CELEX: 61991TJ0016
Konkurrence
aftale om begrænsning af import og eksport af elektricitet til og fra Nederlandene
delvis undladelse af at træffe afgørelse om denne aftales forenelighed med traktatens artikel 85, stk. 1

Sagens faktiske omstaendigheder
1 Den foreliggende sag angaar gaeldende begraensninger for import til og eksport af elektricitet i Nederlandene, som hidroerer dels fra aftaler mellem virksomheder i eldistributionssektoren, dels fra den nationale lovgivning for den paagaeldende sektor.
1) De beroerte virksomheder
2 Sagsoegerne er lokale eldistributionsselskaber i Nederlandene. De forsynes med elektricitet af en regional eldistributionsvirksomhed, der kaldes IJsselcentrale eller IJsselmij (herefter benaevnt "IJC").
3 I maj 1988 indgav sagsoegerne en klage til Kommissionen efter artikel 3, stk. 2, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1962, s. 81, herefter benaevnt "forordning nr. 17"), der rettedes bl.a. til IJC og NV Samenwerkende Elektriciteitsproduktiebedrijven (herefter benaevnt "SEP"), som er intervenient i naervaerende sag. Klageren paaberaabte sig forskellige overtraedelser af traktatens artikel 85 og 86 begaaet af SEP og elproduktionsselskaberne i Nederlandene.
4 SEP er et selskab stiftet i 1949 af elproduktionsvirksomhederne i Nederlandene med henblik paa at organisere deres samarbejde. Blandt dets vedtaegtsmaessige opgaver er bl.a. forvaltningen af hoejspaendingsnettet og indgaaelsen af aftaler med udenlandske elektricitetsforetagender om im- og eksport af elektricitet samt udnyttelsen af internationale forbindelser til sammenkobling af net.
5 Efter sagsoegernes klage vedtog Kommissionen den anfaegtede beslutning, der angaar en aftale om samarbejde (Overeenkomst van Samenwerking, herefter benaevnt "OVS"), indgaaet mellem elproduktionsselskaberne paa den ene side og SEP paa den anden side.
2) OVS-aftalen
6 OVS-aftalen blev indgaaet den 22. maj 1986 mellem SEP og dets aktionaerer (de retlige forgaengere for de fire elproducenter, der for oejeblikket findes i Nederlandene). Aftalen er ikke blevet anmeldt til Kommissionen.
7 Artikel 21 i denne aftale forbeholder SEP adgangen til at im- og eksportere elektricitet samt paalaegger dens parter at goere det til en betingelse i leveringskontrakter, med de foretagender, der distribuerer elektrisk energi, at de sidstnaevnte afholder sig fra at im- eller eksportere elektricitet. Det er denne bestemmelse, som er genstand for den anfaegtede beslutning og den foreliggende tvist.
3) Den nationale lovgivning
8 I betragtningerne til den anfaegtede beslutning bemaerker Kommissionen, at den gaeldende nederlandske lovgivning i den periode, i hvilken OVS blev indgaaet, ikke forboed andre virksomheder end producenterne selv at importere elektricitet, men den gjorde en saadan import betinget af en tilladelse, der i princippet var opnaaelig for enhver, som maatte oenske en saadan. Den anfaegtede beslutning indeholder ikke nogen oplysning for saa vidt angaar en eventuelt foreliggende lovgivning om eksport af elektricitet.
9 Den 8. december 1989 traadte hovedparten af bestemmelserne i en ny nederlandsk lov om elektricitet i kraft (Elektriciteitswet 1989). Efter artikel 2 i denne lov har koncessionshaverne (dvs. de fire elproduktionsforetagender) og det "udpegede selskab" (dvs. et selskab udpeget af OEkonomiministeriet i henhold til lovens artikel 8 med henblik paa at varetage visse funktioner, der er beskrevet i loven) den opgave i faellesskab at sikre en paalidelig og effektiv forsyning af offentligheden i Nederlandene med elektricitet. Ved ministerialbekendtgoerelse af 20. marts 1990 blev SEP udpeget hertil.
10 El-lovens artikel 34, der er traadt i kraft den 1. juli 1990, bestemmer, at det "udpegede selskab" har eneret paa at importere elektrisk energi til offentligt forbrug (med undtagelse af elektricitet, som leveres med en spaending paa under 500 volt). Loven forbyder saaledes distributionsselskaberne at importere elektricitet beregnet til offentligt forbrug. Ifoelge den anfaegtede beslutning foelger det til gengaeld af den naevnte artikel 34, at visse endelige forbrugere kan importere elektrisk energi til eget brug, og at de ikke laengere skal have tilladelse hertil. Det fremgaar af artikel 47, at de virksomheder, der driver elektricitetsnettet, skal stille dette til raadighed for enhver, som maatte anmode derom, med henblik paa at transportere den saaledes importerede elektricitet.
11 El-loven af 1989 regulerer ikke eksporten af elektricitet. Kommissionen udleder deraf, i overensstemmelse med oplysninger fra den nederlandske regering, at eksporten er fri baade for distributionsforetagenderne og for de endelige forbrugere. Dog foreskriver loven ikke, i modsaetning til, hvad der gaelder for import, nogen transportforpligtelse i denne henseende.
4) Den administrative procedure
12 Klagen, der blev indgivet i maj 1988 af sagsoegerne, har sin oprindelse i civile soegsmaal, der blev indledt som foelge af IJC' s udstedelse af et import- og eksportforbud forbundet med en eksklusiv koebsforpligtelse samt indfoerelsen af et gebyr benaevnt omkostningsudligningstillaegget (egalisatiekostentoeslag). Klagen angik foelgende tre elementer:
1) Det udtrykkelige forbud mod import, der indgik saavel i SEP' s generelle overenskomst fra 1971 (artikel 2) som i samarbejdsaftalen "OVS" fra 1986 (artikel 21)
2) den eksklusive koebsforpligtelse ifoelge de aftaler, som klagerne indgik med IJC, en forpligtelse, der ifoelge klagerne isaer foelger af OVS' s betingelser i denne sammenhaeng, og
3) IJCs ret til ensidigt at fastsaette priserne og omkostningsudligningstillaegget i forhold til klagerne.
13 Ved skrivelse af 14. juni i 1989, underskrevet af en kontorchef i Generaldirektoratet for Konkurrence (herefter benaevnt "GD IV"), oplyste Kommissionen sagsoegerne om, at man den 8. juni 1989 havde underrettet SEP og de andre parter i OVS om klagerne. Skrivelsen praeciserede, at denne procedure ikke omfattede udligningstillaegget, eftersom dette gebyr ikke i maerkbart omfang paavirkede samhandelen mellem medlemsstater.
5) Den anfaegtede beslutning
14 Den anfaegtede beslutning angaar artikel 21 i OVS i det omfang, hvori den gaelder, eller anvendes af SEP, med hensyn til import, foretaget af private forbrugere, og hvori denne bestemmelse har til foelge ° i kraft af SEP' s kontrol af sammenkoblingsnettene ° at laegge hindringer i vejen for im- og eksport foretaget af disse forbrugere samt for eksport foretaget af distributoererne (punkt 20, sidste afsnit). Beslutningen handler saaledes om de to foerste klagepunkter, som sagsoegerne har fremfoert i deres klage. Til gengaeld vedroerer beslutningen ikke det tredje punkt, der paaberaabes i klagen, dvs. omkostningsudligningsgebyret, der er fastsat af IJC (punkt 1, naestsidste afsnit).
15 Ved den anfaegtede beslutning fastslaar Kommissionen for det foerste, at OVS er en aftale imellem virksomheder som anfoert i traktatens artikel 85, stk. 1, og at forbuddet mod import og eksport af elektrisk energi foretaget af andre end SEP udgoer en konkurrencebegraensning.
16 Hvad for det andet angaar virkningen af el-loven af 1989 paa OVS-aftalen bemaerker Kommissionen, at SEP er af den opfattelse, at den nye lov ikke paa nogen maade har aendret raekkevidden af artikel 21 i OVS. Med hensyn til importen af elektricitet bemaerker den, at, hvis loven forbyder, at denne sker ved andre end SEP, naar den er beregnet til offentlig distribution, er den til gengaeld fri, naar den foretages af endelige forbrugere til deres eget brug. Den udleder deraf, at artikel 21 i OVS-aftalen anvendes paa dette omraade paa en maade, der ligger uden for lovens rammer. Vedroerende eksporten bemaerker Kommissionen, at den nederlandske regering har ladet forstaa, at den er fuldstaendigt fri saavel for distributionsselskaberne som for de private forbrugere, og at dette gaelder baade elektricitet leveret via det offentlige net og elektricitet produceret af forbrugerne selv. Til forskel fra det, der gaelder om importen ° i det omfang den er tilladelig ° fastsaetter el-loven ikke nogen forpligtelse til transport af eksport. Den potentielle eksportoer, fremhaever Kommissionen, maa saaledes indgaa aftale herom med SEP vedroerende brug af hoejspaendingsnettet i denne henseende, og SEP' s rolle herved afhaenger af den maade, hvorpaa det anvender artikel 21 i OVS. Kommissionen udleder af disse bemaerkninger, at opretholdelsen af artikel 21 i OVS i forbindelse med det system, der er indfoert ved den nye lov, fortsat udgoer en overtraedelse af artikel 85.
17 For det tredje undersoeger Kommissionen, hvorvidt traktatens artikel 90, stk. 2, i dette tilfaelde er til hinder for at anvende artikel 85, stk. 1.
18 Den fastslaar herom, at saavel SEP som de produktionsselskaber, der er en del deraf, er virksomheder, som har faaet overdraget at udfoere tjenesteydelser af almindelig oekonomisk interesse. Naar det drejer sig om im- og eksport foretaget af de endelige, private forbrugere, finder den ikke desto mindre, at anvendelsen af artikel 85 paa OVS ikke ville umuliggoere udfoerelsen af den opgave, der er paalagt de paagaeldende virksomheder. Den finder, at den absolutte kontrol med im- og eksport, som SEP har i kraft af artikel 21 i OVS, generelt ikke er uundvaerlig for, at SEP kan udfoere sine opgaver.
19 For saa vidt det til gengaeld drejer sig om import beregnet til offentlig distribution, fastslaar Kommissionen, at forbuddet rettet til produktions- og distributionsselskaberne mod at foretage import uden at gaa via SEP for oejeblikket findes i artikel 34 i el-loven af 1989.
20 Den udleder heraf foelgende konsekvens:
"Under denne procedure i henhold til forordning nr. 17 skal Kommissionen ikke fastslaa, om en saadan importbegraensning er berettiget ifoelge traktatens artikel 90, stk. 2. Dette ville vaere ensbetydende med at foregribe spoergsmaalet om, hvorvidt den nye lov som saadan er forenelig med EOEF-traktaten, hvilket ikke falder ind under sigtet med denne procedure" (punkt 50 i beslutningen).
21 Af samme grund erklaerer Kommissionen, at den ikke kan udtale sig om eksportforbuddet, der gaelder for produktionsselskaber inden for den offentlige forsyningssektor. Udstedelse af et eksportforbud til produktionsselskaber i den offentlige forsyningssektor kan udledes af leveringsforpligtelsen, som de er paalagt ved artikel 11 i el-loven af 1989. Denne bestemmelse forpligter producenterne til ikke at levere elektricitet til andre end til SEP og til ikke at levere elektricitet, der er leveret til dem af SEP, til andre end til distributionsvirksomhederne (punkt 51, foerste afsnit i beslutningen).
22 Endelig finder Kommissionen det med hensyn til eksportforbuddet i artikel 21 i OVS over for distributionsselskaberne, baade uden og inden for den offentlige forsyningssektor, stridende imod opbygningen af den nye lov, som netop liberaliserer eksporten, og den anser det for tvivlsomt, om parterne i OVS kan opretholde og fortsat anvende det. Gaas der ud fra, at dette forbud ikke desto mindre stadig gaelder, mener Kommissionen, at det ikke kan legitimeres af artikel 90, stk. 2 (punkt 51, andet og tredje afsnit, og punkt 52 i beslutningen).
23 Efter at have fastslaaet, at en fritagelse efter artikel 85, stk. 3, ikke kan komme paa tale, vedtog Kommissionen den anfaegtede beslutning, hvis dispositive del er saalydende:
"Artikel 1
Artikel 21 i samarbejdsaftalen af 22. maj 1986, der er indgaaet mellem forgaengerne for de nuvaerende fire elvaerker paa den ene side og NV Samenwerkende Elektriciteitsproduktiebedrijven paa den anden, er som anvendt i sammenhaeng med den faktiske kontrol med og indflydelse paa de internationale leverancer af elektricitet en overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, for saa vidt som formaalet eller virkningen er at hindre private industrielle forbrugere i at importere og distributoerer og private industrielle forbrugere, herunder forbrugere med en egenproduktion af elektricitet, i at eksportere produktion til andre formaal end offentligt forbrug.
Artikel 2
De i artikel 3 anfoerte selskaber tager alle noedvendige skridt til at bringe overtraedelsen af artikel 1 til ophoer. Inden tre maaneder efter meddelelsen af denne beslutning forelaegger de Kommissionen forslag til, hvordan overtraedelsen kan bringes til ophoer."
Efter ordlyden af beslutningens artikel 3 er SEP og de fire elektricitetsproducenter, der er etableret i Nederlandene, adressater for beslutningen, som desuden er blevet meddelt sagsoegerne.
Sagens forloeb
24 Den 14. marts 1991 indleverede sagsoegerne den foreliggende staevning med paastand om delvis annullation af Kommissionens beslutning. Parterne i OVS har til gengaeld ikke anfaegtet beslutningen.
25 Den skriftlige forhandling er forloebet forskriftsmaessigt. Efter anmodning registreret paa Rettens Justitskontor den 16. juli 1991 har SEP ved kendelse af 8. oktober 1991 fra formanden for Foerste Afdeling faaet tilladelse til at intervenere til stoette for sagsoegtes paastande.
26 Den 20. marts 1991 besluttede Kommissionen at indlede traktatbrudsprocedure efter traktatens artikel 169 mod ni medlemsstater, deriblandt Nederlandene, vedroerende de offentlige monopoler i sektoren for handel med el. Sagerne skal isaer klarlaegge de paagaeldende monopoler i lyset af traktatens artikel 37. Den 9. august 1991 er der tilgaaet Nederlandene en aabningsskrivelse herom.
27 Den 20. november 1991 har Kommissionen tilstillet sagsoegerne en skrivelse underskrevet af en direktoer i GD IV, hvori det hedder, at "Deres klage for tiden ikke kan imoedekommes ...". I skrivelsen informerer Kommissionen sagsoegerne om, at udligningsgebyret, som den oprindelige klage i det vaesentlige var rettet imod, ikke kan goeres til genstand for en procedure baseret paa traktatens artikel 85 og 86, fordi det ikke i maerkbart omfang paavirker samhandelen mellem medlemsstater. For saa vidt angaar forbuddet mod im- og eksport af elektricitet inden for den offentlige forsyningssektor henviser Kommissionen til den anfaegtede beslutning for at begrunde sin undladelse af at udtale sig og oplyser sagsoegerne om forloebet af sagsbehandlingen efter traktatens artikel 169. Ifoelge skrivelsen kan den anfaegtede beslutning fortolkes som en delvis afvisning af sagsoegernes klage for saa vidt angaar begraensningerne i importen af elektricitet inden for den offentlige forsyningssektor i den periode, der er gaaet forud for ikrafttraedelsen af el-loven af 1989. For saa vidt angaar den efterfoelgende periode bekraefter Kommissionen til gengaeld, at den paagaeldende klage fortsat er genstand for undersoegelse paa grundlag af traktatens artikel 37, uden at bestemmelserne i forordning nr. 17 finder anvendelse. Den erklaerer, at det aktuelt ikke er muligt at foregribe resultatet af undersoegelsen. Den 17. januar 1992 har sagsoegerne indledt en retssag til proevelse af den paagaeldende skrivelse (dom af 29.3.1993, sag T-2/92, Rendo II, EFT C 123 af 5.5.1993).
28 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Den har dog dels opfordret Kommissionen til at fremlaegge en kopi af klagen og den med sagsoegerne udvekslede korrespondance herom, dels opfordret de to parter til under den mundtlige forhandling at udtale sig om visse spoergsmaal.
29 Parternes indlaeg og deres besvarelser af Rettens spoergsmaal blev afgivet under den mundtlige forhandling den 5. juni 1992. Formanden erklaerede den mundtlige forhandling for afsluttet ved retsmoedets afslutning.
30 Sagsoegerne har nedlagt foelgende paastande:
° Kommissionens beslutning af 16. januar 1991 annulleres, dog kun for saa vidt der derved ikke fremsaettes nogen udtalelse vedroerende anvendelsen af artikel 21 i distributionsvirksomheders, herunder sagsoegernes im- og eksport inden for den offentlige forsyningssektor.
° Kommissionen paalaegges nu ved beslutning dels i henhold til artikel 3, stk. 1, i Raadets forordning nr. 17 af 1962 at bestemme, at artikel 21 i den i den anfaegtede beslutnings artikel 1 naevnte aftale, saaledes som den er blevet anvendt i sammenhaeng med den faktiske kontrol med og den faktiske indflydelse paa internationale leveringer af elektricitet, ogsaa er en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, for saa vidt den naevnte artikel 21 har til formaal eller til foelge at hindre distributionsvirksomheders im- og eksport som led i den offentlige forsyning, dels at paalaegge de i den anfaegtede beslutnings artikel 3 naevnte selskaber at bringe de konstaterede overtraedelser til ophoer.
31 Kommissionen har nedlagt foelgende paastand:
° Frifindelse.
° Sagsoegerne paalaegges at betale sagens omkostninger in solidum.
32 Intervenienten har nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Sagsoegerne paalaegges at betale sagens omkostninger, herunder intervenientens.
Formaliteten
1) Sagens foerste paastand
33 Under den foerste paastand har sagsoegerne kraevet annullation af Kommissionens beslutning, for saa vidt som denne ikke udtaler sig om forbuddet i artikel 21 i OVS rettet til distributionsselskaberne, deriblandt mod, at sagsoegerne importerer og eksporterer elektricitet inden for den offentlige forsyningssektor. Da sagens omstaendigheder ikke er de samme vedroerende henholdsvis import og eksport, er der grund til at foerst at undersoege, om sagen kan antages til realitetsbehandling for saa vidt angaar omraadet import af elektricitet, foer der foretages en undersoegelse af det samme spoergsmaal med hensyn til eksporten.
a) Undladelsen af at udtale sig om forbuddet mod distributionsselskabernes import af elektricitet
Parternes argumentation
34 Ifoelge Kommissionen indeholder den anfaegtede beslutning en delvis og stiltiende afvisning af sagsoegernes klage, isaer for saa vidt som den, i modsaetning til det, som sagsoegerne havde anmodet om i deres klage, ikke paa grundlag af artikel 3 i forordning nr. 17 har underkendt forbuddet mod distributionsselskabernes import af elektricitet, saadan som dette forbud fremgik af artikel 21 i OVS forud for ikrafttraedelsen af artikel 34 i den nederlandske el-lov af 1989. Derimod har Kommissionen i besvarelse af spoergsmaal fra Retten under den mundtlige forhandling praeciseret, at den finder at have forbeholdt sig sin stillingtagen vedroerende perioden efter den paagaeldende lovs ikrafttraedelse paa en saadan maade, at sagen ikke er afsluttet i denne henseende.
35 Intervenienten finder, at Kommissionen i den anfaegtede beslutning har forbeholdt sig sin stilling saavel for perioden forud for el-lovens ikrafttraedelse som for den efterfoelgende periode. Ifoelge intervenienten ville selv en beslutning, der fastslaar, at artikel 21 i OVS udgoer en overtraedelse af konkurrenceretten forud for ikrafttraedelsen af denne lov, indebaere en stillingtagen til foreneligheden mellem loven og faellesskabsretten. Efter intervenientens opfattelse kan der ikke sondres mellem de to perioder, og det fremhaeves, at beslutningen selv ikke indeholder en saadan sondring. SEP finder desuden, at en beslutning om forbud, saasom den anfaegtede beslutning, ikke kan fortolkes derhen, at en klage herved stiltiende afvises.
36 Sagsoegerne har i replikken understreget deres interesse i, at der skabes fuld klarhed om retsstillingen forud for el-loven af 1989' s ikrafttraedelse. I denne henseende har de henvist til sager, der verserer for de nationale domstole.
37 I besvarelse af Rettens spoergsmaal har sagsoegerne bekraeftet, at den anfaegtede beslutning boer fortolkes paa den maade, at deres klage herved stiltiende afvises, saavel for perioden forud som for perioden efter ikrafttraedelsen af el-loven af 1989. De bestrider, at Kommissionen har forbeholdt sig sin endelige stillingtagen og paaberaaber sig den foernaevnte skrivelse af 20. november 1991 for at fastholde, at sagen paa basis af forordning nr. 17 er afsluttet.
38 For at paavise, at den anfaegtede beslutning beroerer dem umiddelbart og individuelt, fremhaever de, at deres retsstilling under en procedure efter traktatens artikel 169 og 37 er forskellig fra den, der bestaar under en procedure paa grundlag af forordning nr. 17.
Rettens bemaerkninger
39 Retten bemaerker, at der efter procesreglementets artikel 113 til enhver tid af egen drift kan efterproeve, om en sag skal afvises, fordi ufravigelige procesforudsaetninger ikke er opfyldt. Det er en afgoerende forudsaetning for, at et annullationssoegsmaal i henhold til traktatens artikel 173 kan antages til realitetsbehandling, at der findes en retsakt, der kan efterproeves, og Domstolen har i flere tilfaelde af egen drift efterproevet, om forudsaetningen var opfyldt (kendelse af 7.10.1987, sag 248/86, Brueggermann mod OESU, Sml. s. 3963, og af 4.6.1986, sag 78/85, De Europaeiske Hoejrepartiers Gruppe mod Parlamentet, Sml. s. 1753, paa s. 1757), ligesom Retten har gjort det (dom af 10.7.1990, sag T-64/89, Automec mod Kommissionen, Sml. II, s. 367, paa s. 381, herefter benaevnt "Automec I").
40 Det boer saaledes undersoeges, om den anfaegtede beslutning er en retsakt, der kan goeres til genstand for et annullationssoegsmaal, for saa vidt som Kommissionen har afholdt sig fra at udtale sig om forbuddet imod at importere elektricitet inden for den offentlige forsyningssektor. Som det fremgaar af Domstolens og Rettens faste praksis, boer det herved undersoeges, om denne afholdelse har medfoert retligt bindende virkninger, som kan beroere sagsoegernes interesser gennem en vaesentlig aendring af deres situation (jf. f.eks. Rettens dom af 10.7.1990, den foernaevnte Automec I-sag, og af 13.12.1990, sag T-116/89, Prodifarma mod Kommissionen, Sml. II, s. 843, paa s. 860).
41 Retten bemaerker, at den anfaegtede beslutning i den dispositive del fastslaar, at en overtraedelse af traktatens artikel 85 er blevet begaaet af SEP og de fire elproducenter, og de sidstnaevnte paalaegges at bringe den paagaeldende overtraedelse til ophoer. Til gengaeld forkaster hverken de dispositive bestemmelser eller betragtningerne i den anfaegtede beslutning udtrykkeligt og endeligt sagsoegernes klage for saa vidt angaar de importbegraensninger, der er paalagt distributionsselskaberne.
42 Imidlertid boer det undersoeges, om erklaeringen i punkt 50 i beslutningen, hvorefter Kommissionen vil afholde sig fra paa grundlag af en procedure i medfoer af forordning nr. 17 at udtale sig om anvendelsen af traktatens artikel 90, stk. 2, paa de naevnte begraensninger, indebaerer en beslutning vedroerende sagsoegernes klage.
43 Med henblik paa at fastslaa meningen med og raekkevidden af denne erklaering er det noedvendigt at tage hensyn dels til Kommissionens begrundelse, dels til den faktiske sammenhaeng, som den fremkommer i. I betragtning af, at erklaeringen henviser til perioden efter ikrafttraedelsen af den nederlandske el-lov af 1989, maa det undersoeges, om der findes en beslutning angaaende denne periode, og derefter, om der findes en for den forudgaaende periode.
44 For saa vidt angaar perioden efter lovens ikrafttraedelse anfoerer Kommissionen som begrundelse for sin undladelse, at forbuddet mod at importere elektricitet med henblik paa offentlig forsyning uden at gaa via SEP for tiden er fastlagt i el-lovens artikel 34, og at den ikke vil foregribe spoergsmaalet om, hvorvidt den nye lov er forenelig med traktaten, idet dette spoergsmaal ikke er genstand for den verserende procedure, der er baseret paa forordning nr. 17.
45 Betydningen af denne begrundelse klargoeres af det forhold, at Kommissionen ca. to maaneder efter den anfaegtede beslutnings dato indledte en procedure paa grundlag af traktatens artikel 169 imod Kongeriget Nederlandene og andre medlemsstater med hensyn til de offentlige monopoler inden for omraadet vedroerende handel med elektrisk stroem. Den anfaegtede beslutning er saaledes blevet vedtaget paa et tidspunkt, hvor Kommissionen allerede havde overvejet at indlede en traktatbrudsprocedure.
46 Retten finder, at punkt 50 i beslutningen under disse omstaendigheder skal fortolkes paa den maade, at den stiltiende henviser til en procedure paa basis af traktatens artikel 169, hvorunder det bl.a. skal bringes paa det rene, om el-loven af 1989 og isaer de dér fastsatte importbegraensninger er forenelige med traktatens bestemmelser.
47 Kommissionen giver saaledes udtryk for den tankegang, at undersoegelsen af det paagaeldende spoergsmaal boer forbeholdes en traktatbrudsprocedure, hvis udfald vil vaere afgoerende for den bedoemmelse, der skal anlaegges vedroerende traktatens artikel 90, stk. 2, med hensyn til de tilsvarende begraensninger ifoelge OVS.
48 I beslutningen tilkendegiver Kommissionen saaledes sin hensigt om ikke at fortsaette den procedure, der er indledt paa grundlag af forordning nr. 17 i relation til forbuddet mod at importere elektricitet inden for den offentlige forsyningssektor, for saa vidt som dette forbud er omfattet af den nye lov, og at henvise undersoegelsen af denne til en procedure, der skal indledes imod Kongeriget Nederlandene paa grundlag af traktatens artikel 169.
49 Denne henvisning er ikke det samme som en beslutning om endeligt at forkaste klagen og henlaegge sagen, saaledes som det ofte er sket i Kommissionens praksis og er anerkendt af retspraksis (jf. f.eks. Domstolens domme henholdsvis af 11.10.1983, sag 210/81, Demo-Studio Schmidt mod Kommissionen, Sml. s. 3045, af 28.3.1985, sag 298/83, CICCE mod Kommissionen, Sml. s. 1105, og af 17.11.1987, forenede sager 142/84 og 156/84, BAT og Reynolds mod Kommissionen, Sml. s. 4487). Saadanne beslutninger om henlaeggelse karakteriseres af, at de afslutter en undersoegelse, (eventuelt) rummer en vurdering af de paagaeldende aftaler og afskaerer klagerne fra at begaere en optagelse af undersoegelsen, medmindre de paaviser nye omstaendigheder (jf. ovennaevnte dom i de forenede sager BAT og Reynolds, isaer s. 4571).
50 I det foreliggende tilfaelde er der intet, der forhindrer Kommissionen i at fortsaette den procedure, der er indledt paa grundlag af Kommissionens forordning nr. 17 samt nr. 99/63/EOEF (EFT 1963-1964, s. 42, herefter benaevnt "forordning nr. 99/63") af 25. juli 1963 med hensyn til de hoeringer, der er forudset i artikel 19, stk. 1 og 2, i forordning nr. 17, naar blot den procedure, der er indledt paa grundlag af traktatens artikel 169, er kommet til afslutning. Desuden har Kommissionen indtil dette oejeblik heller ikke endeligt lagt sig fast paa, hvorledes den vil afgoere klagen.
51 Selv om sagsoegernes klage imidlertid forbliver verserende for Kommissionen, er henvisningen til en undersoegelse af el-loven paa basis af traktatens artikel 169, da den i denne henseende antager en definitiv karakter, egnet til at beroere sagsoegernes retsstilling rent proceduremaessigt.
52 Proceduremaessigt har parter, der har klaget til Kommissionen, saaledes under en procedure efter traktatens artikel 169 fundamentalt en anden retsstilling i forhold til den, de indtager under en procedure efter forordning nr. 17. Under den sidstnaevnte har de klagende parter proceduremaessige rettigheder, der er klart defineret i forordning nr. 99/63, isaer retten til at modtage meddelelse om begrundelserne for, at Kommissionen ikke agter at imoedekomme deres klage og retten til at fremsaette deres bemaerkninger hertil. De kan desuden soege den af Kommissionen vedtagne beslutning proevet judicielt efter procedurens afslutning (jf. Domstolens dom af 25.10.1977, sag 26/76, Metro mod Kommissionen, Sml. s. 1875, paa s. 1902). Derimod kan personer, der har indbragt en klage, ikke under en artikel 169-sag nyde proceduremaessige rettigheder, hvorefter de kan kraeve, at Kommissionen informerer dem og hoerer dem, og de er i givet fald tillige afskaaret fra at soege deres ret ved Faellesskabets retsinstanser med en proevelse af Kommissionens beslutning om at henlaegge deres klage (jf. f.eks. Domstolens dom af 17.5.1990, sag C-87/89, Sonito m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1981).
53 Da Kommissionens henvisning har til foelge at afbryde den procedure, der er indledt paa grundlag af forordning nr. 17, i ganske lang tid, maa det fastslaas, at undersoegelsen af en del af de af sagsoegerne i deres klage rejste spoergsmaal med hensyn til import af elektricitet er blevet fjernet fra denne procedure, under hvilken parterne nyder praecise proceduremaessige rettigheder, og er blevet overfoert til en procedure paa grundlag af traktatens artikel 169, hvorunder sagsoegerne ikke har tilsvarende rettigheder.
54 I denne periode, hvor proceduren paa grundlag af forordning nr. 17 er afbrudt, er parterne afskaaret fra at udoeve deres proceduremaessige rettigheder. Kommissionen har saaledes klart tilkendegivet, at den, saa laenge proceduren efter artikel 169 ikke er fuldfoert, ikke raader over oplysninger, som den finder noedvendige for at afgoere, om den vil tage klagen til foelge, for saa vidt som denne henviser til de importbegraensninger, der er fastlagt i artikel 21 i OVS, og som er identiske med dem, der er fastlagt af el-loven af 1989.
55 Som foelge heraf har erklaeringen i beslutningens punkt 50, der er vedtaget af den samlede Kommission ° ifoelge hvilken Kommissionen vil afholde sig fra at undersoege importbegraensningerne, for saa vidt de for tiden foelger af artikel 34 i el-loven af 1989 ° frembragt retlige virkninger, der paavirker sagsoegernes proceduremaessige rettigheder, hvorfor erklaeringen maa udgoere en beslutning.
56 Det foelger af det ovenstaaende, at den anfaegtede beslutning, som i henhold til artikel 3 ikke er blevet tilstillet sagsoegerne, angaar dem umiddelbart og individuelt som forudsat i traktatens artikel 173, stk. 2, saa vidt som deres proceduremaessige rettigheder er blevet paavirket.
57 Sagen kan derfor antages til realitetsbehandling, for saa vidt som den tager sigte paa annullation af Kommissionens beslutning om ikke at udtale sig med hensyn til den periode, der foelger efter ikrafttraedelsen af el-loven, vedroerende de importbegraensninger for eldistributionsvirksomhederne, som artikel 21 i OVS indebaerer.
58 Hvad angaar perioden foer lovens ikrafttraedelse indeholder den anfaegtede beslutning ingen antydning af, hvilket udfald Kommissionen vil lade klagen faa, for saa vidt som den alene henviser til de importbegraensninger, der foelger af artikel 21 i OVS. Den udtaler sig hverken om en endelig afvisning af klagerne herom eller om nogen som helst henvisning af undersoegelsen af disse begraensninger til en anden procedure.
59 I oevrigt har den anfaegtede beslutning, selv om den er vedtaget som foelge af sagsoegernes klage, kun delvis den samme genstand som denne. Paa den ene side har Kommissionen taget klager, der ikke er rejst af sagsoegerne, i betragtning, og paa den anden side har den ikke behandlet en del af de klager, der faktisk blev fremsat. Saaledes har hverken udligningsgebyret eller den paatale, der er baseret paa en overtraedelse af traktatens artikel 85, vaeret genstand for en retlig undersoegelse i beslutningen.
60 Under disse omstaendigheder kan den anfaegtede beslutning ikke fortolkes som en besvarelse af dele af klagen, der ikke er naevnt hverken i betragtningerne eller i de dispositive bestemmelser i beslutningen, saadan som de er blevet godkendt af den samlede Kommission.
61 Herefter skal Retten fastslaa, at den anfaegtede beslutning ikke paa nogen maade udtaler sig om de importbegraensninger, der gaelder perioden forud for ikrafttraedelsen af el-loven af 1989. Den har derfor ikke fremkaldt retsvirkninger i denne henseende, og for saa vidt foreligger der ikke en beslutning fra Kommissionen.
62 Foelgelig maa sagen afvises, for saa vidt som den tager sigte paa annullation af en saakaldt beslutning, hvorved Kommissionen skal have besluttet sig til at afholde sig fra at udtale sig om de importbegraensninger, der var anvendelige for den paagaeldende periode.
b) Undladelsen af at udtale sig om forbuddet mod, at distributionsselskaberne eksporterer elektricitet
Parternes argumentation
63 Mens Kommissionen under den skriftlige forhandling ikke tog stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt dette aspekt af sagen kan antages til realitetsbehandling, har den under den mundtlige forhandling i besvarelse af Rettens tidligere fremsatte spoergsmaal praeciseret, at den finder det uegnet til paakendelse. Ifoelge Kommissionen afhaenger spoergsmaalet om, hvorvidt sagen kan antages til realitetsbehandling, af genstanden for den klage, sagsoegerne har indbragt. I betragtning af, at denne ikke drejer sig om begraensninger for eksport, mener Kommissionen, at enten er sagsoegerne ikke umiddelbart eller individuelt beroert af dette element i den anfaegtede beslutning, eller ogsaa har de ingen retlig interesse i et soegsmaal. Som svar paa Rettens spoergsmaal i retsmoedet tilfoejede Kommissionen, at den i beslutningen har forbeholdt sig sin stillingtagen til spoergsmaalet om eksport foretaget af distributionsselskaberne inden for den offentlige forsyningssektor. Derudover bekraeftede den, at dens undladelse af at udtale sig paa dette punkt paa ingen maade har aendret sagsoegernes retsstilling.
64 Som svar paa Rettens spoergsmaal erklaerede intervenienten for sit vedkommende, at efter dennes mening har Kommissionen forbeholdt sig sin stilling til eksport, og at dens undladelse af at udtale sig herom derfor ikke kan anses for at udgoere en beslutning. Subsidiaert gjorde intervenienten gaeldende, at en eventuel beslutning ikke ville beroere sagsoegerne umiddelbart og individuelt, fordi deres klage ikke naevnede eksporten.
65 Ifoelge sagsoegerne indeholder den anfaegtede beslutning en afvisning af at traeffe beslutning vedroerende forbuddet imod, at de eksporterer elektricitet. De anerkender, at deres klage ikke udtrykkeligt naevnede eksporten; imidlertid er de af den opfattelse, at beslutningen i sin helhed tager udgangspunkt i deres klage, og at dette forhold er af en saadan karakter, at det individualiserer dem i forhold til andre distributionsselskaber. Tillige fremhaever de, at de er citeret ved navns naevnelse i beslutningens tekst.
Rettens bemaerkninger
66 Retten konstaterer, at Kommissionen i punkt 51 i den anfaegtede beslutning "heller ikke" vil tage stilling til forbuddet mod, at distributionsselskaberne i den offentlige forsyningssektor eksporterer elektricitet. En saadan formulering kunne, ligesom med hensyn til importbegraensningerne, vaere udtryk for en henvisning til en procedure efter traktatens artikel 169 (jf. ovenfor, praemis 46 ff.).
67 Alligevel fastslaar beslutningen vedroerende forbuddet mod, at distributionsselskaberne, dvs. sagsoegerne, eksporterer elektricitet, i punkt 51, 52 og 54, at dette forbud strider mod traktatens artikel 85, stk. 1, og ikke kan retfaerdiggoeres af traktatens artikel 90, stk. 2. Paa dette omraade kan beslutningen derfor ikke fortolkes som en henvisning til en procedure efter traktatens artikel 169.
68 Imidlertid begraenser artikel 1 i beslutningens dispositive del sig til at fastslaa en overtraedelse for saa vidt angaar eksport fra elektricitetsproduktionen uden for den offentlige forsyningssektor. Det er kun denne overtraedelse, som parterne i OVS paa grundlag af artikel 2 i beslutningen boer bringe til ophoer.
69 Under disse omstaendigheder maa det undersoeges, om den foreliggende forskel mellem paa den ene side den dispositive del og paa den anden side den anfaegtede beslutnings betragtninger goer det muligt at konkludere, at Kommissionen har vedtaget en beslutning med hensyn til forbuddet mod, at distributionsselskaberne inden for den offentlige forsyningssektor foretager eksport. Paa dette punkt er det tilstraekkeligt at udtale, at selv om den anfaegtede beslutnings betragtninger indeholder resultatet af en retlig analyse, gentages dette resultat ikke i beslutningens dispositive del. Det maa saaledes fastslaas, at Kommissionen ikke har draget konsekvenserne af sin retlige analyse og ikke har vedtaget en beslutning paa dette punkt.
70 Som foelge heraf maa sagen afvises, for saa vidt som den retter sig imod en saakaldt beslutning fra Kommissionens side om at undlade at udtale sig om eksport, der er foretaget af distributionsselskaber inden for den offentlige forsyningssektor.
71 Under alle omstaendigheder maa det tilfoejes, at selv om den dispositive del af beslutningen maatte fortolkes som en undladelse af at fastslaa en overtraedelse for de omhandlede eksports vedkommende, ville der vaere grund til at undersoege, om en saadan beslutning kunne beroere sagsoegerne umiddelbart og individuelt. Men sagsoegernes klage var ikke rettet imod de eksportbegraensninger, som foelger af OVS. Derfor havde sagsoegerne ikke i denne sammenhaeng de proceduremaessige rettigheder for klagere ifoelge forordning nr. 17 og nr. 99/63. Som foelge deraf kan de ikke anses for at vaere umiddelbart og individuelt beroerte paa grund af visse proceduremaessige rettigheder, der saerlig gaelder for dem, i forbindelse med en eventuel beslutning om begraensningerne for eksport af elektricitet.
72 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at de er anfoert ved navns naevnelse i den anfaegtede beslutning, og de har herved paaberaabt sig praksis ved Domstolen, hvorefter virksomheder, der er blevet naevnt i den retsakt, de soeger proevet, eller som har vaeret indbragt i de forudgaaende undersoegelser, kan anses for at vaere umiddelbart og individuelt beroerte af den paagaeldende retsakt (jf. dom af 21.2.1984, forenede sager 239/82 og 275/82, Allied Corporation mod Kommissionen, Sml. s 1005, paa s. 1030). Denne retspraksis vedroerer isaer sager til proevelse af retsakter om paalaeggelse af antidumpingtold, som indbringes af producenter eller eksportoerer, hvis individuelle handlemaade er genstand for den anfaegtede foranstaltning.
73 Imidlertid tillader det forhold, at man er naevnt i en saadan retsakt, ikke noedvendigvis, at en virksomhed kan kraeve annullation af den naevnte retsakt i dens helhed. Naar en forordning paalaegger en raekke erhvervsdrivende forskellig antidumpingtold, angaar den kun den enkelte af disse erhvervsdrivende i kraft af netop de bestemmelser, hvorved virksomheden paalaegges en saerlig antidumpingtold, og ikke i kraft af de bestemmelser, der paalaegger andre selskaber antidumpingtold (jf. f.eks. Domstolens dom af 10.3.1992, sag C-174/87, Ricoh mod Raadet, Sml. I, s. 1335, og af 14.3.1990, sag C-156/87, Gestetner Holdings mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 781, praemis 12).
74 Men i det foreliggende tilfaelde er sagsoegerne naevnt i den anfaegtede beslutning i kraft af deres egenskab af klagere. Dette forhold er i sig selv ikke tilstraekkeligt til, at de kan anses for individuelt beroert af de dele af den anfaegtede beslutning, som ikke behandler de punkter, der er rejst i deres klage.
75 Det maa saaledes fastslaas, at sagsoegerne ikke kan vaere beroert af en eventuel beslutning vedroerende begraensningerne for eksport paa anden vis end i kraft af deres egenskab af at vaere selskaber, som distribuerer elektricitet i Nederlandene. En saadan beslutning ville saaledes beroere dem paa samme maade som enhver anden erhvervsdrivende, der udoever den paagaeldende aktivitet. Foelgelig ville sagsoegerne ikke vaere individuelt beroert af en eventuel beslutning fra Kommissionen, som ikke paalaegger parterne i OVS at ophoere med at laegge de hindringer i vejen for eksport, som foelger deraf for distributionsvirksomhederne inden for den offentlige forsyningssektor. Derfor maatte deres sag afvises, ogsaa selv om den anfaegtede retsakt kunne fortolkes som en beslutning fra Kommissionen vedroerende de omhandlede begraensninger.
2) Sagens anden paastand
Parternes argumentation
76 Kommissionen og intervenienten finder, at sagsoegernes anden paastand om, at Retten skal paalaegge Kommissionen at fastslaa en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, og paalaegge parterne i aftalen at bringe den til ophoer, ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom Retten ikke kan give Kommissionen paabud.
Rettens bemaerkninger
77 Retten har faktisk ikke kompetence til at udstede paabud i forbindelse med legalitetskontrol baseret paa traktatens artikel 173. Foelgelig maa denne paastand afvises fra paakendelse.
78 Det foelger af samtlige de foregaaende betragtninger, at sagen kun kan fremmes til realitetsbehandling, for saa vidt den angaar annullation af beslutningen om at udsaette proceduren paa grundlag af forordning nr. 17 med hensyn til de importbegraensninger, der er paalagt eldistributionsforetagenderne efter ikrafttraedelsen af el-loven af 1989. I oevrigt vil sagen vaere at afvise.
Realiteten
79 I staevningen havde sagsoegerne udformet deres klagepunkter i to dele. I den foerste havde de paaberaabt sig tilsidesaettelse af begrundelsespligten, der fremgaar af traktatens artikel 190, og tilsidesaettelse af vaesentlige formkrav. I det andet havde de paaberaabt sig overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, og artikel 155, artikel 1 og artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17, samt tilsidesaettelse af almindelige grundsaetninger, der er en del af faellesskabsretten, isaer princippet om retssikkerhed og paapasselighed samt princippet om grundig sagsforberedelse (zorgvuldigheidsbeginsel). I sagsoegernes svar paa intervenientens indlaeg fastholder de, at de saaledes havde fremfoert syv anbringender om
1) overtraedelse af traktatens artikel 190
2) tilsidesaettelse af vaesentlige formkrav ° artikel 90, stk. 2, som er naevnt i redegoerelsen for dette anbringende
3) overtraedelse af artikel 85, stk. 1, sammenholdt med artikel 90, stk. 2
4) overtraedelse af artikel 1 og artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17
5) overtraedelse af traktatens artikel 155
6) generel tilsidesaettelse af almindelige EF-retlige grundsaetninger, og
7) isaer tilsidesaettelse af princippet om retssikkerhed og princippet om paapasselighed i sagsforberedelsen (zorgvuldigheidsbeginsel).
80 Retten finder, at der i realiteten boer sondres mellem tre anbringender. Det foerste bygger paa en tilsidesaettelse af Faellesskabets konkurrenceret og visse almindelige grundsaetninger. Det maa herved antages, at der ikke i denne henseende skal gaas frem paa grundlag af en underopdeling i fem anbringender som foreslaaet af sagsoegerne i deres svar paa intervenientens indlaeg, da en separat undersoegelse af de forskellige klagepunkter i punkt 3-7 paa sagsoegernes liste ville foere til kunstigt opdelte og fragmenterede vurderinger. Det andet anbringende drejer sig om overtraedelse af traktatens artikel 190 og det tredje om tilsidesaettelse af vaesentlige formkrav, isaer kravet i artikel 6 i forordning nr. 99/63, saaledes som det fremgaar af replikken.
1) Anbringendet om tilsidesaettelse af Faellesskabets konkurrenceret saavel som af almindelige retsgrundsaetninger
Parternes argumentation
81 Ved dette anbringende har sagsoegerne i det vaesentlige gjort gaeldende, at Kommissionen var forpligtet til at fastslaa, at importbegraensningerne ifoelge OVS udgoer en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, og at traeffe beslutning om at forbyde dem. De foreholder Kommissionen, at den har undladt at opfylde denne forpligtelse.
82 I staevningen har sagsoegerne anfoert, at Kommissionens undladelse af at udtale sig om artikel 21 i OVS for saa vidt angaar den offentlige forsyningssektor er i modstrid med aanden i Domstolens praksis, hvorefter traktatens artikel 5 forpligter medlemsstaterne til ikke at traeffe foranstaltninger, der er egnede til at fjerne den tilsigtede virkning af konkurrencereglerne. Ifoelge sagsoegerne fremgaar det af denne praksis, at den omstaendighed, at el-lovens artikel 34 for tiden forbyder import af elektricitet med henblik paa den offentlige forsyning uden at gaa via SEP, ikke udgoer en hindring for anvendelsen af artikel 85.
83 I replikken har sagsoegerne videreudviklet dette anbringende ved at udtale, at Kommissionen, naar den én gang havde fastslaaet en overtraedelse af artikel 85, stk. 1, var forpligtet til at traeffe en "negativ beslutning", medmindre den med en passende begrundelse for sin vurdering besluttede, at den paagaeldende handlemaade var berettiget i kraft af artikel 85, stk. 3, eller af artikel 90, stk. 2.
84 Subsidiaert har sagsoegerne gjort gaeldende, at betingelserne for at anvende traktatens artikel 90, stk. 2, ikke er opfyldt. I denne henseende anfoerer de, at den omstaendighed, at en medlemsstat har vedtaget bestemmelser, der er mere eller mindre identiske med konkurrencebegraensende bestemmelser i en aftale, ikke er tilstraekkelig til at begrunde anvendelsen af artikel 90, stk. 2. De finder det maerkeligt, at Kommissionen synes at foretage et tilbagetog, saa snart en medlemsstat paa nogen maade via lovgivningen bekraefter en aftale, som i oevrigt fortsat eksisterer. De tilfoejer, at et absolut forbud mod import ikke er uomgaengeligt for at sikre SEP muligheden for paa passende vis at varetage den saerlige opgave, det er tildelt.
85 Sagsoegerne bebrejder Kommissionen, at den ikke turde drage konsekvenserne af den fastslaaede overtraedelse af artikel 85, stk. 1. De henviser til den af Kommissionen efter deres mening forsvarede opfattelse ° i "Retningslinjer for anvendelse af Faellesskabets konkurrenceregler i telesektoren" (EFT 1991 C 233, s. 2, punkt 23), hvorefter Kommissionen er enekompetent til at traeffe afgoerelse om anvendelsen af artikel 90, stk. 2 ° for at fremhaeve, at de anser artikel 21 i OVS for en nullitet, for saa vidt angaar de importbegraensninger, der er paalagt distributionsselskaberne.
86 Endelig har sagsoegerne gjort gaeldende, at Kommissionen har brugt en retlig konstruktion i strid med traktaten, naar den finder, at de importbegraensninger, der foelger af artikel 21 i OVS, er "midlertidigt berettigede", og af den grund (foreloebigt) gyldige.
87 Kommissionen har indledningsvis forklaret, at undersoegelsen af begraensningerne for import og eksport af elektricitet i forbindelse med en procedure efter forordning nr. 17 i det foreliggende tilfaelde har vaeret mulig, fordi OVS-aftalen er en aftale mellem virksomheder som omhandlet i artikel 85, stk. 1. Den paapeger, at begraensningerne paa dette omraade eksisterer i de fleste medlemsstater, og at den sideloebende med den analyse, den har gennemfoert paa grundlag af traktatens artikel 85, har undersoegt situationen i hver enkelt medlemsstat, en undersoegelse, som omfattede den nederlandske el-lov af 1989. Kommissionen goer gaeldende, at den fandt, at proceduren mod SEP og produktionsselskaberne ikke gav den passende lejlighed til at udtrykke sin mening om en eller flere af bestemmelserne i denne nye lov. Den ville derfor ikke i forbindelse med den omtvistede beslutning foregribe lovens forenelighed, isaer dens artikel 34, med faellesskabsretten.
88 Kommissionen har herefter henvist til sin skoensbefoejelse ved udfoerelsen af sine opgaver og goer herved gaeldende, at den hverken er forpligtet til at gaa til Domstolen paa grundlag traktatens af artikel 169, naar den finder, at en medlemsstat ikke har overholdt sine forpligtelser efter traktaten, eller paa en klagers anmodning at fastslaa og bringe en overtraedelse af konkurrencereglerne til ophoer.
89 Kommissionen goer gaeldende, at Domstolens praksis med hensyn til nationale foranstaltninger, der beroever artikel 85 og 86 den tilsigtede virkning, ikke er relevant i dette tilfaelde, eftersom proceduren baseret paa forordning nr. 17, under hvilken den anfaegtede retsakt henhoerer, kun angaar virksomhederne og ikke medlemsstaterne. Kommissionen er saaledes af den opfattelse, at den ikke paa basis af den omhandlede procedure kunne fastslaa, at artikel 34 i el-loven var i strid med traktatens artikel 5 og 85. Den tilfoejer, at sagsoegerne ikke har klaget over Nederlandene vedroerende spoergsmaalet om foreneligheden af el-lovens artikel 34 med faellesskabsretten, og at de ikke har haevdet, at den nederlandske regering havde tilskyndet produktionsforetagenderne til at vedtage artikel 21 i OVS.
90 Kommissionen afviser kritikken om, at den forholder sig passivt, saa snart en medlemsstat godkender en restriktiv aftale med en lov. Herved goer den gaeldende, at den har indledt sag efter traktatens artikel 169 mod adskillige medlemsstater, deriblandt Nederlandene. Endvidere laegger den vaegt paa, at retspraksis vedroerende traktatens artikel 3, litra f), artikel 5 og artikel 85 ikke kan anvendes i dette tilfaelde, eftersom artikel 90 udgoer en lex specialis i forhold til traktatens artikel 5.
91 Kommissionen goer derefter gaeldende, at klagepunktet om, at den skulle have vaeret forpligtet til at traeffe en beslutning om forbud, eftersom den havde fastslaaet overtraedelse af artikel 85, stk. 1, er rejst for sent. Den finder, at det samme gaelder klagepunktet om, at den skulle have undladt at fastslaa, at kravene i traktatens artikel 90, stk. 2, ikke var opfyldt.
92 Som svar paa det sidste klagepunkt goer Kommissionen desuden gaeldende, at den ikke var forpligtet til at fremkomme med en endelig vurdering vedroerende artikel 90, stk. 2, men at den raader over en skoensbefoejelse, som den har gjort brug af i dette tilfaelde ved at indlede en procedure efter traktatens artikel 169.
93 Intervenienten har paaberaabt sig skoensbefoejelse for Kommissionen, hvis kompetence i sager om konkurrencepolitikken indebaerer, at den kan og boer kunne beslutte frit, om den vil fastslaa en overtraedelse af konkurrencereglerne.
94 Intervenienten finder, at en vurdering fra Kommissionens side vedroerende forbuddet i OVS mod, at distributionsforetagenderne importerer og eksporterer elektricitet, noedvendigvis ville indebaere en stillingtagen til el-loven af 1989. Den anser det saaledes for logisk foerst at afvente, at der sker en vurdering paa grundlag af artikel 34 i den naevnte lov. Intervenienten fremhaever, at Kommissionen under ingen omstaendigheder kan paalaegge den at bringe de begraensninger, der indgaar i OVS, til ophoer, som svarer til det forbud, der er udstedt i den naevnte artikel 34, fordi den ikke kan paalaegge intervenienten at overtraede en national lov.
95 Intervenienten fortolker beslutningen paa den maade, at Kommissionen ikke under proceduren efter forordning nr. 17 har udtalt sig om spoergsmaalet om, hvorvidt forbuddet mod, at distributionsvirksomhederne inden for den offentlige forsyningssektor importerer elektricitet, var legitimeret af traktatens artikel 90, stk. 2. Intervenienten mener, at indtil det er klarlagt, om artikel 34 i el-loven af 1989 er forenelig med traktaten, tilkommer det ikke Kommissionen at udtale sig om anvendelsen af traktatens artikel 90, stk. 2, og om spoergsmaalet om en overtraedelse af artikel 85, stk. 1.
Rettens bemaerkninger
96 Med hensyn til spoergsmaalet om realitetspaakendelse af det foreliggende anbringende fastslaar Retten, at sagsoegerne allerede i staevningen havde gjort gaeldende, at Kommissionens undladelse af at udtale sig om artikel 21 i OVS, for saa vidt angaar den offentlige forsyningssektor, ikke var berettiget, og at Kommissionen hermed havde overtraadt artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 og traktatens artikel 155. Ved at paaberaabe sig de to sidstnaevnte bestemmelser har sagsoegerne stiltiende kritiseret Kommissionen for at have tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i forbindelse med gennemfoerelsen af konkurrenceretten paa grundlag af forordning nr. 17. Under disse forhold udgoer klagepunkterne, der er fremfoert i replikken med hensyn til en overtraedelse fra Kommissionens side af en paastaaet forpligtelse til at traeffe beslutning om forbud, ikke nye anbringender, men supplerende argumenter til stoette for det anbringende i staevningen, som henviser til en tilsidesaettelse af konkurrenceretten.
97 Vedroerende anbringendets holdbarhed maa det paapeges, at Kommissionen undlod at udtale sig om spoergsmaalet, om de omtvistede importbegraensninger var berettiget i kraft af traktatens artikel 90, stk. 2, fordi denne undersoegelse ville foregribe spoergsmaalet om den nye lovs forenelighed med traktaten, hvilket ikke var genstand for den aktuelle procedure. Kommissionen har saaledes tilkendegivet sin hensigt om at henvise undersoegelsen af dette spoergsmaal til en procedure paa grundlag af traktatens artikel 169, som ganske vist foerst er blevet indledt efter vedtagelsen af den anfaegtede beslutning. Ifoelge sagsoegerne udgoer denne beslutning en tilsidesaettelse af Kommissionens forpligtelser paa omraadet.
98 I denne henseende boer det i foerste raekke bemaerkes, at den opfattelse, hvorefter Kommissionen, naar den foerst har fastslaaet en overtraedelse, er forpligtet til at traeffe en beslutning, der paalaegger de beroerte virksomheder at bringe den til ophoer, er i modstrid med selve teksten i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17, hvorefter Kommissionen kan vedtage en saadan beslutning. Paa samme maade tillaegger artikel 3, stk 2, i forordning nr. 17 ikke den, der har indgivet en begaering paa grundlag af den naevnte artikel, ret til at udvirke en beslutning fra Kommissionen om, hvorvidt den paastaaede overtraedelse foreligger (jf. Domstolens dom af 18.10.1979, sag 125/78, GEMA mod Kommissionen, Sml. s. 3173, paa s. 3189).
99 Noget andet kan kun gaelde, saafremt klagens genstand falder inden for Kommissionens enekompetence. Med hensyn til anvendelsen af artikel 90, stk. 2, har Domstolen ved dom af 18. juni 1991 (sag C-260/89, ERT, Sml. I, s. 2925, paa s. 2962) antaget, at det henhoerer under den nationale ret at vurdere, om adfaerd i strid med artikel 86 hos en virksomhed, der har faaet overdraget at udfoere tjenesteydelser af almindelig oekonomisk interesse, kan begrundes i hensynet til de saerlige opgaver, virksomheden maatte vaere betroet. Denne retspraksis viser, at Kommissionen ikke er tillagt enekompetence med hensyn til at bringe traktatens artikel 90, stk. 2, foerste punkt, i anvendelse (jf. ligeledes Domstolens dom af 11.4.1989, sag 66/86, Ahmed Saeed, Sml. s. 803, paa s. 853). Det foelger heraf, at den nederlandske ret i det foreliggende tilfaelde ligeledes er kompetent til at tage stilling til det spoergsmaal, der er rejst i sagsoegernes klage.
100 Det tilfoejes, at Kommissionen ikke paa begaering fra private automatisk har pligt til at gribe ind over for virksomheder, der har faaet overdraget at udfoere tjenesteydelser af almindelig oekonomisk interesse, isaer naar en saadan indgriben ville indebaere en bedoemmelse af, om national lovgivning er forenelig med faellesskabsretten. Tvaertimod er der grund til at fastslaa, at Kommissionen raader over en skoensbefoejelse, naar det gaelder tilrettelaeggelsen af procedurer vedroerende de klager, der indbringes af private paa grundlag af artikel 3 i forordning nr. 17.
101 Under disse omstaendigheder tilkommer det Retten i forbindelse med det foreliggende anbringende at klarlaegge, om Kommissionen, henset til det fremsatte anbringende, har udoevet sin skoensbefoejelse uden retlige eller faktiske fejl saavel som uden aabenbart fejlskoen. Denne undersoegelse indebaerer desuden en vurdering af den sammenhaeng, som den anfaegtede beslutning er fremkommet i.
102 Herom skal Retten fastslaa, at artikel 21 i OVS og artikel 34 i el-loven af 1989 begge indeholder begraensninger for distributionsselskabernes import af elektricitet. Artikel 21 i OVS har til formaal gennem leveringskontrakter indgaaet mellem aftaleparterne og distributoererne at sikre, at de sidstnaevnte ikke importerer elektricitet, eventuelt med undtagelse af nogle mindre leverancer i graenseregionerne. Artikel 34 i el-loven af 1989 forbyder, i og med, at den forbeholder SEP at importere elektricitet beregnet til den offentlige forsyning, distributoererne at goere noget saadant, naar bortses fra elektricitet med en spaending paa mindre end 500 volt. Raekkevidden af dette forbud i OVS adskiller sig saaledes en smule fra det, der gaelder efter el-loven af 1989.
103 Ogsaa metoden til at ivaerksaette dette forbud er forskellig. Mens OVS soeger at opnaa det oenskede resultat ved hjaelp af en aftalemaessig forpligtelse paalagt distributoererne af aftalens parter, naar loven dertil i kraft af den eneret, som er tildelt SEP.
104 Retten fastslaar, at forbuddene imod import, der foelger henholdsvis af artikel 21 i OVS og af artikel 34 i loven, til trods for de mindre forskelle, der er fremhaevet ovenfor, er naesten identiske og egnede til i det vaesentlige at medfoere de samme virkninger, dvs. at goere det naesten umuligt for distributoererne at importere elektricitet.
105 Under disse forhold maatte undersoegelsen af, om den nationale lov var forenelig med faellesskabsretten, blive af stoerre vigtighed end undersoegelsen af OVS. Saa laenge spoergsmaalet om denne lovs forenelighed med traktaten ikke er fastslaaet, er en fastslaaelse af, at OVS udgoer et retsbrud, kun egnet til at faa praktiske foelger, for saa vidt som de begraensninger, den medfoerer, gaar videre end dem, der foelger af loven.
106 Dette foelger isaer af, at Kommissionen ikke, med henblik paa at bringe en overtraedelse af artikel 85 til ophoer, kan tvinge virksomhederne til en handlemaade, der er i strid med den nationale lov, uden at denne goeres til genstand for en bedoemmelse i forhold til faellesskabsretten.
107 Spoergsmaalet om foreneligheden med traktaten af artikel 34 i el-loven af 1989 kan imidlertid medfoere droeftelser af politisk og institutionel karakter. Den egnede procedure, Kommissionen raader over til at kunne behandle spoergsmaal, der beroerer medlemsstaternes offentligretlige interesser, er proceduren i traktatens artikel 169, som disse direkte deltager i, og det tilkommer Domstolen i givet fald at fastslaa, at en national lov udgoer en overtraedelse af traktaten.
108 Det tilfoejes, at Kommissionen i modsaetning til, hvad sagsoegerne har bemaerket i replikken, ikke fandt, at de omhandlede importbegraensninger foreloebigt skulle anses for berettigede og derfor foreloebigt gyldige. Eftersom spoergsmaalet, om traktatens artikel 90, stk. 2, ville vaere anvendelig, ikke er afgjort i beslutningen, maa det fastslaas, at disse begraensninger efter punkt 38 i beslutningen udgoer en overtraedelse af traktatens artikel 85.
109 Da Kommissionen ikke har vedtaget nogen beslutning om anvendelse af traktatens artikel 90, stk. 2, er sagsoegernes argument, hvorefter betingelserne for at anvende den naevnte bestemmelse ikke er opfyldt i det foreliggende tilfaelde, ikke relevant. Der kan saaledes ses bort fra det, uden at det er noedvendigt at udtale sig om, hvorvidt det er fremfoert rettidigt.
110 Det tilfoejes, at det argument, sagsoegerne har fremfoert i forbindelse med anbringendet om beslutningens begrundelse, hvorefter el-loven af 1989 kan ophaeves af den nederlandske lovgiver, heller ikke i denne sammenhaeng er relevant. Artikel 3 i forordning nr. 17 bemyndiger Kommissionen til at fastslaa eksisterende overtraedelser, men den tildeler den paa ingen maade den opgave at udtale sig om hypotetiske situationer.
111 Det foelger heraf, at den omtvistede beslutning fra Kommissionen er berettiget. Det tilfoejes, at et saadant resultat ikke indskraenker den judicielle beskyttelse af private, der har klaget til Kommissionen efter artikel 3 i forordning nr. 17. Det er ganske vist muligt, at proceduren efter traktatens artikel 169 naar til resultater, som klagerne anser for utilstraekkelige. Det maa imidlertid paapeges, at sagsoegernes klage ikke paa nogen maade er forkastet, men fortsat verserer for Kommissionen. I givet fald kan sagsoegerne saaledes anmode om fortsaettelse af den procedure, der er indledt paa grundlag af forordning nr. 17 og nr. 99/63, hvorunder de fuldt ud kan goere deres proceduremaessige rettigheder gaeldende. Retten overser ikke, at udoevelsen af disse proceduremaessige rettigheder i saa fald ville lide under en betydelig forsinkelse, hvilket imidlertid er uomgaengeligt, eftersom proceduren efter traktatens artikel 169 i dette tilfaelde har prioritet forud for en procedure i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17.
112 Under disse omstaendigheder har Rettens undersoegelse af den omtvistede beslutning ikke vist, at Kommissionen har begaaet en retlig eller faktisk fejl eller et aabenbart fejlskoen ved at afholde sig fra at udtale sig om, hvorvidt de omhandlede importbegraensninger kan vaere berettiget i lyset af traktatens artikel 90, stk. 2. Anbringendet, der bygger paa en tilsidesaettelse af Faellesskabets konkurrenceret og visse almindelige retsgrundsaetninger, maa derfor forkastes.
2) Begrundelsen af den anfaegtede beslutning
Parternes argumentation
113 I staevningen har sagsoegerne paaberaabt sig en tilsidesaettelse af begrundelsespligten, der fremgaar af traktatens artikel 190. De finder, at bemaerkningerne i punkt 50 og 51 i den anfaegtede beslutning ikke udgoer en tilstraekkelig begrundelse til at retfaerdiggoere Kommissionens undladelse af at udtale sig om, hvorvidt import- og eksportbegraensningerne inden for den offentlige forsyningssektor kan falde ind under bestemmelserne i traktatens artikel 90, stk. 2. Ifoelge sagsoegerne har Kommissionen ved at fastslaa, at de naevnte begraensninger ikke var berettigede, ikke, i det mindste ikke udtrykkeligt, udtalt sig om el-loven af 1989' s forenelighed med traktaten. I replikken har sagsoegerne tilfoejet, at den stiltiende forkastelse af deres klage, der ifoelge dem er indeholdt i den anfaegtede beslutning, ikke er tilstraekkeligt begrundet, idet Kommissionen har forsoemt at praecisere grundene til ikke at antage, at der ikke var tale om en overtraedelse.
114 Desuden goer de i replikken gaeldende, at den anfaegtede beslutning er behaeftet med selvmodsigelser. De haevder for det foerste, at selvmodsigelserne findes i beslutningens forklaringer med hensyn til de import- og eksportbegraensninger, som er foranstaltet af elektricitetsproducenterne. De goer gaeldende, at selv om visse af disse selvmodsigelser kan forklares ved redaktionelle fejl, drejer det sig alligevel om en usammenhaengende og upraecis argumentation, og at beslutningens dispositive del ikke logisk foelger af dens betragtninger.
115 For saa vidt angaar de distribuerende virksomheder, saasom sagsoegerne, haevder disse, at der er en modsigelse imellem punkt 54 i beslutningen, der er benaevnt "Konklusion", hvorefter eksport, men ikke importbegraensninger udgoer en overtraedelse af artikel 85, stk. 1, og punkt 38, hvor Kommissionen fastslaar, at opretholdelsen af artikel 21 i OVS strider imod artikel 85, stk. 1, uden at sondre mellem im- og eksport.
116 I oevrigt finder sagsoegerne, at beslutningens dispositive del er i modstrid med punkt 38, 52 og 54, for saa vidt som den ikke fuldt ud gengiver konklusionen, hvorefter de eksportbegraensninger, der er paalagt distributoererne, udgoer en overtraedelse af artikel 85, stk. 1, og ikke er berettigede i kraft af artikel 90, stk. 2.
117 Kommissionen anser begrundelsen for sin beslutning for logisk og sammenhaengende, ligesom den ikke mener at have overtraadt traktatens artikel 190. Ifoelge Kommissionen forudsaetter enhver bedoemmelse vedroerende artikel 21 i OVS uundgaaeligt en bedoemmelse af artikel 34 i el-loven af 1989, for saa vidt som de to artikler indeholder identiske bestemmelser. Kommissionen bekraefter, at den begrundelse, der er givet i punkt 50 og 51 i beslutningen, er tilstraekkelig. Den henviser til, at beslutningen, selv om den paa samme tid udgoer en stiltiende forkastelse af sagsoegernes klage, har SEP og de fire elektricitetsproducenter som adressat.
118 Kommissionen finder, at sagsoegernes klagepunkt i replikken over de indre modsaetninger i beslutningen er rejst for sent. Den goer gaeldende, at sagsoegerne ikke har nogen retlig interesse i et soegsmaal med hensyn til klagerne over selvmodsigelser i beslutningen for saa vidt angaar import- og eksportbegraensninger paalagt produktionsselskaberne.
119 Kommissionen bestrider, at der mangler sammenhaeng mellem punkt 38 og 54 i beslutningen, for saa vidt angaar distributoerernes import. Ifoelge den udgoer punkt 38 kun en foreloebig konklusion. Den finder, at i forbindelse med den foreliggende sag er anvendelsen af traktatens artikel 85 og artikel 90, stk. 2, omfattet af én og den samme vurdering, som sker i etaper. Man boer logisk set foerst undersoege, om der foreligger en overtraedelse af artikel 85, stk. 1, foer det soeges klarlagt, om undtagelsen i artikel 90, stk. 2, kan anvendes.
120 Intervenienten har gjort gaeldende, at den anfaegtede beslutning er tilstraekkeligt motiveret. Det haevdes, at den manglende sammenhaeng mellem punkt 54 i beslutningen og den foregaaende del i betragtningerne er en foelge af en redaktionel fejl, som ikke kan berettige annullation af beslutningen som foelge af manglende begrundelse. Desuden har sagsoegerne ikke forstaaet, at Kommissionen i punkt 54 i beslutningen drager konklusionen af undersoegelsen af artikel 21 i OVS ved at opregne de begraensninger, som efter dens mening udgoer en overtraedelse af artikel 85, stk. 1, og samtidig ikke opfylder betingelserne i artikel 90, stk. 2. Ifoelge SEP er det saaledes logisk, at importforbuddet, der er naevnt i punkt 38 i beslutningen, ikke figurerer i punkt 54, eftersom Kommissionen ikke havde til hensigt at udtale sig om foreneligheden af dette med artikel 90, stk. 2.
121 Ifoelge intervenienten udgoer den anfaegtede beslutning ikke en stiltiende forkastelse af sagsoegernes klage. SEP finder, at Kommissionen derfor ikke havde pligt til i detaljer i sin beslutning af goere rede for grundene til, at den ikke kunne fastslaa en overtraedelse af konkurrencereglerne.
Rettens bemaerkninger
122 Retten bemaerker indledningsvis, at det forhold, at beslutningen ikke var rettet til sagsoegerne, ikke staar i vejen for, at disse paaberaaber sig et anbringende, der bygger paa en overtraedelse af traktatens artikel 190. Faktisk maa den interesse, som andre end de, der er adressater for en retsakt, men som er umiddelbart og individuelt beroert af denne, kan have i forklaringerne, tages i betragtning, naar det drejer sig om at bedoemme, hvor langt begrundelsespligten raekker (jf. f.eks. Domstolens dom af 20.3.1985, sag 41/83, Italien mod Kommissionen, Sml. s. 873, paa s. 891, og af 17.3.1983, sag 294/81, Control Data mod Kommissionen, Sml. s. 911, paa s. 928).
123 Retten skal herefter fastslaa, at sagsoegerne kun har udbygget en del af deres klagepunkter vedroerende beslutningens begrundelse i replikken. Da det imidlertid drejer sig om tillaegsargumenter til stoette for et allerede i staevningen fremfoert anbringende, kan disse klagepunkter ifoelge artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement antages til realitetsbehandling.
124 Der henvises herved til, at det foelger af Domstolens og Rettens retspraksis (Domstolens dom af 4.7.1963, sag 24/62, Tyskland mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 407, org. ref.: Rec. s. 133, af 30.9.1982, sag 110/81, Roquette Frères mod Raadet, Sml. s. 3159, af 17.1.1984, forenede sager 43/82 og 63/82, VBVB og VBBB mod Kommissionen, Sml. s. 19, samt Rettens dom af 24.1.1992, sag T-44/90, La Cinq mod Kommissionen, Sml. II, s. 1), at begrundelsen for en beslutning, der indeholder et klagepunkt, skal goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at udoeve deres legalitetskontrol og for den beroerte at goere sig bekendt med begrundelsen for den trufne foranstaltning med henblik paa at kunne varetage sine interesser og afgoere, om beslutningen er lovlig.
125 Retten fastslaar i denne henseende, at punkt 50 i den anfaegtede beslutning klart anfoerer grunden til, at Kommissionen, for saa vidt angaar perioden efter ikrafttraedelsen af el-loven af 1989, besluttede at suspendere den procedure, der var indledt paa grundlag af forordning nr. 17, med hensyn til de importbegraensninger, der er paalagt distributionsvirksomhederne. OEnsket om ikke under en saadan procedure at foregribe afgoerelsen af, om den naevnte lov er forenelig med traktaten, fremgaar saaledes utvetydigt af den naevnte tekst.
126 Denne begrundelse har givet sagsoegerne de noedvendige oplysninger til i forbindelse med den foreliggende sag at kunne anfaegte grundlaget for den af Kommissionen fremfoerte forklaring, hvilket i oevrigt fremgaar af de argumenter, sagsoegerne har fremfoert under den skriftlige forhandling. Den er ligeledes tilstraekkelig for Retten til at kunne udoeve legalitetskontrol for saa vidt angaar beslutningen.
127 Sagsoegerens haevdelse af, at denne begrundelse ikke er fyldestgoerende for den anfaegtede beslutning, tager i virkeligheden sigte paa holdbarheden af Kommissionens begrundelser, og ikke paa spoergsmaalet, om den anfaegtede beslutning fyldestgoerende fremlaegger de naevnte grunde. Retten kan derfor ikke tiltraede sagsoegernes naevnte opfattelse i forbindelse med det foreliggende anbringende.
128 Hvad angaar den paastaaede modsaetning imellem punkt 38 og 54 i beslutningen med hensyn til importbegraensningerne fastslaar Retten, at forskellen mellem de to tekster kan forklares ved den placering, de indtager i beslutningens opbygning. Det foerste af disse punkter sammenfatter resultatet af bedoemmelsen af artikel 21 i OVS alene i relation til traktatens artikel 85, stk. 1, mens det andet ogsaa tager hoejde for den mulighed, at visse konkurrencebegraensninger kan begrundes med henvisning til traktatens artikel 90, stk. 2. Eftersom Kommissionen delvis har forbeholdt sig sin undersoegelse i relation til artikel 90, stk. 2, er det foreneligt med opbygningen af beslutningen som helhed, at de overtraedelser, den fastslog i punkt 54 i betragtningerne, kun udgoer en del af dem, som den havde fastslaaet forud, uden at have undersoegt deres eventuelle berettigelse.
129 Det foelger af samtlige de foranstaaende betragtninger, at anbringendet om utilstraekkelig begrundelse af beslutningen maa forkastes.
3) Anbringendet om tilsidesaettelse af vaesentlige formkrav, isaer i artikel 6 i forordning nr. 99/63
130 Retten skal bemaerke, at ifoelge artikel 19, stk. 1, i protokollen vedroerende statutten for EOEF-Domstolen, der gaelder for Retten i kraft af statuttens artikel 46, stk. 1, og artikel 38, stk. 1, i Domstolens procesreglement ° der gjaldt ved staevningens indlevering for sager ved Retten ° og 44, stk. 1, i Rettens procesreglement, skal en staevning indeholde en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene. Dette betyder, at det af staevningen skal fremgaa, hvilken soegsmaalsgrund sagen stoettes paa, saaledes at en rent abstrakt opregning ikke opfylder kravene i statutten og i procesreglementet (jf. Domstolens dom af 15.12.1961, forenede sager 19/60, 21/60 og 3/61, Fives Lille Cail m.fl. mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 269; org. ref.: Rec. s. 559, paa s. 588, og af 5.3.1991, sag C-330/88, Grifoni mod Euratom, Sml. I, s. 1045, paa s. 1067). Foelgelig kan en blot og bar henvisning til en tilsidesaettelse af vaesentlige formkrav, saadan som det sker i staevningen, i mangel af praecise udtalelser om, hvilken procedureformalitet der angiveligt ikke er overholdt, ikke antages at vaere tilstraekkelig.
131 Sagsoegerne har ganske vist i replikken angivet, at de foreholder Kommissionen at have undladt at tilstille dem en underretning efter artikel 6 i forordning nr. 99/63. Det fremgaar imidlertid baade af artikel 42, stk. 2, i Domstolens procesreglement og af artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, at nye anbringender ikke maa fremsaettes under sagens behandling. Da sagsoegerne foerst i replikken har tilkendegivet, at det foreliggende tager sigte paa en manglende underretning efter artikel 6 i forordning nr. 99/63, maa det afvises som for sent fremsat.
132 Det foelger af de foranstaaende bemaerkninger, at den sag, der er anlagt til proevelse af Kommissionens beslutning om at undlade at udtale sig om, hvorvidt de importbegraensninger, som er paalagt distributionsvirksomhederne, er berettigede efter traktatens artikel 90, stk. 2, savner fornoedent grundlag. Sagsoegte vil derfor vaere at frifinde i det hele.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
133 I deres besvarelse af SEP' s interventionsindlaeg har sagsoegerne fremsat krav om, i lyset af den manglende praecision og sammenhaeng i den anfaegtede beslutning, i hvert fald ikke at blive paalagt sagsomkostninger, heller ikke de med interventionen forbundne.
134 Intervenienten har gjort gaeldende, at sagsoegerne boer betale sagens omkostninger. Intervenienten finder, at det ikke er Rettens procesreglement, der efter intervenientens opfattelse foerst traadte i kraft den 1. august 1991, som skal anvendes i relation til interventionen, men derimod Domstolens procesreglement. Intervenienten finder, at selv i kraft af artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement boer sagsoegerne doemmes til at betale omkostninger, hvis de som foelge af tvistens endelige udfald har tabt sagen.
135 Retten skal indledningsvis bemaerke, at dens procesreglement ifoelge artikel 130 er traadt i kraft den foerste dag i den anden maaned efter dets offentliggoerelse, som fandt sted den 30. maj 1991. Ikrafttraedelsesdatoen er saaledes den 1. juli 1991.
136 I overensstemmelse med artikel 87, stk. 2, i det naevnte procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da sagsoegerne har tabt sagen, paalaegges det dem in solidum at betale sagens omkostninger. Retten finder, at Kommissionen ikke, modsat det af sagsoegerne haevdede, har bidraget til sagens opstaaen ved en upraecis affattelse af punkt 50 i beslutningen, og der er derfor ikke grund til at anvende procesreglementets artikel 87, stk. 3.
137 Med hensyn til intervenientens omkostninger bemaerkes, at intervenientens begaering, der blev indleveret til Rettens Justitskontor den 16. juli 1991, omfattes af Rettens procesreglement. Retten finder, at der under sagens omstaendigheder ikke er anledning til at anvende procesreglementets artikel 87, stk. 4, for at bestemme, at intervenienten skal baere sine egne omkostninger. Sagsoegerne boer derfor ogsaa paalaegges at betale intervenientens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Foerste Afdeling)
1) Sagsoegte frifindes.
2) Sagsoegerne betaler in solidum sagens omkostninger, herunder intervenientens.