ei ole BSE-d käsitlevaid ühenduse õigusnorme piisavalt hoolikalt kohaldatud.
Esitatud põhjendustest lähtudes arvab Esimese Astme Kohus, et hagejad ei ole tõendanud, et seda väidetavat õigusvastast käitumist
võib pidada nende lähedaste uude CJT‑sse nakatumise kindlaks ja otseseks põhjuseks.
3.     Järeldus
Esitatud põhjendustest lähtudes arvab Esimese Astme Kohus, et ei ole tõendatud, et nõukogu ja komisjoni väidetavat õigusvastast
tegevust või tegevusetust võib pidada hagejate Prantsusmaal uude CJT‑sse surnud pereliikmete nakatumise kindlaks ja otseseks
põhjuseks, mis tekitas kahju, mida käesolevas kohtuasjas väidetakse olevat kantud. Nii ei ole nendel asjaoludel tõendatud,
et kui need institutsioonid oleksid võtnud – või oleksid võtnud varem – meetmed, mille võtmata jätmist hagejad neile ette
heidavad, ei oleks kõnesolevat kahju tekkinud.
Niisiis tuleb järeldada, et põhjusliku seose olemasolu väidetava kahju ja ühenduse institutsioonide väidetavalt süülise käitumise
vahel ei ole tõendatud.
Seega tuleb hagejate nõuded, mis käsitlevad ühenduse lepinguvälist vastutust kostjaks olevate institutsioonide õigusvastase
käitumise eest, jätta põhjendamatuse tõttu rahuldamata, ilma et oleks tarvis teha otsust selle kohta, kas käesoleval juhul
on täidetud teised tingimused, mil niisugune vastutus tekib, nimelt tingimused, mille kohaselt peab kostjaks olevatele institutsioonidele
ette heidetav käitumine olema õigusvastane ja kahju tegelik.
II –
Ühenduse vastutus kostjaks olevate institutsioonide õigusvastase käitumise puudumise korral
A –
Poolte argumendid
Hagejad märgivad, et Prantsuse õiguses tunnustatakse peale süülise käitumise korral vastutuse kohaldamise korda ka kannatanute
põhiõigust oma kahju hüvitamisele seeläbi, et riigiasutused kannavad vastavad kulud. See kord põhineb põhiseaduslikel võrdsus‑
ja solidaarsusväärtustel. Selle raames lõi Prantsusmaa seadusandja 1991. aastal spetsiaalse veretoodete manustamise tagajärjel
inimeste immuunsuspuudulikkuse viirusesse nakatunute kahjude hüvitamise fondi ning 1993. aastal kasvuhormoonide manustamisega
seotud CJT iatrogeense vormi ohvrite kahjude hüvitamise sõltumatu komisjoni.
Hagejad märgivad, et ühenduse kohtupraktikas ei ole välistatud põhimõtet, mille kohaselt vastutus tekib ka ühenduse süülise
käitumise puudumisel (Esimese Astme Kohtu 29. jaanuari 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑113/96: Dubois et Fils
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑125). Nad väidavad liikmesriikide ühiste põhiseaduslike traditsioonide ja põhiõiguste põhjal, mida
ühenduse institutsioonid peavad austama, et kui võrdsuse põhimõtet on ebatavalisel ja erilisel viisil rikutud, on õiguspärane,
kui kahju hüvitab ühendus. Hagejad nõustuvad, et oleks soovitav, kui solidaarsuspõhimõttel rajaneva kahju hüvitamise otsuse
teeksid „poliitilised” institutsioonid, kuid väidavad, et selle pädevuse võib omistada ka ühenduse kohtule. Nad märgivad,
et 19. novembri 1997. aasta resolutsioonis palus parlament komisjoni ja asjaomaseid liikmesriike eraldada rahalised vahendid,
mis on vajalikud, et näidata oma solidaarsust uue CJT ohvrite perekondadega.
Hagejad kinnitavad, et nad kandsid oma lähedaste BSE patogeeni kaudu nakatumise ja uude CJT‑sse suremise tõttu kahju, mille
intensiivsus ja tagajärjed on erandlikud. Et patogeen on kindlaks tegemata ning on raske teha kindlaks nakatumise täpset kuupäeva
ja allikat, ei saa nad tugineda oma kahju hüvitamise hagides siseriiklikele või ühenduse tootjate ja turustajate vastutuse
kohaldamise kordadele. Niisiis on õiglane, kui nad saavad kahju eest hüvitist ühenduse institutsioonidelt.
Kostjad märgivad, et ühenduse lepinguvälist vastutust õigusvastase käitumise puudumise korral saab kohaldada ainult siis,
kui korraga on täidetud kolm ranget tingimust, nimelt kantud kahju on tegelik, esineb põhjuslik seos ning asjaomane kahju
on ebatavaline ja eriline (Euroopa Kohtu 15. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑237/98 P: Dorsch Consult
vs.
nõukogu ja komisjon, EKL 2000, lk I‑4549, punktid 17–19). Käesoleval juhul ei ole aga täidetud põhjusliku seose tingimus.
Samuti tuleb välistada pereliikmete moraalne kahju ning materiaalse kahju eest taotletud summad on põhjendamatud ja ebaproportsionaalsed.
Komisjon väidab ka, et hagejad ei ole tõendanud, et kahju on ebatavaline ja eriline, kinnitades, et kuigi on tõsi, et surm
on eriti tõsine kahju, ei ole hagejad siiski tõendanud, et kannatanud olid eriliselt ohus, rohkem kui teised veiselihatoodete
tarbijad.
B –
Esimese Astme Kohtu hinnang
EÜ artikli 288 teine lõik on aluseks kohustusele, mille kohaselt heastab ühendus oma institutsioonide poolt tekitatud kahju
„vastavalt liikmesriikide seaduste ühistele üldprintsiipidele”, piiramata järelikult nende printsiipide ulatust ainult ühenduse
lepinguvälise vastutuse regulatsiooniga nimetatud institutsioonide õigusvastase käitumise eest. Lepinguvälist kahju puudutavad
siseriiklikud seadused lubavad kindlates valdkondades ja eri viisil, olgugi et erinevas ulatuses, üksikisikutel nõuda kohtu
kaudu teatava kahju hüvitamist isegi juhul, kui kahju tekitaja ei ole käitunud õigusvastaselt (Esimese Astme Kohtu 14. detsembri
2005. aasta otsus kohtuasjas T‑69/00: FIAMM ja FIAMM Technologies
vs.
nõukogu ja komisjon, EKL 2005, lk II‑5393, punktid 158–159, ja Esimese Astme Kohtu 14. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑383/00:
Beamglow
vs.
parlament jt, EKL 2005, lk II‑5459, punktid 172 ja 173). Eeldades, et kahju on tekitatud ühenduse institutsioonide käitumisega,
mille õigusvastasus ei ole tõendatud, võib ühenduse lepinguvälist vastutust kohaldada siis, kui täidetud on kõik kohustuslikud
tingimused: kahju tekkimine, põhjuslik seos kahju tekkimise ja ühenduse institutsioonide käitumise vahel ning asjaomase kahju
ebatavaline ja eriline iseloom (eespool viidatud kohtuotsus Dorsch Consult
vs.
nõukogu ja komisjon, punkt 19; eespool viidatud kohtuotsus FIAMM ja FIAMM Technologies
vs.
nõukogu ja komisjon, punkt 160, ja eespool viidatud kohtuotsus Beamglow
vs.
parlament jt, punkt 174).
On aga sedastatud, et käesoleval juhul ei ole põhjuslik seos hagejate kirjeldatud kostjate käitumise ja nende väidetava kahju
vahel tõendatud. Järelikult tuleb hagejate nõuded, mis käsitlevad ühenduse lepinguvälist vastutust kostjate õigusvastase käitumise
puudumise korral, põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätta, ilma et oleks tarvis teha otsust selle kohta, kas käesoleval juhul
on täidetud teised selle vastutuse kohaldamise tingimused, mille kohaselt kahju peab olema tegelik ning see peab olema ebatavaline
ja eriline.
Ülejäänu osas tuleb märkida, et juhul, kui ei tuvastata ühenduse institutsioonide lepinguvälist vastutust, ei ole Esimese
Astme Kohus pädev tegema otsust, et haiguse ohvritele makstakse hüvitist, eelkõige väidetava solidaarsuspõhimõtte alusel.
Igatahes peab mainima, et käesoleval juhul maksis Prantsusmaa valitsus 2004. aasta juunis ja 2005. aasta jaanuaris hagejatele
„solidaarsushüvitist” kahju eest, mida kannatanud ja nende õigusjärglased uue CJT patoloogia tõttu kandsid. Kõnesolevad hüvitised
sisaldavad summasid iga kannatanu kantud kahju ja iga nende pereliikme kantud kahju eest.
Esitatud põhjendustest lähtudes tuleb hagejate nõuded, mis käsitlevad ühenduse lepinguvastast vastutust kostjate õigusvastase
käitumise puudumise korral, jätta rahuldamata.
Seega tuleb kogu hagi jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Vaatamata sellele võib Esimese Astme Kohus kodukorra artikli 87 lõike 3 kohaselt otsustada kulude jaotuse või jätta
kummagi poole kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks või kui tegemist
on eriliste põhjustega.
Arvestades antud tingimusi ja iseäranis asjaolu, et nõue hagide vastuvõetavuse kohta rahuldati suuremas osas komisjoni ja
nõukogu kahjuks, tuleb vastuvõetavuse väidetega seonduvad kohtukulud, mille suuruseks määrab Esimese Astme Kohus ühe neljandiku
kohtukuludest, mõista välja nendelt. Kolm neljandikku kohtukuludest tuleb mõista välja hagejatelt.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS
otsustab:
1.
Jätta hagi É. R.‑i, O. O., J. R.‑i, A. R.‑i et B. P. R.‑i osas vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
2.
Ülejäänu osas jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
3.
Mõista kolm neljandikku kohtukuludest välja hagejatelt. Nõukogu ja komisjon kannavad ühe neljandiku kohtukuludest.
García-Valdecasas
Cooke
Labucka
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 13. detsembril 2006 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
E. Coulon

J. D. Cooke
Sisukord
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
I –  Veiste spongioosse entsefalopaatia ja Creutzfeldt-Jakobi tõve uue vormi ilmnemine ning ühenduse ja siseriiklikud meetmed
võitluseks nende haigustega
II –  Hagejate ning Prantsusmaa haldus‑ ja kohtuasutustes algatatud menetlustega seotud asjaolud
Menetlus ja poolte nõuded
Vastuvõetavus
I –  Esimene väide vastuvõetamatuse kohta, mis käsitleb hagi aluseks olevate põhiliste faktiliste ja õiguslike asjaolude ebatäpsust
A –  Poolte argumendid
B –  Esimese Astme Kohtu hinnang
II –  Teine väide vastuvõetamatuse kohta, mille kohaselt ei ole siseriiklikud õiguskaitsevahendid ammendatud ja esineb seos
siseriiklike menetlustega
A –  Poolte argumendid
B –  Esimese Astme Kohtu hinnang
III –  Kolmas väide vastuvõetamatuse kohta, mis käsitleb hagi aegumist
A –  Poolte argumendid
B –  Esimese Astme Kohtu hinnang
Põhiküsimus
I –  Ühenduse lepinguväline vastutus kostjaks olevate institutsioonide õigusvastase käitumise eest
A –  Poolte argumendid
1.  Nõukogule ja komisjonile ette heidetav õigusvastane käitumine
a)  Etteheide, mille kohaselt tehti BSE kriisi ohjamisel ilmseid hindamisvigu
b)  Etteheide, mille kohaselt esines võimu kuritarvitamist
c)  Etteheide, mille kohaselt rikuti õiguspärase ootuse ja hea halduse põhimõtteid
2.  Kahju olemasolu
3.  Põhjusliku seose olemasolu
B –  Esimese Astme Kohtu hinnang
1.  Kannatanute nakatumise kuupäevad ja haiguse peiteaeg
2.  Põhjusliku seose olemasolu väidetava kahju ning nõukogule ja komisjonile ette heidetava käitumise vahel
a)  Väidetav viivitamine liha‑ ja kondijahu keelamisega
b)  Väidetav viivitamine MRM‑de kasutamise keelamisega
c)  Muud käitumisviisid, mida nõukogule ja komisjonile ette heidetakse
3.  Järeldus
II –  Ühenduse vastutus kostjaks olevate institutsioonide õigusvastase käitumise puudumise korral
A –  Poolte argumendid
B –  Esimese Astme Kohtu hinnang
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.