CELEX: 62003CJ0356
Likabehandling av kvinnor och män
Mammaledighet
Förvärv av pensionsrättigheter

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 119 i EG‑fördraget (artiklarna 117–120 i EG‑fördraget har ersatts
av artiklarna 136–143 EG), artikel 6.1 g i rådets direktiv 86/378/EEG av den 24 juli 1986 om genomförandet av principen om
likabehandling av kvinnor och män i fråga om företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet (EGT L 225, s. 40; svensk specialutgåva,
område 5, volym 4, s. 83), i dess lydelse enligt rådets direktiv 96/97/EG av den 20 december 1996 (EGT L 46, s. 20), och artikel 11.2
a i rådets direktiv 92/85/EEG av den 19 oktober 1992 om åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för
arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar (tionde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG)
(EGT L 348, s. 1; svensk specialutgåva, område 5, volym 6, s. 3).
Begäran har framställts inom ramen för en tvist mellan Elisabeth Mayer och Versorgungsanstalt des Bundes und der Länder (Förbundsrepublikens
och delstaternas pensionskassa, nedan kallad VBL) angående beaktande av mammaledighetsperioder vid beräkningen av Elisabeth
Mayers rätt till försäkringsförmåner.
Tillämpliga bestämmelser
A –
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
Artikel 2.1 och 2.2 i direktiv 86/378, i dess lydelse enligt direktiv 96/97, har följande lydelse:
”1. Med företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet menas system som inte regleras av direktiv 79/7/EEG, vilkas
syfte är att ge dem som arbetar, både anställda och egna företagare, i ett företag eller i en grupp av företag, inom ett område för
ekonomisk verksamhet eller yrkessektor eller grupp av sådana sektorer, förmåner som skall komplettera förmånerna enligt lagstadgade
system för social trygghet eller ersätta dessa, vare sig deltagandet i sådana system är obligatoriskt eller frivilligt.
2. Detta direktiv gäller inte
a)
individuella avtal för egna företagare,
b)
system för egna företagare med endast en deltagare,
c)
löntagares försäkringsavtal där arbetsgivaren inte är part,
d)
frivilliga bestämmelser i företags- eller yrkesbaserade system som erbjuds deltagare individuellt för att garantera dem
–
antingen ytterligare förmåner, eller
–
ett val av dag då de normala förmånerna för egna företagare utfaller, eller ett val mellan flera förmåner,
e)
företags- eller yrkesbaserade system i den mån förmånerna finansieras genom avgifter som betalas frivilligt av arbetstagare.”
I artikel 4 i samma direktiv föreskrivs följande:
”Detta direktiv skall gälla
a)
företags- eller yrkesbaserade system som lämnar skydd vid
–
sjukdom,
–
invaliditet,
–
ålderdom inklusive förtidspensionering,
–
olycksfall i arbetet samt yrkessjukdomar,
–
arbetslöshet,
b)
företags- eller yrkesbaserade system som ger andra sociala förmåner i kontanter eller in natura och i synnerhet efterlevandeförmåner
samt familjebidrag, om sådana förmåner beviljas anställda och alltså utgör en ersättning som arbetsgivaren betalar den anställde
arbetstagaren.”
Artikel 6 i direktiv 86/378, i dess lydelse enligt direktiv 96/97, har följande lydelse:
”1.

Med bestämmelser som står i strid med likabehandlingsprincipen avses sådana bestämmelser som direkt eller indirekt, särskilt
med hänvisning till äktenskaplig status eller familjestatus, beror på kön, när det gäller att
…
g)
temporärt upphäva innehavet eller förvärvet av rättigheter under barnledighet eller ledighet av familjeskäl som beviljas enligt
lag eller avtal och betalas av arbetsgivaren,
…”
I artikel 2.1 i direktiv 96/97 föreskrivs följande:
”Varje bestämmelse som syftar till att genomföra detta direktiv, när det gäller arbetstagare, måste omfatta alla förmåner
som härrör från anställningstiden efter den 17 maj 1990 och skall tillämpas retroaktivt till den dagen …”
Artikel 11 i direktiv 92/85 har följande lydelse:
”För att garantera att de arbetstagare som avses i artikel 2 skall kunna åtnjuta de rättigheter till skydd av säkerhet och
hälsa som erkänns i denna artikel fastställs följande:
…
2)
I det fall som avses i artikel 8 skall följande säkerställas:
a)
Rättigheter enligt anställningsavtal, utöver dem som avses i punkt b, för arbetstagare enligt definitionen i artikel 2.
b)
Bibehållen lön eller rätt till skälig ersättning för arbetstagare enligt definitionen i artikel 2.
…”
Enligt artikel 14.1 i direktiv 92/85 skulle medlemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga
för att följa detta direktiv senast två år efter det att det har antagits, det vill säga före den 19 oktober 1994.
B –
Den nationella lagstiftningen
I 29 § punkterna 1 och 7 i stadgarna för VBL, i den lydelse som gällde till och med den 31 december 2000, föreskrevs följande:
”1. Arbetsgivaren skall månadsvis erlägga en avgift motsvarande den i 76 § fastlagda procentsatsen av den försäkrades tilläggspensionsgrundande
lön (sjunde stycket), inklusive den avgift som skall erläggas av den som omfattas av den obligatoriska försäkringen enligt
76 § punkt 1 a.
…
7. Om annat inte föreskrivs nedan, skall tilläggspensionsgrundande inkomst ha samma innebörd som i bestämmelserna avseende
avgifter till den lagstadgade ålderspensionsförsäkringen, det vill säga skattepliktig inkomst av tjänst för en viss tidsperiod.
…”
I 44 § punkt 1 a i stadgarna föreskrevs följande:
”Månadsvis skall utbetalas … 0,03125 procent av summan av den tilläggspensionsgrundande inkomst av tjänst, för vilken avgifter
har betalats in till tilläggspensionssystemet, från den 31 december 1977 fram till den dag då försäkringsförmånerna (62 §)
skall börja betalas ut.”
I 13 § punkt 2 i Mutterschutzgesetz (lagen om skydd av mödrar i yrkeslivet) föreskrivs följande:
”13 § – Moderskapspenning
…
2) Kvinnor som inte tillhör någon lagstadgad sjukkassa, som befinner sig i ett anställningsförhållande eller som arbetar hemma
vid mammaledighetens början i den mening som avses i 3 § punkt 2 skall under den mammaledighet som avses i 3 § punkt 2 och
6 § punkt 1 samt under den dag förlossningen äger rum erhålla en moderskapspenning från staten analogt med bestämmelserna
om moderskapspenning i Reichsversicherungsordnung upp till maximalt 210 euro. Moderskapspenningen utbetalas av Bundesversicherungsamt
(försäkringskassan på nationell nivå) till dessa kvinnor efter begäran därom. …”
I 14 § i Mutterschutzgesetz föreskrivs följande:
”14 § – Tillägg till moderskapspenning
1) Kvinnor som har rätt till moderskapspenning enligt … erhåller under den tid som anställningsavtalet gäller under den mammaledighet
som avses i 3 § punkt 2 och 6 § punkt 1 samt under den dag då förlossningen äger rum ett tillägg från sin arbetsgivare som
uppgår till mellanskillnaden mellan 13 euro och den genomsnittliga lönen under en kalenderdag efter avdrag för lagstadgade
avgifter. …”
I 3 § punkt 1 d i Einkommensteuergesetz (lag om inkomstskatt) föreskrivs följande:
”3 § – Följande undantas från skatteplikt: …
1 d)

Moderskapspenning som erhålls enligt Mutterschutzgesetz, …, tillägget till moderskapspenningen som erhålles enligt Mutterschutzgesetz,
…”
Tvisten i målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Elisabeth Mayer, som för närvarande bedriver advokatverksamhet i egen firma, var mellan den 1 januari 1990 och den 30 september 1999
anställd inom den offentliga sektorn i delstaten Rheinland-Pfalz (Tyskland). Hon var ansluten till VBL till följd av den obligatoriska
försäkringen. Hon var mammaledig enligt lag mellan den 16 december 1992 och den 5 april 1993 och mellan den 17 januari och
den 22 april 1994.
Den försäkringsförmån som en försäkrad i samma situation som Elisabeth Mayer har rätt till utgörs enligt 44 § punkt 1 första
meningen a i stadgan för VBL av en viss procent av den tilläggspensionsgrundande inkomsten av tjänst beträffande vilken avgifter
har betalats. Enligt 29 § punkt 1 i stadgan skall arbetsgivaren månadsvis erlägga en avgift som uppgår till en viss del av
den tilläggspensionsgrundande inkomsten. Denna inkomst definieras i 29 § punkt 7 som skattepliktig inkomst.
Under mammaledigheten fick Elisabeth Mayer, som var ansluten till en privat sjukkassa, moderskapspenningen från staten enligt
13 § punkt 2 i Mutterschutzgesetz jämte tillägget till denna moderskapspenning från arbetsgivaren. Tillägget uppgick till
skillnaden mellan moderskapspenningen från staten och Elisabets Mayers senaste nettolön enligt 14 § punkt 1 i Mutterschutzgesetz.
Denna förmån från arbetsgivaren är undantagen från skatteplikt enligt 3 § punkt 1 d i Einkommensteuergesetz. Under mammaledigheten
uppbar således Elisabeth Mayer inte någon tilläggspensionsgrundande inkomst enligt 29 § punkt 7 i stadgan till VBL, beträffande
vilken hennes arbetsgivare månatligen skulle erlägga betalning till detta organ i enlighet med 29 § punkt 1 i stadgan. Vid
beräkningen av Elisabeth Mayers försäkringsförmån beaktade följaktligen VBL inte de förmåner som hon hade erhållit från sin
arbetsgivare under mammaledigheten.
Elisabeth Mayer begärde att dessa perioder med mammaledighet skulle beaktas vid beräkningen av de rättigheter till försäkringsförmåner
som hon förvärvat i VBL:s system för tilläggspension.
Elisabeth Mayer väckte talan mot VBL, men domstolarna ogillade hennes talan. Elisabeth Mayer överklagade därför till Bundesgerichtshof
och hemställde om att en begäran om förhandsavgörande skulle framställas till domstolen.
Bundesgerichtshof fann att artikel 11.2 a i direktiv 92/85 inte skulle tillämpas i detta mål, eftersom Elisabeth Mayers senaste
mammaledighet tog slut innan medlemsstaternas frist för att genomföra direktivet hade löpt ut. Bundesgerichtshof fann emellertid
att det strider mot likabehandlingsprincipen i direktiv 86/378, särskilt artikel 6.1 g, att Elisabeth Mayers mammaledighetsperioder
inte beaktades. Vidare fann Bundesgerichtshof att det är möjligt att artikel 119 i EG‑fördraget har åsidosatts. I denna bestämmelse
anges principen om lika lön för kvinnor och män för lika arbete.
Eftersom Bundesgerichtshof ansåg att tillämplig nationell lagstiftning möjligen var oförenlig med gemenskapsrätten, beslutade
Bundesgerichtshof att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)
Utgör artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG i ändrad lydelse) och/eller artikel 11.2 a i direktiv 92/85 och artikel 6.1
g i direktiv 86/378, i dess lydelse enligt direktiv 96/97, hinder för att tillämpa bestämmelser i stadgarna för ett tilläggspensionssystem
av det här aktuella slaget, enligt vilka en kvinnlig arbetstagare under den lagstadgade mammaledigheten (i detta fall mellan
den 16 december 1992 och den 5 april 1993 och mellan den 17 januari och den 22 april 1994) inte förvärvar några rättigheter
till de försäkringsförmåner som skall utfalla månadsvis vid förtida utträde ur det obligatoriska försäkringssystemet efter
den tidpunkt då försäkringsfallet inträffar (pensionsålder, yrkes- eller arbetsoförmåga), eftersom rätten till dessa förmåner
är beroende av att arbetstagaren har erhållit skattepliktig inkomst av tjänst under referensperioden och eftersom de förmåner
som utbetalas till arbetstagaren under mammaledigheten enligt den nationella lagstiftningen inte anses vara skattepliktig
inkomst av tjänst?
2)
Har det härvid någon särskild betydelse att dessa försäkringsförmåner – till skillnad från den tilläggspension som skulle
ha utbetalats vid försäkringsfallet om hon fortfarande hade omfattats av den obligatoriska försäkringen – inte är avsedda
att garantera den kvinnliga arbetstagarens försörjning vid ålderdom och vid arbetsoförmåga, utan i stället skall kompensera
för de avgifter som har inbetalats för hennes räkning under den tid som hon har omfattats av den obligatoriska försäkringen?”
Bedömningen av tolkningsfrågorna
Parternas yttranden
Elisabeth Mayer har endast hänvisat till begäran om förhandsavgörande. En sammanfattning av begäran om förhandsavgörande återfinns
i punkt 19 i denna dom.
VBL har gjort gällande följande. Bestämmelserna i tilläggspensionssystemet, enligt vilka en kvinnlig arbetstagare under den
lagstadgade mammaledigheten inte förvärvar några rättigheter till försäkringsförmåner, strider inte mot gemenskapsrätten.
Syftet med denna förmån är nämligen inte att skydda den försäkrade arbetstagaren vid ålderdom eller arbetsoförmåga. I stället
är det så att syftet endast är att ge arbetstagaren, vars arbetsförhållande upphört, ett försäkringsvederlag för inbetalade
avgifter. Rätt till en försäkringsförmån omfattas inte av tillämpningsområdet för direktiv 86/378, vars syfte är att genomföra
likabehandlingsprincipen i företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet. Direktiv 92/85 är inte tillämpligt, eftersom
fristen för medlemsstaterna att genomföra direktivet inte hade löpt ut då sakomständigheterna i målet vid den nationella domstolen
ägde rum. Härav följer att VBL med fog kunde besluta att inte utge tilläggsförmåner med avseende på den kvinnliga arbetstagarens
mammaledighetsperioder. Slutligen är systemet förenligt med artikel 119 i EG‑fördraget, eftersom det är fråga om finansieringsformer
för ett yrkesbaserat pensionssystem med särskilda förmåner som inte omfattas av tillämpningsområdet för nämnda bestämmelse.
Europeiska gemenskapernas kommission har gjort gällande följande. Till skillnad från VBL anser kommissionen att ifrågavarande
tilläggspensionssystem inte är förenligt med gemenskapsrätten. Artikel 11.2 a i direktiv 92/85 utgör hinder för att tillämpa
nationella bestämmelser som de i 29 § punkt 7 i stadgan för VBL. För att förvärva rättigheter till yrkespension, såsom den
försäkringsförmån som avses i målet vid den nationella domstolen, under den lagstadgade mammaledigheten krävs enligt dessa
bestämmelser att inkomst uppbärs för vilken avgifter skall erläggas till tilläggspensionssystemet under denna period och att
den eventuella inkomsten uppgår till ett visst belopp. Att fristen för att införliva direktiv 92/85 inte hade löpt ut då den
här aktuella mammaledigheten togs ut har inte någon betydelse, eftersom mammaledighet som tas ut innan denna frist löpt ut
också skall beaktas oavsett när den inträffade. För det fall domstolen inte tolkar artikel 11.2 a i direktiv 92/85 på detta
sätt, görs det gällande att artikel 6.1 g i direktiv 86/378 utgör hinder för att tillämpa de aktuella nationella bestämmelserna,
i den mån mammaledighet som tas ut innan fristen för att införliva direktiv 92/85 har löpt ut berörs. Det saknas enligt kommissionen
anledning att pröva problemet utifrån bestämmelserna i artikel 119 i EG‑fördraget.
Domstolens bedömning
Domstolen finner att det är lämpligt att pröva de båda tolkningsfrågorna tillsammans.
I artikel 2.1 i direktiv 96/97 föreskrivs att varje bestämmelse som syftar till att genomföra detta direktiv, när det gäller
arbetstagare, måste omfatta alla förmåner som härrör från anställningstiden efter den 17 maj 1990.
Den mammaledighet som är föremål för prövning i målet vid den nationella domstolen togs ut efter detta datum, nämligen åren 1992,
1993 och 1994. Härav följer att direktiv 86/378, i dess lydelse enligt direktiv 96/97, är tillämpligt på denna mammaledighet
såvitt avser beaktandet av ledigheten vid beräkningen av därmed sammanhängande förmåner.
I artikel 6.1 g i direktiv 86/378, i dess lydelse enligt direktiv 96/97, föreskrivs att med bestämmelser som står i strid
med likabehandlingsprincipen avses sådana bestämmelser som direkt eller indirekt beror på kön, när det gäller att temporärt
upphäva innehavet eller förvärvet av rättigheter under mammaledighet eller ledighet av familjeskäl som beviljas enligt lag
eller avtal och betalas av arbetsgivaren.
De rättigheter som avses i artikel 6.1 g i nämnda direktiv omfattar rättigheter till framtida pension vars förvärv temporärt
skulle kunna upphävas med tillämpning av de nationella bestämmelserna om mammaledighet.
VBL har gjort gällande att den försäkringsförmån som är föremål för prövning i målet vid den nationella domstolen inte omfattas
av direktiv 86/378, eftersom syftet med denna förmån inte är att skydda den försäkrade arbetstagaren vid ålderdom eller arbetsoförmåga
utan i stället att ge arbetstagaren ett försäkringsvederlag för utbetalade avgifter. Domstolen godtar inte detta argument.
Av vad som angetts i begäran om förhandsavgörande angående ifrågavarande försäkringsförmån framgår nämligen att denna förmån
utgör en del av ett tilläggspensionssystem och att syftet med den är att garantera de försäkrade arbetstagarna betalning vid
ålderdom och arbetsoförmåga. En dylik försäkringsförmån utgör således en tilläggsförmån som omfattas av tillämpningsområdet
för direktiv 86/378 såsom det definieras i artiklarna 2 och 4 i nämnda direktiv. Försäkringsförmånen återfinns inte heller
i något av de undantag som anges i direktivet.
Den mammaledighet som avses i artikel 6.1 g i direktiv 86/378, i dess lydelse enligt direktiv 96/97, är sådan som beviljas
enligt lag eller avtal och betalas av arbetsgivaren.
Av begäran om förhandsavgörande framgår att under mammaledigheten fick Elisabeth Mayer moderskapspenningen från staten enligt
13 § punkt 2 i Mutterschutzgesetz jämte tillägget till denna moderskapspenning från arbetsgivaren enligt 14 § punkt 1 i samma
lag, vilket uppgick till skillnaden mellan moderskapspenningen och Elisabets Mayers senaste nettolön. Elisabeth Mayers mammaledighet
har således delvis betalats av hennes arbetsgivare. Detta är tillräckligt för att visa att hennes mammaledighet har betalats
av arbetsgivaren i enlighet med artikel 6.1 g i nämnda direktiv.
Härav följer att artikel 6.1 g i direktiv 86/378, i dess lydelse enligt direktiv 96/97, utgör hinder för att tillämpa en nationell
bestämmelse som den i 29 § punkt 7 i stadgan för VBL, enligt vilken förvärvet av rättigheter till en försäkringsförmån temporärt
upphävs under mammaledighet som beviljas enligt lag genom att det uppställs som villkor att den kvinnliga arbetstagaren har
en skattepliktig inkomst under denna mammaledighet.
Det saknas anledning att pröva direktiv 92/85, eftersom den mammaledighet som är föremål för prövning i målet vid den nationella
domstolen togs ut innan fristen för direktivets införlivande löpte ut, det vill säga den 19 oktober 1994.
Eftersom det svar som lämnats på tolkningsfrågorna grundas på direktiv 86/378, i dess lydelse enligt direktiv 96/97, saknas
anledning att tolka artikel 119 i EG‑fördraget.
Tolkningsfrågorna skall således besvaras på följande sätt:
Artikel 6.1 g i direktiv 86/378, i dess lydelse enligt direktiv 96/97, skall tolkas så, att artikeln utgör hinder för att
tillämpa nationella bestämmelser, enligt vilka en kvinnlig arbetstagare under sin enligt lag beviljade mammaledighet som delvis
betalas av arbetsgivaren inte förvärvar några rättigheter till en försäkringsförmån som ingår i ett pensionstilläggssystem
på grund av att det uppställs krav på att den kvinnliga arbetstagaren skall ha skattepliktig inkomst under mammaledigheten
för att kunna förvärva nämnda rättigheter.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
På dessa grunder beslutar domstolen (första avdelningen) följande dom:
Artikel 6.1 g i rådets direktiv 86/378/EEG av den 24 juli 1986 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor
och män i fråga om företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet, i dess lydelse enligt rådets direktiv 96/97/EG
av den 20 december 1996 skall tolkas så, att artikeln utgör hinder för att tillämpa nationella bestämmelser, enligt vilka
en kvinnlig arbetstagare under sin enligt lag beviljade mammaledighet som delvis betalas av arbetsgivaren inte förvärvar några
rättigheter till en försäkringsförmån som ingår i ett pensionstilläggssystem på grund av att det uppställs krav på att den
kvinnliga arbetstagaren skall ha skattepliktig inkomst under mammaledigheten för att kunna förvärva nämnda rättigheter.
Underskrifter
–
Rättegångsspråk: tyska.