CELEX: 62002CJ0309
Životné prostredie
Voľný pohyb tovaru
Obaly a odpady z obalov
Smernica 94/62/ES
Povinnosť zálohovania a spätného odberu jednorazových obalov v závislosti od celkového percentuálneho podielu opätovne použiteľných obalov

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Európskeho parlamentu a Rady 94/62/ES z 20. decembra 1994
o obaloch a odpadoch z obalov (Ú. v. ES L 365, s. 10) a článku 28 ES.
Tento návrh bol podaný v rámci konania, ktoré bolo začaté Radlberger Getränkegesellschaft mbH & Co. a S. Spitz KG, rakúskymi
spoločnosťami vyrábajúcimi nápoje, proti Spolkovej krajine Bádensko-Württembersko.

Právny rámec

Smernica 94/62
Smernica 94/62 má podľa svojho článku 1 ods. 1 za cieľ zharmonizovať vnútroštátne opatrenia týkajúce sa hospodárenia s obalmi
a s odpadmi z obalov, aby sa na jednej strane zabránilo ich vplyvu na životné prostredie všetkých členských štátov, ako aj
iných krajín alebo sa takýto vplyv znížil, a to vysokou úrovňou ochrany životného prostredia, a na druhej strane, aby sa zabezpečil
funkčný vnútorný trh, aby sa vyhlo prekážkam v obchodovaní a deformácii a obmedzovaniu hospodárskej súťaže v Spoločenstve.
Podľa znenia článku 1 ods. 2 táto smernica „stanovuje opatrenia s cieľom znížiť produkciu odpadov z obalov a to prioritne,
predchádzaním vzniku takýchto odpadov a dodatočne, stanovuje základný princíp opätovného použitia, recyklácie alebo iného
spôsobu zhodnotenia odpadov z obalov a tak redukuje konečné zneškodňovanie takýchto odpadov“.
Článok 5 predmetnej smernice stanovuje:
„Členské štáty môžu podporovať systémy opätovného použitia obalov, ktoré môžu byť opätovne použité environmentálne vhodným
spôsobom v súlade so zmluvou.“
Článok 7 smernice 94/62 stanovuje:
„1.      Členské štáty urobia potrebné opatrenia, aby zabezpečili vytvorenie systémov, ktoré zabezpečia:
a)      návrat [spätný odber –
neoficiálny preklad
] a/alebo zber použitých obalov a/alebo odpadov z obalov od spotrebiteľa, iného konečného užívateľa alebo z prúdu odpadov
s cieľom ukončiť ho najvhodnejšou alternatívou odpadového hospodárstva;
b)      opätovné použitie alebo zhodnotenie vrátane recyklácie zozbieraných obalov a/alebo odpadov z obalov,
aby dosiahli ciele stanovené touto smernicou.
Systémy sú otvorené pre účasť hospodárskych operátorov dotknutých sektorov a pre účasť príslušných verejných inštitúcií. Takisto
sa vzťahujú na dovážané výrobky, nediskriminujú ich ani podrobnými opatreniami ani poplatkami za prístup do systému a sú navrhnuté
tak, aby nevytvárali bariéry v obchode alebo nedeformovali hospodársku súťaž v súlade so zmluvou.
2.      Systémy uvedené v odseku 1 sú súčasťou politiky, ktorá pokrýva všetky obaly a odpady z obalov a berú do úvahy najmä požiadavky
týkajúce sa ochrany životného prostredia a zdravia spotrebiteľov, bezpečnosti a hygieny; ochrany kvality, autentickosti a technických
charakteristík balených tovarov a použitých materiálov a ochrany priemyselných a komerčných majetkových práv.“
Článok 18 tej istej smernice je formulovaný takto:
„Členské štáty nebránia umiestňovaniu na trh takých výrobkov, ktoré spĺňajú predpisy tejto smernice.“

Vnútroštátna právna úprava
Verordnung über die Vermeidung und Verwertung von Verpackungsabfällen (nariadenie o zamedzovaní a o zhodnocovaní odpadov z obalov)
z 21. augusta 1998 (BGBl. 1998 I, s. 2379; ďalej len „VerpackV“) uvádza rôzne systémy predchádzania a znižovania vplyvu odpadov
z obalov na životné prostredie. Majúc za cieľ konkrétne prebrať smernicu 94/62 VerpackV nahradil Verordnung über die Vermeidung
von Verpackungsabfällen (nariadenie o zamedzovaní odpadov z obalov) z 12. júna 1991 (BGBl. 1991 I, s. 1234).
Paragraf 6 ods. 1 a 2 VerpackV ukladajú nasledujúce povinnosti:
„1.      Predajca je povinný v skutočnom nákupnom mieste alebo v bezprostrednej blízkosti zadarmo spätne odoberať prázdne predajné
obaly použité konečným spotrebiteľom, zhodnocovať ich v súlade s požiadavkami definovanými v bode 1 prílohy I a splniť požiadavky
definované v bode 2 prílohy I. Požiadavky zhodnotenia môžu byť tiež splnené opätovným použitím alebo odoslaním obalov predajcovi
alebo výrobcovi podľa paragrafu 2. Predajca je povinný upriamiť pozornosť súkromného spotrebiteľa na možnosť prebratia uvádzanú
v prvej vete prostredníctvom jasne viditeľných a čitateľných oznamov. Povinnosť ustanovená prvou vetou sa obmedzuje na typy,
formy a rozmery obalov, rovnako ako na obaly tovarov, ktoré sú súčasťou sortimentu predajcu. Pre predajcov disponujúcich predajnou
plochou menšou ako 200 m
sa povinnosť spätného odberu obmedzuje na obaly značiek uvádzaných na trh predajcom. V zásielkovom predaji tento spätný odber
musí byť zaručený primeranou možnosťou spätného odberu v dostatočnej blízkosti konečného spotrebiteľa. Možnosť prebratia musí
byť oznámená pri odoslaní tovarov a v katalógoch. Ak predajné obaly nepochádzajú od súkromných spotrebiteľov, môžu byť uzavreté
zmluvy stanovujúce odchylne miesto prebratia a režim nákladov. Pokiaľ predajca spätne odoberajúc obaly v mieste dodania nesplní
povinnosti uložené prvou vetou, musí zabezpečiť dodržanie systému uvádzaného odsekom 3. Na predajcov obalov, pre ktorých je
účasť na systéme uvádzanom odsekom 3 vylúčená, sa požiadavky zhodnotenia uvádzané paragrafom 4 ods. 2 použijú
mutatis mutandis,
ako výnimka z prvej vety.
2.      Výrobcovia a predajcovia sú povinní zadarmo spätne odoberať v skutočnom nákupnom mieste obaly odovzdávané predajcami, za použitia
odseku 1, zhodnocovať ich v súlade s požiadavkami definovanými v bode 1 prílohy I a splniť požiadavky definované v bode 2
prílohy I. Požiadavky zhodnotenia môžu byť tiež splnené opätovným použitím obalov. Povinnosti uložené prvou vetou sa obmedzujú
na typy, formy a rozmery obalov, rovnako ako na balenia tovarov, ktoré výrobcovia alebo predajcovia uvádzajú na trh. Prvý
odsek ôsma až desiata veta sa použijú
mutatis mutandis.
“
Podľa odseku 3 toho istého paragrafu tieto povinnosti spätného odberu a zhodnocovania môžu v zásade byť tiež splnené účasťou
výrobcu alebo predajcu na globálnom systéme zberu použitých predajných obalov. Tento odsek ukladá príslušným regionálnym orgánom
posúdiť v rámci svojej pôsobnosti, či tento systém spĺňa podmienky uložené VerpackV.
V zmysle paragrafu 8 ods. 1 VerpackV predajcovia, ktorí uvádzajú na trh tekuté potravinárske výrobky balené do opätovne nepoužiteľných
obalov, sú povinní vybrať od kupujúceho zálohu v minimálnej sume 0,25 EUR za obal vrátane dane z pridanej hodnoty. Minimálna
suma zálohy sa zvyšuje na 0,50 EUR vrátane dane z pridanej hodnoty, keď objem obalu presahuje 1,5 litra. Záloha musí byť vybratá
každým nasledujúcim predajcom vo všetkých štádiách uvedenia na trh až po predaj konečnému spotrebiteľovi. Záloha je vrátená
pri prebratí obalov v súlade s paragrafom 6 ods. 1 a 2 VerpackV.
Podľa paragrafu 9 ods. 1 VerpackV toto povinné zálohovanie sa nepoužije na obaly, pri ktorých je predajca alebo výrobca oslobodený
od povinnosti spätného odberu z dôvodu jeho účasti na globálnom systéme zberu uvedenom v paragrafe 6 ods. 3.
VerpackV predsa vo svojom paragrafe 9 ods. 2 stanovuje okolnosti, za ktorých je pre určité nápoje použitie paragrafu 6 ods. 3
vylúčené. Znenie tohto ustanovenia je:
„Ak na území platnosti tohto predpisu podiel nápojov balených do opätovne použiteľných obalov, či už ide o pivo, minerálne
vody (vrátane pramenitých vôd, stolových vôd a minerálnych vôd) osviežujúce šumivé nápoje, ovocné šťavy... alebo vína...,
celkovo v priebehu roka klesne pod 72 %, bude potrebné pristúpiť k novému posúdeniu relevantného podielu opätovne použiteľných
obalov na obdobie dvanástich mesiacov nasledujúcich po oznámení o tom, že podiel opätovne použiteľných obalov nie je dosahovaný.
Ak podiel opätovne použiteľných obalov na federálnom území je nižší ako podiel uvedený v prvej vete, rozhodnutie na základe
paragrafu 6 ods. 3 sa považuje pre nápoje, u ktorých podiel opätovne použiteľných obalov stanovený pre rok 1991 nebol dosiahnutý,
za zrušené na celom federálnom území od prvého dňa šiesteho mesiaca nasledujúceho po zverejnení uvedenom v odseku 3...“
V súlade s paragrafom 9 ods. 3 VerpackV nemecká vláda publikuje každý rok relevantný podiel uvedený v odseku 2 tohto paragrafu
pre nápoje balené do obalov podporovaných z ekologického hľadiska. Podľa odseku 4 toho istého paragrafu príslušné úrady pristúpia
na žiadosť alebo
ex offo
k novému ohodnoteniu v súlade s paragrafom 6 ods. 3, ak po zrušujúcom rozhodnutí je relevantný podiel pre nápoje balené do
takýchto obalov opäť dosiahnutý.

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Žalobcovia v konaní pred vnútroštátnym súdom vyvážajú do Nemecka osviežujúce šumivé nápoje, ovocné šťavy a iné nešumivé nápoje
rovnako ako stolové vody v jednorazových zhodnotiteľných obaloch. Na účel zhodnocovania týchto obalov pristúpili ku globálnemu
systému zberu odpadov prevádzkovaného spoločnosťou „Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland AG“ a boli z tohto dôvodu
oslobodení od povinnosti vyberať zálohu uvedenú v paragrafe 8 ods. 1 VerpackV za nápoje v jednorazových obaloch predávané
v Nemecku.
Podľa oznámenia nemeckej vlády z 28. januára 1999 podiel opätovne použiteľných nápojových obalov sa od roku 1997 prvýkrát
znížil pod 72 % a konkrétne na 71,33 %. Keďže tento podiel zostával v priebehu dvoch nasledujúcich období, konkrétne medzi
februárom 1999 a januárom 2000 a medzi májom 2000 a aprílom 2001, na celom federálnom území pod 72 %, nemecká vláda 2. júla
2002 podľa paragrafu 9 ods. 3 VerpackV oznámila vyberanie povinnej zálohy za minerálne vody, pivá a osviežujúce nápoje od
1. januára 2003. V súlade s VerpackV boli teda žalobcovia v konaní pred vnútroštátnym súdom od uvedeného dátumu povinní vyberať
zálohu predpísanú paragrafom 8 ods. 1 tohto predpisu za väčšinu svojich obalov z nápojov predávaných v Nemecku a následne
spätne odoberať a zhodnocovať svoje prázdne obaly.
Dňa 23. mája 2002 žalobcovia v konaní pred vnútroštátnym súdom podali na Verwaltungsgericht Stuttgart žalobu proti spolkovej
krajine Bádensko‑Württembersko, v ktorej uvádzali, že režim kvót opätovne použiteľných obalov uvádzaný vo VerpackV a povinnosti
zálohovania a spätného odberu vzťahujúce sa na neho sú v rozpore s článkom 1 ods. 1 a 2, článkami 5, 7 a 18 smernice 94/62,
rovnako ako s článkom 28 ES. Spolková republika Nemecko bola požiadaná o vyjadrenie k veci.
Podľa vnútroštátneho súdu, stotožňujúc sa s výkladom, ktorý zastávajú žalobcovia v konaní pred vnútroštátnym súdom, podľa
ktorého článok 1 ods. 2 smernice 94/62 predpokladá vyváženosť medzi opätovným použitím obalov a ich zhodnotením, sa objavuje
konkrétne otázka, či systém VerpackV je zlučiteľný s touto smernicou, pretože tento systém robí uvádzanie na trh jednorazových
obalov ťažším, keď pomer opätovne použiteľných obalov klesne pod určitú hranicu. Tento súd poznamenal, že výrobcovia so sídlom
v inom členskom štáte sú vystavení vyšším nákladom ako nemeckí výrobcovia, ak sa rozhodnú uvádzať svoje nápoje na trh v opätovne
použiteľných obaloch. Zdôraznil, že podľa žalobcov v konaní pred vnútroštátnym súdom po rovnakú dobu, po ktorú bola povinnosť
vyberať zálohu pozastavená, nemecké predpisy ovplyvňovali aj situáciu výrobcov so sídlom v inom členskom štáte, z dôvodu,
že nemeckí predajcovia mali tendenciu vylúčiť jednorazové obaly zo svojho sortimentu nápojov na účel toho, aby podiel opätovne
použiteľných obalov neklesol pod 72 %.
Za týchto okolností Verwaltungsgericht Stuttgart rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne
otázky:
„1.      Je potrebné vykladať článok 1 ods. 2 smernice 94/62... v tom zmysle, že zakazuje členským štátom zvýhodňovať systémy opätovného
použitia nápojových obalov v porovnaní s jednorazovými zhodnotiteľnými obalmi, zrušujúc – ak podiel opätovne použiteľných
obalov klesne pod 72 % – možnosť oslobodenia od uloženej povinnosti spätného odberu, správy a zálohovania prázdnych nápojových
jednorazových obalov účasťou na systéme spätného odberu a správy, čo sa týka nápojov, pri ktorých podiel opätovne použiteľných
obalov klesol pod podiel konštatovaný roku 1991?
2.      Je potrebné vykladať článok 18 smernice [94/62] v tom zmysle, že zakazuje členským štátom vytvárať prekážky uvádzania na trh
nápojov balených do jednorazových zhodnotiteľných obalov zrušením – ak federálny podiel opätovne použiteľných obalov klesne
pod 72 % – možnosti oslobodenia od uloženej povinnosti spätného odberu, správy a zálohovania prázdnych jednorazových nápojových
obalov účasťou na systéme spätného odberu a správy, čo sa týka nápojov, pri ktorých podiel opätovne použiteľných obalov klesol
pod podiel konštatovaný roku 1991?
3.      Je potrebné vykladať článok 7 smernice [94/62] v tom zmysle, že poskytuje výrobcom a predajcom nápojov balených do jednorazových
zhodnotiteľných obalov právo účasti na už vytvorených systémoch spätného odberu a správy obalov použitých na nápoje na účel
spĺňania zákonom predpísaných povinností zálohovania jednorazových nápojových obalov a spätného odberu použitých nápojových
obalov?
4.      Je potrebné vykladať článok 28 ES v tom zmysle, že zakazuje členským štátom prijať právne predpisy, podľa ktorých ak federálny
podiel opätovne použiteľných nápojových obalov klesne pod 72 %, možnosť oslobodenia od uloženej povinnosti spätného odberu,
správy a zálohovania prázdnych jednorazových nápojových obalov účasťou na systéme spätného odberu, správy a zálohovania prázdnych
obalov je zrušená, čo sa týka nápojov, pri ktorých podiel opätovne použiteľných obalov klesol pod podiel konštatovaný roku
1991?“

O návrhoch na opätovné otvorenie ústnej časti konania
Listami doručenými do kancelárie Súdneho dvora 14. a 17. júna 2004 nemecká vláda a žalovaná v konaní pred vnútroštátnym súdom
žiadali Súdny dvor o opätovné otvorenie ústnej časti konania podľa článku 61 rokovacieho poriadku.
Na podporu svojej žiadosti nemecká vláda uvádzala, že návrhy prednesené 6. mája 2004 generálnym advokátom obsahujú rad prvkov,
ktoré neboli predmetom ani písomnej a ani ústnej časti konania, a vyplýva z nich nepresné posúdenie tvrdení, ktoré uvádzala
pred Súdnym dvorom. Rovnako žalovaná v konaní pred vnútroštátnym súdom tvrdí, že predmetné návrhy sa týkajú určitých prvkov,
ktoré neboli prejednávané a ktoré neboli Súdnemu dvoru dostatočne vysvetlené.
V tomto smere je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor môže i bez návrhu alebo na návrh generálneho advokáta, alebo na návrh
účastníkov konania nariadiť opätovné otvorenie ústnej časti konania v súlade s článkom 61 svojho rokovacieho poriadku, pokiaľ
sa domnieva, že skutkový stav nie je dostatočne objasnený alebo že vec musí byť rozhodnutá na základe tvrdenia, ktoré nebolo
medzi účastníkmi konania prejednané (pozri rozsudky z 10. februára 2000, Deutsche Post, C‑270/97 a C‑271/97, Zb. s. I‑929,
bod 30; z 19. februára 2002, Wouters a i., C‑309/99, Zb. s. I‑1577, bod 42; z 18. júna 2002, Philips, C‑299/99, Zb. s. I‑5475,
bod 20, a z 12. decembra 2002, Sieckmann, C‑273/00, Zb. s. I‑11737, bod 22).
V danom prípade však Súdny dvor po vypočutí generálneho advokáta konštatoval, že disponuje všetkými zisteniami potrebnými
na zodpovedanie otázok položených v tejto veci a že tieto zistenia boli predmetom súdneho pojednávania vedeného pred ním.
Je preto potrebné odmietnuť návrhy nemeckej vlády a žalovanej v konaní pred vnútroštátnym súdom o opätovné otvorenie ústnej
časti konania.

O prejudiciálnych otázkach

O prípustnosti prejudiciálnych otázok
Žalovaná v konaní pred vnútroštátnym súdom tvrdí, že Súdny dvor musí odmietnuť prejudiciálne otázky ako neprípustné, pretože
žaloba v konaní pred vnútroštátnym súdom je neprípustná, keďže smeruje proti spolkovej krajine Bádensko-Württembersko. V skutočnosti
nemajúc žiadnu legislatívnu alebo normatívnu právomoc týkajúcu sa veci, spolková krajina Bádensko‑Württembersko iba vykonávala
federálnu právnu úpravu. Podľa žalovanej v konaní pred vnútroštátnym súdom by žaloba mala smerovať proti federácii a mala
byť podaná na súde príslušnom na tento účel, konkrétne na Verwaltungsgericht de Berlin. V obdobných konaniach niektoré nemecké
správne súdy už konštatovali neprípustnosť obdobných žalôb.
V tomto smere je potrebné pripomenúť, že Súdnemu dvoru neprislúcha zohľadňovať rozdelenie funkcií medzi neho a vnútroštátne
súdy, preverujúc, či rozhodnutie, o ktoré je žiadaný, bolo prijaté v súlade s organizačnými a procesnými predpismi vnútroštátneho
práva (pozri rozsudky z 3. marca 1994, Eurico Italia a i., C‑332/92, C‑333/92 a C‑335/92, Zb. s. I‑711, bod 13; zo 16. septembra
1999, WWF a i., C‑435/97, Zb. s. I‑5613, bod 33, a z 3. októbra 2000, Gozza a i., C‑371/97, Zb. s. I‑7881, bod 30). Súdny
dvor sa musí pridŕžať rozhodnutia pochádzajúceho od vnútroštátneho súdu členského štátu, pokiaľ nie je zahrnuté do rámca vnútroštátnych
prostriedkov právnej ochrany eventuálne upravovaných vnútroštátnym právom (rozsudok zo 14. januára 1982, Reina, 65/81, Zb.
s. 33, bod 7).
V danom prípade z uznesenia o začatí prejudiciálneho konania vyplýva, že Verwaltungsgericht Stuttgart je názoru, že žaloba
v konaní pred vnútroštátnym súdom je prinajmenšom čiastočne prípustná.
Okrem toho je nesporné, že existuje priama spojitosť medzi na jednej strane štyrmi prejudiciálnymi otázkami týkajúcimi sa
výkladu článkov 1, 7 a 18 smernice 94/62 a článku 28 ES položenými na účel umožnenia vnútroštátnemu súdu posúdiť zlučiteľnosť
predmetnej nemeckej právnej úpravy s ich ustanoveniami a na druhej strane predmetom žaloby v konaní pred vnútroštátnym súdom,
ktorý smeruje ku konštatovaniu, že žalobcovia v konaní pred vnútroštátnym súdom nie sú povinní sa podriadiť povinnosti zálohovania
a individuálneho spätného odberu ich jednorazových obalov.
Z toho vyplýva, že návrh na začatie konania o prejudiciálnych otázkach je prípustný.

O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 1 ods. 2 smernice 94/62 bráni tomu, aby členský štát zvýhodňoval
systémy opätovného použitia obalov uplatnením takého systému, ako sa uvádza v paragrafe 8 ods. 1 a paragrafe 9 ods. 2 VerpackV.
V tomto smere je potrebné pripomenúť, že článok 1 ods. 2 smernice 94/62 uvádza ako „prvú prioritu“ opatrenia majúce za cieľ
predchádzanie vzniku odpadov z obalov ním vymenované a „stanovuje základný princíp“ opätovného použitia, recyklácie a iných
spôsobov zhodnotenia odpadov z obalov.
Ôsme odôvodnenie tejto smernice stanovuje, že „pokiaľ sa neuskutoční vedecký a technický pokrok zhodnocovacích postupov, opätovné
používanie a recyklácia by sa mali uprednostňovať pokiaľ ide o environmentálne vplyvy; keďže to vyžaduje od členských štátov
vytvorenie systémov zaručujúcich návrat použitých obalov i odpadov z obalov; keďže posudzovania životných cyklov by sa mali
čo najskôr ukončiť, aby sa mohlo zdôvodniť zreteľné rozčlenenie na opätovne použiteľné, recyklovateľné a zhodnocovateľné obaly“.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že smernica 94/62 nestanovuje hierarchiu medzi opätovným použitím obalov na jednej strane a zhodnotením
odpadov z obalov na strane druhej.
Treba však predsa poznamenať, že článok 5 smernice 94/62 umožňuje členským štátom prijať opatrenia smerujúce k podporovaniu
systémov opätovného použitia obalov, ktoré môžu byť opätovne použité environmentálne vhodným spôsobom.
Zo znenia toho istého článku 5 vyplýva, že takáto politika podporovania opätovného použitia obalov je povolená, iba ak je
v súlade so Zmluvou.
Rovnako opatrenia prijaté členským štátom podľa článku 5 predmetnej smernice musia rešpektovať nielen požiadavky vyplývajúce
z jej iných ustanovení, menovite z článku 7, ktorého sa týka tretia prejudiciálna otázka, ale tiež povinnosti vyplývajúce
z ustanovení Zmluvy, konkrétne článku 28 ES, ktorého sa týka štvrtá prejudiciálna otázka.
Následne, na prvú otázku je potrebné odpovedať tak, že článok 1 ods. 2 smernice 94/62 nebráni tomu, aby členské štáty zaviedli
opatrenia majúce za cieľ zvýhodnenie systémov opätovného použitia obalov.
S ohľadom na vyššie uvedené je potrebné odpovedať najprv na tretiu a štvrtú prejudiciálnu otázku.

O tretej otázke
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 7 smernice 94/62 poskytuje výrobcom a predajcom nápojov
balených do jednorazových zhodnotiteľných obalov, ktorým je umožnené splniť si svoje povinnosti zálohovania a spätného odberu
účasťou na globálnom systéme zberu obalov, právo pokračovať na účasti v takomto globálnom systéme na účel plnenia si svojich
zákonných povinností.
Je potrebné pripomenúť, že smernica 94/62 ukladá členským štátom svojím článkom 7 ods. 1 prijať opatrenia potrebné na vytvorenie
systémov zabezpečujúcich na jednej strane spätný odber a/alebo zber použitých obalov a/alebo odpadov z obalov a na druhej
strane opätovné použitie alebo zhodnotenie zozbieraných obalov a/alebo odpadov z obalov. Podľa tohto ustanovenia tieto systémy
musia byť otvorené pre účasť hospodárskych operátorov a účasť príslušných verejných inštitúcií, majú byť aplikované na dovážané
výrobky nediskriminačným spôsobom a navrhnuté tak, aby nevytvárali bariéry v obchode alebo nedeformovali hospodársku súťaž
v súlade so zmluvou.
Článok 7 ods. 2 predmetnej smernice vyžaduje, aby opatrenia uvádzané v odseku 1 toho istého článku patrili do rámca politiky,
ktorá pokrýva všetky obaly a odpady z obalov, a špecifikuje, že tieto opatrenia majú brať do úvahy najmä požiadavky týkajúce
sa ochrany životného prostredia a zdravia spotrebiteľov, bezpečnosti a hygieny, ochrany kvality, autentickosti a technických
charakteristík balených tovarov a použitých materiálov rovnako ako ochrany priemyselných a komerčných majetkových práv.
Článok 7 ponecháva členským štátom, čo sa týka jednorazových obalov, na výber medzi systémom individuálneho zálohovania a spätného
odberu na jednej strane a globálnym systémom zberu odpadov na druhej strane, alebo ešte výber kombinácie týchto dvoch systémov
v závislosti od typu tovarov, pokiaľ zvolené systémy majú za cieľ nasmerovanie obalov k najvhodnejším riešeniam správy odpadov,
ktoré patria do rámca politiky pokrývajúcej všetky obaly a odpady z obalov.
Toto ustanovenie neudeľuje dotknutým výrobcom a predajcom žiadne právo pokračovať v účasti na danom systéme správy odpadov
z obalov.
V skutočnosti smernica 94/62 nevytvára žiadne prekážky tomu, aby členský štát ustanovil zmeny systémov správy odpadov z obalov
zavedených na svojom území spôsobom zabezpečenia najvhodnejšieho riešenia správy odpadov.
Pokiaľ teda smernica 94/62 umožňuje členskému štátu upraviť v závislosti od okolností nahradenie zberu obalov v blízkosti
bydliska spotrebiteľov alebo v miestach predaja systémom individuálneho zálohovania a spätného odberu, je potrebné, aby takéto
nahradenie rešpektovalo určité podmienky.
Na jednej strane nový systém musí byť rovnako spôsobilý dosiahnuť ciele smernice 94/62. Konkrétnejšie, ak je nový systém,
ako v danom prípade, systémom individuálneho zálohovania a spätného odberu, predmetný členský štát musí dbať o to, aby existoval
dostatočný počet preberacích miest, na účel, aby si spotrebitelia, ktorí kúpili tovary balené do jednorazových zálohovaných
obalov, mohli vybrať sumu zálohy, dokonca ak by sa nevrátili do miesta prvotného nákupu.
V tomto smere je dôležité poznamenať, že paragraf 6 ods. 1 prvá veta VerpackV stanovuje, že predajca je povinný spätne odberať
prázdne predajné obaly v skutočnom nákupnom mieste alebo v jeho bezprostrednej blízkosti („am Ort der tatsächlichen Übergabe
oder in dessen unmittelbarer Nähe“). Hoci je pravdou, že nasledujúce vety predmetného odseku pridávajú určité upresnenia,
najmä čo sa týka obmedzení tejto povinnosti v závislosti od vlastností predmetných obalov a v závislosti od predajnej plochy
predmetného predajcu, skutočnosťou zostáva, že rozsah povinnosti spätného odberu sa nezdá byť pozbavený nepresnosti.
Na druhej strane prechod na nový systém sa musí uskutočniť bez prerušenia a bez ohrozenia možnosti podnikateľských subjektov
predmetného odvetvia efektívne sa zúčastňovať na novom systéme od jeho nadobudnutia účinnosti. V tomto smere je potrebné konštatovať,
že článok 7 ods. 1 smernice 94/62 zaväzuje každý členský štát zabezpečovať dotknutým výrobcom a predajcom v každej chvíli
a bez diskriminácie prístup k systému správy odpadov z obalov.
Členskému štátu, ktorý pristupuje k zmene existujúceho systému správy odpadov z obalov na iný, teda prislúcha zabezpečiť,
aby dotknutí výrobcovia a predajcovia disponovali primeranou lehotou pre prechod na nový systém spôsobom, aby mohli prispôsobiť
svoje výrobné postupy rovnako ako svoje distribučné siete požiadavkám nového systému.
Na tretiu otázku je teda potrebné odpovedať tak, že hoci článok 7 smernice 94/62 neposkytuje dotknutým výrobcom a predajcom
žiadne právo pokračovať v účasti na danom systéme správy odpadov z obalov, bráni zmene globálneho systému zberu takýchto obalov
na systém individuálneho zálohovania a spätného odberu, ak nový systém nie je rovnako spôsobilý dosiahnuť ciele predmetnej
smernice alebo ak sa prechod na tento nový systém neuskutočňuje bez prerušenia a ohrozenia možnosti hospodárskych operátorov
predmetného odvetvia efektívne sa zúčastňovať na novom systéme od jeho nadobudnutia účinnosti.

O štvrtej otázke
Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 28 ES bráni vnútroštátnej právnej úprave, aká je uvádzaná
v paragrafe 8 ods. 1 a paragrafe 9 ods. 2 VerpackV, ktorá podriaďuje možnosť výrobcov a predajcov používajúcich jednorazové
obaly splniť si svoje povinnosti zálohovania a spätného odberu, ako aj zhodnocovania prostredníctvom účasti na globálnom systéme
zberu podielu opätovne použiteľných obalov na predmetnom trhu.
O uplatniteľnosti článku 28 ES
Podľa nemeckej vlády nemôže ísť o konflikt medzi článkom 28 ES a predmetnou vnútroštátnou právnou úpravou, berúc do úvahy,
že čo sa týka opätovného použitia obalov, smernica 94/62, konkrétne jej články 5, 9 a 18, má za cieľ pristúpiť k úplnej harmonizácii
predmetnej problematiky.
S ohľadom na okolnosť, že pokiaľ je určitá oblasť predmetom úplnej harmonizácie na úrovni Spoločenstva, každé vnútroštátne
opatrenie, ktoré sa jej týka, sa musí posudzovať s ohľadom na ustanovenia tohto harmonizačného opatrenia a nie s ohľadom na
primárne právo (rozsudky Súdneho dvora z 12. októbra 1993, Vanacker a Lesage, C‑37/92, Zb. s. I‑4947, bod 9; z 13. decembra
2001, DaimlerChrysler, C‑324/99, Zb. s. I‑9897, bod 32, a z 11. decembra 2003, Deutscher Apothekerverband, C‑322/01, zatiaľ
neuverejnený v Zbierke, bod 64), je potrebné stanoviť, že harmonizácia vykonaná smernicou 94/62 vylučuje skúmanie zlučiteľnosti
predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy s článkom 28 ES.
V tomto smere je potrebné poznamenať, že čo sa týka opätovného použitia obalov, článok 5 smernice 94/62 sa obmedzuje na umožnenie
členským štátom podporovať v súlade so Zmluvou systémy opätovného použitia obalov, ktoré môžu byť opätovne použité environmentálne
vhodným spôsobom.
Nad rámec definície pojmu „opätovn[é] použi[tie]“ obalov v niektorých všeobecných ustanoveniach o opatreniach na prevenciu
vzniku odpadov z obalov a ustanoveniach týkajúcich sa systémov spätného odberu, zberu a zhodnocovania uvádzaných v jej článku
3 bod 5 a článkoch 4 a 7, smernica 94/62 neupravuje, čo sa týka členských štátov, ktoré môžu použiť možnosť uvádzanú jej článkom
5, organizáciu systémov podporujúcich opätovne použiteľné obaly.
Na rozdiel od prípadu označovania a identifikácie obalov a požiadaviek týkajúcich sa zloženia a opätovne použiteľnej alebo
zhodnotiteľnej povahy týchto obalov upravovanej prílohou II smernice 94/62, organizácia vnútroštátnych systémov opätovného
použitia nie je predmetom úplnej harmonizácie.
Takéto systémy sa môžu následne posudzovať podľa ustanovení Zmluvy týkajúcich sa voľného pohybu tovaru.
Článok 5 smernice 94/62 okrem toho dovoľuje členským štátom zvýhodňovať systémy opätovného použitia obalov iba „v súlade so
zmluvou“.
Čo sa týka článku 18 tej istej smernice, je potrebné poznamenať, že keďže toto ustanovenie sa obmedzuje na zabezpečenie voľného
pohybu obalov, ktoré rešpektujú požiadavky týkajúce sa označovania, zloženia a opätovnej použiteľnosti a zhodnotiteľnosti
na území členských štátov, nevytvára prekážky na to, aby vnútroštátne systémy správy odpadov z obalov boli posudzované vo
svetle článku 28 ES, pokiaľ sú spôsobilé ovplyvniť podmienky uvádzania predmetných tovarov na trh.
O existencii prekážky v obchodovaní
Je teda potrebné posúdiť, či článok 28 ES bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je úprava v danom prípade, ktorá umožňuje
výrobcom a predajcom používajúcim jednorazové obaly splniť si svoje povinnosti zálohovania a spätného odberu účasťou na globálnom
systéme zberu, v závislosti od vývoja celkového pomeru nápojov balených do jednorazových obalov na nemeckom trhu, ako aj od
pomeru predmetných nápojov, ktoré sú uvádzané na tomto trhu v takýchto obaloch.
V tomto smere je potrebné v prvom rade zdôrazniť, že takáto právna úprava je bez rozdielu uplatniteľná na domáce tovary a na
tovary pochádzajúce z iných členských štátov a stanovuje rovnaké požiadavky v oblasti zálohovania a spätného odberu pre výrobcov
so sídlom v iných členských štátoch ako pre domácich výrobcov.
V druhom rade na rozdiel od minimálneho podielu nápojov, ktoré môžu byť uvádzané na trh v neschválených obaloch, čo bolo predmetom
rozsudku Súdneho dvora z 20. septembra 1988, Komisia/Dánsko (302/86, Zb. s. 4607), v danom prípade podiel neobmedzuje množstvo
tovarov, ktoré môžu byť dovezené, v určitom type obalov. V skutočnosti VerpackV nezakazuje uvádzať na trh tovary balené do
jednorazových obalov nad rámec uvedených podielov, ale výlučne stanovuje, že prekročenie týchto podielov má za následok zmenu
systému správy jednorazových obalov.
Predsa však je nutné konštatovať, že paragraf 8 ods. 1 a paragraf 9 ods. 2 VerpackV, hoci sa skutočne uplatňujú na všetkých
výrobcov a predajcov pôsobiacich na štátnom území, neovplyvňujú rovnakým spôsobom uvádzanie na trh s nápojmi vyrobenými v Nemecku
a nápojmi vyrobenými v iných členských štátoch.
Následne, pokiaľ prechod z jedného systému správy obalov k inému so sebou prináša všeobecným spôsobom náklady, čo sa týka
značkovania alebo označovania obalov, právna úprava, akou je úprava v tomto prípade, ktorá zaväzuje výrobcov a predajcov používajúcich
takéto obaly zmeniť ich účasť v globálnom systéme zberu prijatím systému individuálneho zálohovania a spätného odberu, má
pre každého výrobcu a predajcu používajúceho jednorazové obaly za následok dodatočné náklady spojené s organizáciou spätného
odberu obalov, vracania súm záloh a eventuálneho kompenzovania týchto súm medzi predajcami.
Je nesporné, že výrobcovia so sídlom mimo Nemecka používajú podstatne viac jednorazových obalov ako nemeckí výrobcovia.
V tomto smere vnútroštátny súd poznamenáva, že uchýlenie sa k opätovne použiteľným obalom prináša obvykle pre výrobcu nápojov
so sídlom v inom členskom štáte vyššie náklady ako náklady, ktoré znáša nemecký výrobca, pretože náklady spojené s organizovaním
systému zálohovania a dopravy sú podstatnejšie, ak výrobca sídli v určitej vzdialenosti od miest predaja.
Z toho vyplýva, že čo sa týka jednorazových obalov, zmena globálneho systému zberu obalov na systém individuálneho zálohovania
a spätného odberu je povahy brániacej uvádzaniu nápojov dovážaných z iných členských štátov na nemecký trh (pozri v tomto
zmysle, čo sa týka opätovne použiteľných nápojových obalov, rozsudok Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 13).
V tomto smere je irelevantné, že predmetné ustanovenia majú na zreteli povinnosť individuálneho zálohovania a spätného odberu
jednorazových obalov bez toho, že by zakazovali dovoz nápojov balených do takýchto obalov a že okrem toho existuje pre výrobcov
možnosť používať opätovne použiteľné obaly. V skutočnosti opatrenie spôsobilé brániť dovozu sa musí kvalifikovať za opatrenie
s účinkom rovnocenným množstevnému obmedzeniu, hoci je prekážka nepatrná a hoci existujú iné možnosti prúdenia tovarov (rozsudok
z 5. apríla 1984, Van de Haar a Kaveka de Meern, 177/82 a 178/82, Zb. s. 1797, bod 14).
V tomto kontexte nie je relevantné tvrdiť, ako to robí nemecká vláda, že nárast dovozu prírodných minerálnych vôd balených
do jednorazových obalov do Nemecka za obdobie predchádzajúce zavedeniu povinnosti individuálneho zálohovania a spätného odberu
preukazuje absenciu diskriminácie medzi výrobcami nápojov so sídlom v iných členských štátoch. V skutočnosti, hoci táto tendencia
bola na nemeckom trhu pozorovaná, nie je povahy vyvracajúcej skutočnosť, že paragrafy 8 a 9 VerpackV vytvárajú pre výrobcov
nápojov so sídlom v iných členských štátoch prekážku uvádzania ich výrobkov na trhu v Nemecku.
V rozpore s tým, čo tvrdila žalovaná v konaní pred vnútroštátnym súdom a nemecká vláda, paragrafy 8 a 9 VerpackV nemôžu byť
stotožňované s ustanoveniami vnútroštátnych predpisov, ktoré obmedzujú alebo zakazujú určité „spôsoby predaja“ v zmysle rozsudku
z 24. novembra 1993, Keck a Mithouard (C‑267/91 a C‑268/91, Zb. s. I‑6097, body 16 a nasledujúce).
V skutočnosti Súdny dvor konštatoval, že potreba zmeny obalu alebo označenia dovážaných tovarov vyplývajúca z predmetných
opatrení vylučuje, aby sa tieto opatrenia týkali spôsobu predaja týchto tovarov v zmysle už citovaného rozsudku Keck a Mithouard
(pozri rozsudky z 3. júna 1999, Colim, C‑33/97, Zb. s. I‑3175, bod 37; zo 16. januára 2003, Komisia/Španielsko, C‑12/00, Zb.
s. I‑459, bod 76, a z 18. septembra 2003, Morellato, C‑416/00, Zb. s. I‑9343, bod 29).
Ako bolo poznamenané v bode 64 tohto rozsudku, zmena účasti na globálnom systéme zberu zavedením systému individuálneho zálohovania
a spätného odberu núti dotknutých výrobcov zmeniť určité údaje na ich obaloch.
V každom prípade, pretože ustanovenia VerpackV neovplyvnili rovnakým spôsobom uvádzanie na trh nápojov vyrobených v Nemecku
a nápojov pochádzajúcich z iných členských štátov, nemôžu uniknúť z oblasti použitia článku 28 ES (pozri rozsudok Keck a Mithouard,
už citovaný, body 16 a 17).
O odôvodneniach založených na ochrane životného prostredia
Následne je potrebné skúmať, či, ako to tvrdila žalovaná v konaní pred vnútroštátnym súdom a nemecká vláda, právna úprava
upravená paragrafom 8 ods. 1 a paragrafom 9 ods. 2 VerpackV, môže byť odôvodnená dôvodmi týkajúcimi sa ochrany životného prostredia.
Podľa ustálenej judikatúry vnútroštátne opatrenia spôsobilé brániť obchodu vnútri Spoločenstva môžu byť odôvodnené naliehavými
požiadavkami týkajúcimi sa ochrany životného prostredia, pokiaľ by predmetné opatrenia boli primerané sledovanému cieľu (rozsudok
Komisia/Dánsko, už citovaný, body 6 a 9; rovnako ako rozsudok zo 14. júla 1998, Aher-Waggon, C‑389/96, Zb. s. I‑4473, bod
20).
V tomto smere je potrebné konštatovať, že povinnosť zaviesť systém zálohovania a spätného odberu prázdnych obalov je nevyhnutným
prvkom systému majúceho za cieľ opätovné použitie obalov (rozsudok Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 13).
Čo sa týka opätovne nepoužiteľných obalov, je potrebné poznamenať, že rovnako ako to potvrdila žalovaná v konaní pred vnútroštátnym
súdom a nemecká vláda, zavedenie systému individuálneho zálohovania a spätného odberu je povahy zvyšujúcej podiel vrátenia
prázdnych obalov a vedie k separovanému triedeniu odpadov z obalov, prispievajúc rovnako k zlepšeniu ich zhodnocovania. Okrem
toho, keďže vrátenie zálohy motivuje spotrebiteľa k vráteniu prázdnych obalov v mieste predaja, prispieva k zníženiu odpadov
v prírode.
Navyše, pretože predmetná právna úprava podriaďuje zavedenie nového systému správy odpadov z obalov pomeru opätovne použiteľných
obalov na nemeckom trhu, vytvára situáciu, v ktorej každý nárast predaja nápojov balených do jednorazových obalov na tomto
trhu posilňoval pravdepodobnosť vzniku zmeny systému. Keďže predmetná právna úprava motivuje predmetných výrobcov a predajcov
uchyľovať sa k opätovne použiteľným obalom, prispieva k zníženiu odpadov na odstránenie, čo predstavuje jeden z hlavných cieľov
politiky ochrany životného prostredia.
Predsa však na to, aby takáto právna úprava bola v súlade so zásadou proporcionality, je potrebné preveriť nielen to, či prostriedky,
ktoré zavádza, sú spôsobilé realizovať sledované ciele, ale aj či nejde nad rámec toho, čo je na dosiahnutie jej cieľov potrebné
(pozri rozsudok zo 14. júla 1998, Safety Hi-Tech, C‑284/95, Zb. s. I‑4301, bod 57).
V tomto smere je potrebné poznamenať, že na splnenie tohto kritéria musí vnútroštátna právna úprava dotknutým výrobcom a predajcom
umožňovať pred nadobudnutím účinnosti systému individuálneho zálohovania a spätného odberu prispôsobiť ich výrobné postupy
rovnako ako správu odpadov z jednorazových obalov požiadavkám nového systému. Hoci členský štát môže nechať starostlivosť
o zavedenie predmetného systému organizujúceho spätný odber obalov, vracanie súm záloh a eventuálne kompenzovanie týchto súm
medzi predajcami na dotknutých výrobcov a predajcov, je potrebné, aby predmetný členský štát zaručoval, že k momentu zmeny
systému správy odpadov z obalov sa každý dotknutý výrobca alebo predajca bude môcť efektívne zúčastňovať na funkčnom systéme.
Je potrebné konštatovať, že právna úprava, akou je VerpackV, ktorá robí zavedenie systému individuálneho zálohovania a spätného
odberu závislým na podiele opätovného použitia obalov, hoci prospešná z ekologického hľadiska, zodpovedá zásade proporcionality,
iba ak motivujúc k opätovnému používaniu obalov ponúka dotknutým výrobcom a predajcom primerané prechodné obdobie na to, aby
sa prispôsobili a zabezpečili, že k momentu zmeny systému správy odpadov z obalov sa každý dotknutý výrobca alebo predajca
bude môcť efektívne zúčastňovať na funkčnom systéme.
Prislúcha vnútroštátnemu súdu rozhodnúť o otázke, či zmena systému správy odpadov z obalov upravovaná paragrafom 8 ods. 1
a paragrafom 9 ods. 2 VerpackV, umožňovala za podmienok uvedených vyššie dotknutým výrobcom a predajcom účasť na funkčnom
systéme.
Následne je potrebné na štvrtú otázku odpovedať, že článok 28 ES bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, aká je upravená
paragrafom 8 ods. 1 a paragrafom 9 ods. 2 VerpackV, ak táto úprava zavádza zmenu globálneho systému zberu odpadov z obalov
na systém individuálneho zálohovania a spätného odberu bez toho, že by dotknutí výrobcovia a predajcovia disponovali primeraným
prechodným obdobím na prispôsobenie sa a zabezpečenie toho, že k momentu zmeny systému správy odpadov z obalov sa budú môcť
efektívne zúčastňovať na funkčnom systéme.

O druhej otázke
S ohľadom na odpoveď na štvrtú otázku už nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
1.
Článok 1 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 94/62/ES z 20. decembra 1994 o obaloch a odpadoch z obalov nebráni tomu,
aby členské štáty zaviedli opatrenia majúce za cieľ zvýhodnenie systémov opätovného použitia obalov.
2.
Hoci článok 7 smernice 94/62 neposkytuje dotknutým výrobcom a predajcom žiadne právo pokračovať v účasti na danom systéme
správy odpadov z obalov, bráni zmene globálneho systému zberu takýchto odpadov na systém individuálneho zálohovania a spätného
odberu, ak nový systém nie je rovnako spôsobilý dosiahnuť ciele predmetnej smernice alebo ak sa prechod na tento nový systém
neuskutočňuje bez prerušenia a ohrozenia možnosti hospodárskych operátorov predmetného odvetvia efektívne sa zúčastňovať na
novom systéme od jeho nadobudnutia účinnosti.
3.
Článok 28 ES bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, aká je upravená paragrafom 8 ods. 1 a paragrafom 9 ods. 2 Verordnung
über die Vermeidung und Verwertung von Verpackungsabfällen (nariadenia o zamedzovaní a zhodnocovaní odpadov z obalov), ak
táto úprava zavádza zmenu globálneho systému zberu odpadov z obalov na systém individuálneho zálohovania a spätného odberu
bez toho, že by dotknutí výrobcovia a predajcovia disponovali primeraným prechodným obdobím na prispôsobenie sa a zabezpečenie
toho, že k momentu zmeny systému správy odpadov z obalov sa budú môcť efektívne zúčastňovať na funkčnom systéme.
Podpisy
*
Jazyk konania: nemčina.