CELEX: 61997CJ0221
Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold
Bekæmpelse af klassisk svinepest i Tyskland

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 13. juni 1997 har Aloys Schroeder og Jan og Karl-Julius Thamann i medfoer af artikel 49, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af dom afsagt af Retten i Foerste Instans den 15. april 1997 i sag T-390/94, Schroeder m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 501, herefter »den anfaegtede dom«), hvorved Retten frifandt Kommissionen for deres erstatningssoegsmaal mod denne i henhold til EF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, hvorunder de havde paastaaet Kommissionen tilpligtet at erstatte dem det tab, som de haevdede at have lidt som foelge af en raekke beslutninger, der var vedtaget som led i bekaempelsen af klassisk svinepest i Tyskland.
Den retlige og faktiske baggrund samt retsforhandlinger
2 Den retlige og faktiske baggrund for tvisten er beskrevet paa foelgende maade i den anfaegtede dom:
»1 Med henblik paa gennemfoerelsen af det indre marked og for at sikre den frie bevaegelighed for dyr har Faellesskabet vedtaget en raekke foranstaltninger, herunder Raadets direktiv 90/425/EOEF af 26. juni 1990 om veterinaerkontrol og zooteknisk kontrol i samhandelen med visse levende dyr og produkter inden for Faellesskabet med henblik paa gennemfoerelse af det indre marked (EFT L 224, s. 29, herefter 'direktiv 90/425'). Dette direktiv bestemmer navnlig, dels at veterinaerkontrollen i det vaesentlige skal foretages paa afsendelsesstedet og kun stikproevevis maa finde sted i bestemmelsesmedlemsstaten, dels at en medlemsstat straks skal ivaerksaette de foranstaltninger, der er fastsat i EF-bestemmelserne, naar det konstateres, at der paa dens omraade forekommer visse sygdomme, saasom klassisk svinepest.
2 Hvad angaar foranstaltninger til forebyggelse og bekaempelse af enhver sygdom, som kan udgoere en alvorlig fare for dyrs eller menneskers sundhed, fastlaegger direktivets artikel 10 de respektive forpligtelser, der paahviler dels afsendelses- og bestemmelsesmedlemsstaterne, dels Kommissionen.
3 Artikel 10, stk. 3, bestemmer:
'Hvis Kommissionen ikke er blevet informeret om disse foranstaltninger, eller hvis den finder de trufne foranstaltninger utilstraekkelige, kan den i samarbejde med den beroerte medlemsstat traeffe beskyttelsesforanstaltninger med hensyn til dyrene ... fra det epizooti-ramte omraade eller fra en bestemt bedrift, et bestemt center eller organ, indtil Den Staaende Veterinaerkomité traeder sammen. Disse foranstaltninger skal saa hurtigt som muligt forelaegges Den Staaende Veterinaerkomité for at blive stadfaestet, aendret eller ophaevet efter fremgangsmaaden i artikel 17.'
4 Artikel 10, stk. 4, er affattet saaledes:
'Under alle omstaendigheder lader Kommissionen snarest muligt Den Staaende Veterinaerkomité undersoege situationen. Den traeffer efter fremgangsmaaden i artikel 17 de noedvendige foranstaltninger for de i artikel 1 omhandlede dyr ... Den foelger udviklingen i situationen og aendrer eller ophaever de trufne afgoerelser efter samme fremgangsmaade paa baggrund af denne udvikling.'
5 Den Staaende Veterinaerkomité, som blev oprettet ved Raadets afgoerelse 68/361/EOEF af 15. oktober 1968 (EFT 1968 II, s. 465), er sammensat af eksperter, som repraesenterer medlemsstaterne. Kommissionen har forsaede i komitéen og skal forelaegge den forslag om vedtagelse eller aendring af beskyttelsesforanstaltninger i henhold til artikel 10, stk. 4, i direktiv 90/425.
6 Ved Raadets direktiv 80/217/EOEF af 22. januar 1980 om faellesskabsforanstaltninger til kontrol med klassisk svinepest (EFT L 47, s. 11, herefter 'direktiv 80/217') blev der indfoert faellesskabsforanstaltninger til bekaempelse af klassisk svinepest (herefter 'svinepest').
7 Dette direktivs artikel 3 bestemmer:
'Medlemsstaterne paaser, at mistanke om eller tilstedevaerelse af svinepest straks anmeldes til den kompetente myndighed.'
8 Ifoelge artikel 4 skal der, naar der paa en bedrift findes svin, der mistaenkes for at have svinepest, straks ivaerksaettes officielle undersoegelser. Ifoelge samme bestemmelse skal bedriften saettes under myndighedernes tilsyn, og navnlig skal det forbydes at foere svin til og fra bedriften. Naar der officielt er konstateret svinepest, skal alle bedriftens svin straks slaas ned under offentlig kontrol og paa en saadan maade, at enhver risiko for spredning af svinepestvirus undgaas, jf. artikel 5. Ifoelge artikel 7 og 8 skal der udfoeres epizootiologiske undersoegelser, navnlig med henblik paa at fastslaa infektionens mulige oprindelse og for at fastslaa, om virusen har kunnet sprede sig ved kontakt med andre besaetninger.
9 Artikel 9, stk. 1, i direktiv 80/217, som aendret ved Raadets direktiv 91/685/EOEF af 11. december 1991 (EFT L 377, s. 1, herefter 'direktiv 91/685'), bestemmer:
'Saa snart diagnosen klassisk svinepest er blevet officielt bekraeftet hos svin paa en bedrift, etablerer de kompetente myndigheder et iagttagelsesdistrikt med en minimumsradius paa 3 km omkring den angrebne bedrift, som samtidig indgaar i et overvaagningsomraade med en minimumsradius paa 10 km.'
10 Direktivets artikel 9, stk. 2, opregner en raekke faktorer, som de kompetente myndigheder i hvert enkelt tilfaelde skal tage hensyn til ved afgraensningen af iagttagelsesdistrikterne og overvaagningsomraaderne. Disse faktorer er bl.a. resultaterne af de epidemiologiske undersoegelser, der er foretaget i henhold til artikel 7, de geografiske forhold - saerligt naturlige graenser - andre bedrifters beliggenhed og naerhed, handelsmoensteret og kontrolfaciliteterne.
11 Ved svineavl sondres normalt mellem fire niveauer (produktion af avlsracer, opdraet af smaagrise, produktion af fedesvin og opfedning), som hver foregaar paa specialiserede bedrifter. I den forbindelse finder der en livlig handel sted med dyr, bl.a. mellem medlemsstaterne.
12 Svinepest er en smitsom virussygdom hos svin, som har et saerdeles akut forloeb. Ved en typisk infektion kan doedeligheden naa op paa 100%. Sygdommen, som ikke kan overfoeres til mennesker, kan brede sig hurtigt og varigt true svinebesaetningers eksistens. Afhaengig af sygdommens udvikling udgoer inkubationstiden fra to til tyve dage. Foer sygdommen bryder ud og kan konstateres, kan det sygdomsfremkaldende element allerede have vaeret overfoert flere gange. Dette skyldes navnlig, at de bedrifter, som driver avl med smaagrise og fedesvin, ofte saelger deres dyr til andre bedrifter.
13 Ved bekaempelsen af svinepest foelger Faellesskabet en ikke-vaccinationspolitik i lighed med, hvad der gaelder i Amerikas Forenede Stater, Australien, Canada, New Zealand, Norge, Ungarn, Polen og Den Tjekkiske Republik. Flere lande forbyder indfoersel af svin fra omraader, hvor det er tilladt at vaccinere. Paa samme maade kan der kun indfoeres svin til Faellesskabet fra omraader, hvor der inden for de sidste tolv maaneder ikke har vaeret konstateret noget tilfaelde af svinepest og ikke er foretaget nogen vaccination herimod.
Udbrud af svinepest i Tyskland i 1993-1994 og de af Kommissionen trufne foranstaltninger
14 I 1993 blev der anmeldt 100 udbrud af svinepest i Tyskland, mens der i 1992 blev anmeldt 13 og i 1991 6. Disse 100 tilfaelde fordelte sig mellem 7 delstater, hvoraf Niedersachsen var haardest ramt med 60 udbrud, heraf 18 alene i perioden fra den 25. maj til den 16. juni 1993.
15 I medfoer af artikel 10, stk. 4, i direktiv 90/425 vedtog Kommissionen den 18. juni 1993 beslutning 93/364/EOEF om visse beskyttelsesforanstaltninger mod klassisk svinepest i Tyskland (EFT L 150, s. 47, herefter 'beslutning 93/364'). Da infektionsrisikoen ifoelge betragtningerne til beslutningen var begraenset til et bestemt geografisk omraade, bestemtes det i artikel 1, at 'Tyskland ... ikke [maa] sende levende svin fra de i [beslutningens] bilag I omhandlede dele af sit omraade til andre medlemsstater', dvs. fra visse distrikter i delstaterne Niedersachsen, Mecklenburg-Vorpommern, Schleswig-Holstein, Nordrhein-Westfalen og Rheinland-Pfalz. Selv om Kommissionen fastslog, at Tyskland havde truffet foranstaltninger i overensstemmelse med direktiv 80/217 og navnlig oprettet iagttagelsesdistrikter og overvaagningsomraader, paalagde den dog ved artikel 2 i beslutning 93/364 samtidig Tyskland at traeffe passende foranstaltninger til at sikre, at sygdommen ikke bredte sig fra de dele af dets omraade, der var undergivet restriktioner, til andre dele. Ifoelge artikel 3 i beslutning 93/364 maatte Tyskland ikke sende fersk svinekoed og koedprodukter hidroerende fra svin, der kom fra bedrifter, som var beliggende i de i bilag I omhandlede dele af dets omraade, til andre medlemsstater.
16 Da der i den efterfoelgende periode skete nye udbrud af svinepest i Tyskland, blev den del af tysk omraade, for hvilken der var udstedt forbud mod udfoersel af svin, udvidet ved Kommissionens beslutning 93/497/EOEF af 15. september 1993 om aendring af beslutning 93/364 (EFT L 233, s. 15, herefter 'beslutning 93/497').
17 Da der i Belgien var blevet diagnosticeret et foerste udbrud af svinepest hos svin, som var indfoert fra Tyskland, forboed Belgien ved ministeriel bekendtgoerelse af 14. oktober 1993 indfoerslen af svin fra Tyskland, og Kommissionen udvidede forbuddene mod udfoersel af svin til hele Tysklands omraade ved beslutning 93/539/EOEF af 20. oktober 1993 om visse beskyttelsesforanstaltninger mod klassisk svinepest i Tyskland og om ophaevelse af beslutning 93/364 (EFT L 262, s. 67, herefter 'beslutning 93/539').
18 Ved Kommissionens beslutning 93/553/EOEF af 29. oktober 1993 om aendring af beslutning 93/539 (EFT L 270, s. 74) blev de udfoerselsforbud, som i foerste omgang gjaldt indtil den 29. oktober 1993, forlaenget til den 4. november 1993.
19 Senere vedtog Kommissionen, stadig i medfoer af artikel 10, stk. 4, i direktiv 90/425, beslutning 93/566/EF af 4. november 1993 om visse beskyttelsesforanstaltninger mod klassisk svinepest i Tyskland og om ophaevelse af beslutning 93/539 (EFT L 273, s. 60, herefter 'beslutning 93/566'). Ifoelge denne beslutning maatte Tyskland ikke sende levende svin (artikel 1) eller fersk svinekoed og koedprodukter (artikel 2), der kom fra de i bilag I omhandlede omraader, hverken til de andre medlemsstater eller til andre dele af dets eget omraade (herefter 'forsendelsesforbuddene').
20 Osnabrueck-distriktet, hvori sagsoegernes bedrift er beliggende, var blandt de omraader i delstaten Niedersachsen, som var naevnt i beslutningens bilag I.
21 Ved Kommissionens beslutning 93/621/EF af 30. november 1993 om aendring af beslutning 93/566 og ophaevelse af beslutning 93/539 (EFT L 297, s. 36, herefter 'beslutning 93/621') blev det omraade, forsendelsesforbuddene gjaldt for, ikke laengere afgraenset efter distrikter, men efter kommuner. Ifoelge Kommissionen var alle de kommuner, hvis omraade helt eller delvis var beliggende i en radius paa 20 km omkring de bedrifter, hvor der var konstateret svinepest, ramt heraf. Kommunen Bramsche, hvori sagsoegernes bedrift er beliggende, var opregnet blandt de kommuner i Osnabrueck-distriktet, som var naevnt i det nye bilag til den aendrede affattelse af beslutning 93/566.
22 Ved Kommissionens beslutning 93/671/EF af 10. december 1993 (EFT L 306, s. 59, herefter 'beslutning 93/671') samt Kommissionens beslutning 93/720/EF af 30. december 1993 (EFT L 333, s. 74, herefter 'beslutning 93/720') om henholdsvis anden og tredje aendring af beslutning 93/566 og om afloesning af beslutning 93/539 blev udstraekningen af de omraader, som var omfattet af forsendelsesforbuddene, tilpasset for at tage hensyn til udviklingen i forekomsten af svinepest.
23 Ved Kommissionens beslutning 94/27/EF af 20. januar 1994 om visse beskyttelsesforanstaltninger mod klassisk svinepest i Tyskland og om ophaevelse af beslutning 93/566 (EFT L 19, s. 31, herefter 'beslutning 94/27'), som var udstedt i henhold til artikel 10 i direktiv 90/425, blev udstraekningen af de omraader, som var omfattet af forsendelsesforbuddene, paa ny aendret. Kun visse kommuner i tre distrikter inden for delstaten Niedersachsen var fortsat omfattet af forbuddene. Kommunen Bramsche var naevnt blandt de kommuner, som var opregnet i beslutningens bilag I.
24 Da der forekom nye udbrud af svinepest i andre omraader af Niedersachsen, blev forbuddet mod at foretage forsendelser saavel til andre dele af Tysklands omraade som til andre medlemsstater udvidet til at gaelde for hele Niedersachsen ved artikel 1, stk. 1, i Kommissionens beslutning 94/178/EF af 23. marts 1994 om visse beskyttelsesforanstaltninger mod klassisk svinepest i Tyskland og om ophaevelse af beslutning 94/27/EF og 94/28/EF (EFT L 83, s. 54, herefter 'beslutning 94/178'). Desuden blev der ved samme beslutnings artikel 1, stk. 2, udstedt et forbud mod at foretage transport inden for selve delstaten Niedersachsen for de dele af dens omraade, som var saerligt truet, nemlig fra det i beslutningens bilag II omhandlede omraade til det i bilag I omhandlede omraade.
25 Paa grund af et oeget antal udbrud af svinepest i delstaten Niedersachsen blev beslutning 94/178 aendret ved Kommissionens beslutning 94/292/EF af 19. maj 1994 (EFT L 128, s. 21, herefter 'beslutning 94/292'), navnlig med henblik paa en tilpasning af graenserne for det i bilag II omhandlede omraade.
26 Sagsoegerne driver avl med smaagrise af hybridracen JSR i deres svineavlsbedrift i Epe, som er beliggende i Niedersachsen i kommunen Bramsche, Osnabrueck-distriktet. Sagsoegernes bedrift er efter det af dem oplyste hovedsagelig beliggende i distrikterne Vechta, Diepholz og Osnabrueck og i det omraade, der graenser op til delstaten Nordrhein-Westfalen.
27 Sagsoegernes bedrift har ikke vaeret ramt af svinepest, men er beliggende i de landomraader, der var omfattet af de forsendelsesforbud, som blev udstedt ved de ovenfor naevnte beslutninger, som Kommissionen vedtog fra den 4. november 1993 til den 19. maj 1994.«
3 I den staevning, som Aloys Schroeder og Jan og Karl-Julius Thamann indleverede til Rettens Justitskontor den 15. december 1994, gjorde de gaeldende, at de af Kommissionen trufne foranstaltninger udgjorde en tilsidesaettelse af visse af deres rettigheder, og at de havde lidt et alvorligt tab som foelge heraf. De nedlagde derfor paastand om, at Kommissionen tilpligtedes at betale dem et beloeb paa 173 174,45 DEM i erstatning for dette tab.
Den anfaegtede dom
4 I den anfaegtede dom frifandt Retten Kommissionen.
5 Efter at have fremmet sagen til realitetsbehandling undersoegte Retten foerst de omtvistede beslutningers karakter. Den naaede i saa henseende til den konklusion, at beslutningerne - som Kommissionen havde rettet til medlemsstaterne - ikke havde karakter af forvaltningsakter i forhold til private, for hvilke enhver retskraenkelse udgoer en retsstridig adfaerd, som kan paafoere Faellesskabet et ansvar, men var generelle retsakter, for hvilke Faellesskabet kun kan ifalde ansvar, saafremt der foreligger en kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private. Retten fastslog endvidere, at hvis institutionen har udstedt retsakten under udoevelsen af en vid skoensbefoejelse, er det tillige en forudsaetning, at overtraedelsen er tilstraekkelig kvalificeret, dvs. at den er aabenbar og grov (den anfaegtede doms praemis 49-52 og 54-62),
6 Efter at have fastslaaet, at Kommissionen i den foreliggende sag havde haft en vid skoensbefoejelse, undersoegte Retten, om Kommissionen aabenbart og groft havde tilsidesat en hoejere retsregel til beskyttelse af private. I denne forbindelse gennemgik Retten de fire foerste anbringender, som appellanterne i den foreliggende sag havde gjort gaeldende, og hvorefter der forelaa en tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling, en tilsidesaettelse af ejendomsretten og retten til fri erhvervsudoevelse, en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet samt manglede den fornoedne hjemmel. Det femte anbringende, som var, at EF-traktatens artikel 190 var tilsidesat, afviste Retten uden videre med den begrundelse, at Faellesskabet ikke kan ifalde ansvar, blot fordi en retsakt ikke er begrundet (praemis 65 og 66).
7 Hvad angaar det foerste anbringende konkluderede Retten, at der ikke, som haevdet af appellanterne, var sket nogen tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling hverken i forhold til de svineavlere, der var etableret i Belgien (praemis 77-83), som foelge af den omstaendighed, at forsendelsesforbuddene var baseret paa de administrative graenser (praemis 91-105), eller i forhold til virksomheder, som var etableret i delstaten Nordrhein-Westfalen (praemis 111-114). Retten fandt, at de omhandlede situationer ikke var sammenlignelige, og at det kriterium, som var blevet anvendt til afgraensning af zonerne, var baseret paa den mest effektive metode.
8 Hvad angaar det andet anbringende om tilsidesaettelse af ejendomsretten og retten til fri erhvervsudoevelse antog Retten, at selv om appellanternes bedrift ikke var ramt af svinepest, var det af saa stor vigtighed at bekaempe udbredelsen af denne yderst farlige sygdom, at dette kunne retfaerdiggoere de skadelige virkninger, det havde selv for de erhvervsdrivende, som ikke var umiddelbart beroert (praemis 127 og 128). I oevrigt havde appellanterne ikke foert tilstraekkeligt bevis for, at der var sket en kraenkelse af deres rettigheder. Navnlig var den liste, som appellanterne under den mundtlige forhandling havde fremlagt over kunder, der var etableret uden for de omraader, som var omfattet af forbuddet, ikke tilstraekkeligt bevis for, at der var sket en saadan kraenkelse (praemis 129, 130 og 131). Under alle omstaendigheder var denne liste blevet fremlagt for sent (praemis 130).
9 Det tredje anbringende var baseret paa, at Kommissionen havde tilsidesat proportionalitetsprincippet ved at afslaa en anmodning om noedvaccination af dyr, selv om denne fremgangsmaade var betydelig mere moderat og mindre skadelig for de erhvervsdrivende. Retten forkastede dette anbringende med den begrundelse, at Faellesskabets institutioner under udoevelsen af deres skoensbefoejelse i laengere tid havde foert den faste politik ikke at anvende vaccination, og at denne politik i oevrigt var blevet fastlagt efter faelles aftale med medlemsstaterne (praemis 140, 141 og 142).
10 Endelig forkastede Retten det fjerde anbringende, som var baseret paa, at der ikke forelaa fornoeden hjemmel, og hvorefter Faellesskabet ikke havde kompetence til at fastsaette regler vedroerende rent nationale forhold, og navnlig, at direktiv 90/425 ikke indeholdt grundlag for Kommissionen til at traeffe beskyttelsesforanstaltninger. Paa dette punkt fastslog Retten bl.a., at direktivet rent faktisk indeholdt bestemmelser om ivaerksaettelse af beskyttelsesforanstaltninger, og at de regionale forsendelsesforbud i betragtning af omstaendighederne i det foreliggende tilfaelde udgjorde et supplement til forsendelsesforbuddet mellem medlemsstaterne indbyrdes, som var noedvendigt af hensyn til bekaempelsen af sygdommen (praemis 153-161).
11 Heraf sluttede Retten, at appellanterne ikke havde godtgjort, at Kommissionen med vedtagelsen af de anfaegtede beslutninger aabenbart og groft havde tilsidesat en hoejere retsregel til beskyttelse af private. Som foelge heraf forkastede Retten paastandene i sagen som ubegrundede (praemis 164).
Appellen
12 Appellanterne har for det foerste stoettet appellen paa, at der er begaaet en raekke rettergangsfejl ved Retten, hvorved denne har tilsidesat appellanternes ret til forsvar.
13 For det andet har appellanterne gjort gaeldende, at Retten har anlagt en urigtig retsopfattelse ved at kvalificere Kommissionens beslutninger som generelle retsakter og ikke som forvaltningsakter. I denne forbindelse har Retten ifoelge appellanterne foretaget en fejlagtig bedoemmelse af forbuddet mod forskelsbehandling, appellanternes ejendomsret og ret til fri erhvervsudoevelse samt af proportionalitetsprincippet.
14 For det tredje har appellanterne gjort gaeldende, at Retten har overset, at Kommissionens beslutninger ikke havde gyldig hjemmel.
15 Heroverfor har Kommissionen gjort gaeldende, at appellen maa afvises, da appellanterne ikke har fremfoert nogen egentlige retlige anbringender, men blot kritiseret en raekke faktiske vurderinger og gentaget de anbringender vedroerende faktum, som de har fremfoert under sagen i foerste instans. Under alle omstaendigheder er appellen ubegrundet.
Foerste anbringende
16 Appellanternes foerste anbringende er, at Retten har tilsidesat deres ret til forsvar, navnlig deres ret til at blive hoert under sagen, da Retten har ladet stoerre dele af deres skriftlige og mundtlige indlaeg upaaagtet. Herved har Retten draget fejlagtige slutninger.
17 Appellanterne har anfoert, at Retten i den anfaegtede doms praemis 26 har udtalt, at »Sagsoegernes bedrift ... efter det af dem oplyste hovedsagelig [er] beliggende i distrikterne Vechta, Diepholz og Osnabrueck og i det omraade, der graenser op til delstaten Nordrhein-Westfalen«. Ifoelge appellanterne fremgik det imidlertid klart af sagens akter, at appellanterne ikke blot forsynede bedrifter i Niedersachsen, men ogsaa i Nordrhein-Westfalen. Selv om appellanterne fremlagde en liste over deres stamkunder under den mundtlige forhandling, blev denne afvist som vaerende for sent fremlagt, hvilket udgoer en kvalificeret tilsidesaettelse af retten til at blive hoert.
18 I den anfaegtede doms praemis 95 fastslog Retten videre, at »sagsoegerne ikke [har] godtgjort, at saafremt de territoriale omraader, som var omfattet af forbuddene, udelukkende var blevet afgraenset paa grundlag af et kriterium vedroerende den geografiske afstand til de angrebne bedrifter, ville dette have medfoert, at deres bedrift ikke var omfattet af forsendelsesforbuddet«. Appellanterne havde imidlertid ved fremlaeggelse af et omfattende kartografisk materiale godtgjort, at kriteriet vedroerende den geografiske afstand til de angrebne bedrifter var det eneste egnede middel til bekaempelse af infektionen.
19 I samme praemis i den anfaegtede dom fremhaevede Retten endvidere, at »ifoelge det af Kommissionen oplyste, som ikke er modsagt af sagsoegerne, har Osnabrueck-distriktet, hvor sagsoegernes bedrift er beliggende, og de tilgraensende distrikter Vechta og Diepholz, hvor der var konstateret mange udbrud af svinepest, den stoerste koncentration af svineavlsbedrifter i verden.« Appellanterne haevder imidlertid, at de har bestridt rigtigheden af disse oplysninger under den mundtlige forhandling.
20 I den anfaegtede doms praemis 99 fastslog Retten, at »Kommissionen har, uden at vaere blevet modsagt af sagsoegerne, gjort gaeldende, at Forbundsrepublikken Tyskland i den foreliggende sag selv havde foreslaaet en territorial afgraensning paa grundlag af administrative enheder (distrikter og/eller kommuner)«. Ogsaa dette udsagn har appellanterne imidlertid bestridt under den mundtlige forhandling.
21 Paa samme maade er det ifoelge appellanterne en forvansket gengivelse af deres opfattelse, naar det fastslaas i den anfaegtede doms praemis 103, at appellanterne selv havde anfoert, at de territoriale graenser for de administrative enheder normalt var fastlagt saaledes, at der tages hensyn til visse geografiske naturforhold. Det, som appellanterne i virkeligheden havde gjort gaeldende, var, at de administrative graenser »ret taet [fulgte] de linjer, som var trukket af veje, vandloeb eller vandflader eller af tilsvarende graenseskel, som opdeler territoriet«.
22 Ifoelge appellanterne har Retten endvidere tilsidesat deres ret til forsvar ved ikke at tage hensyn til de erklaeringer, der var blevet afgivet af chefen for veterinaertjenesten i delstaten Niedersachsen, som var til stede under den mundtlige forhandling, og hvorefter udstedelsen af forsendelsesforbud paa grundlag af de administrative graenser var et uegnet middel til bekaempelse af svinepest navnlig paa grund af stoerrelsen af Niedersachsen's Landkreise (mindste statsforvaltningsomraader).
23 Endelig har appellanterne anfoert, at ogsaa udtalelserne i den anfaegtede doms praemis 129 - hvorefter »restriktionerne kun [ramte] geografisk begraensede omraader, hvor der bestod en saerlig fare«, - viser, at Retten ikke tog hensyn til appellanternes synspunkt om, at perioden for beskyttelsesforanstaltningernes anvendelse var uforholdsmaessig lang, da de stadig var i kraft paa et tidspunkt, hvor der ikke laengere var nogen fare. Paa samme maade havde appellanterne forgaeves henledt Rettens opmaerksomhed paa, at det efter den 30. november 1993 endog ikke laengere var muligt for appellanterne at forsyne alle de af deres kunder, som var etableret inden for samme Landkreis som dem.
24 Det bemaerkes, at retten til at blive hoert under en sag ved Faellesskabets retsinstanser ikke indebaerer, at disse i deres afgoerelse fuldt ud skal gengive alle parternes anbringender vedroerende faktum. Faellesskabets retsinstanser skal, efter at have hoert parternes anbringender vedroerende faktum og efter at have bedoemt bevismaterialet, traeffe afgoerelse vedroerende paastandene i sagen og begrunde deres afgoerelse.
25 Det fremgaar ikke af de faktiske forhold, som appellanterne har paaberaabt sig i forbindelse med det foerste anbringende, at Retten har tilsidesat nogen af disse principper. Som ogsaa generaladvokaten har fremhaevet i punkt 22 i forslaget til afgoerelse, opstaar der ikke noget retligt spoergsmaal i forbindelse med det foerste anbringende, som noedvendiggoer en analyse, men anbringendet viser blot, at der er uenighed om de faktiske omstaendigheder, der er fastslaaet af Retten. Navnlig har appellanterne ikke godtgjort, at den omstaendighed, at Retten ikke tog hensyn til visse elementer i deres argumentation, paavirkede sagens udfald og dermed kraenkede deres interesser.
26 Appellanternes formaal med paaberaabelsen af de forskellige faktiske forhold, de har fremfoert som led i deres foerste anbringende, er nemlig i realiteten at udvirke, at Domstolen foretager en fornyet bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, som Retten har fastslaaet. Ifoelge EF-traktatens artikel 168 A, og artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen kan en appel imidlertid kun stoettes paa, at der er sket en tilsidesaettelse af retsregler, hvorved det er udelukket at foretage en bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder. Det anbringende, som tilsigter, at Domstolen skal efterproeve de faktiske omstaendigheder, maa derfor afvises.
27 Hvad angaar Rettens afvisning af et af appellanterne under den mundtlige forhandling fremlagt dokument med den begrundelse, at fremlaeggelsen skete for sent, skal der henvises til praemis 130 i den anfaegtede dom, hvori Retten bemaerkede, at »den liste over andre kunder, som er etableret uden for de omraader, der var omfattet af forbuddet, som sagsoegerne fremlagde i retsmoedet, og som i oevrigt ikke kan admitteres, da den er fremlagt for sent, udgoer ikke tilstraekkeligt bevis for, at sagsoegerne har lidt det tab, som de haevder«. Heraf fremgaar, at Retten undersoegte det paagaeldende dokument, selv om det var for sent fremlagt, og fandt det utilstraekkeligt som bevis. Der kan derfor under alle omstaendigheder ikke gives appellanterne medhold i argumentet om, at deres ret til forsvar er tilsidesat, fordi dokumentet blev afvist paa grund af forsinkelse.
Andet anbringende
Andet anbringendes foerste led
28 Det foerste led af appellanternes andet anbringende er, at de anfaegtede beslutninger ikke var generelle retsakter, men forvaltningsakter, naar henses til de foranstaltninger, som Faellesskabet kan traeffe i henhold til EF-traktatens artikel 189. Som foelge heraf har Retten anlagt en urigtig retsopfattelse, da den har anvendt de meget strenge kriterier, der gaelder for, at Faellesskabet kan ifalde ansvar som foelge af en generel retsakt - og som forudsaetter, at der er sket en tilsidesaettelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private - i stedet for de kriterier, som er udviklet i retspraksis i sager om ansvar som foelge af en forvaltningsakt, hvor det er tilstraekkeligt, at der er sket en retskraenkelse.
29 I denne forbindelse skal det fremhaeves, at appellanterne for Retten paaberaabte sig, at de af Kommissionen trufne foranstaltninger dels var i strid med grundlaeggende rettigheder - nemlig forbuddet mod forskelsbehandling, ejendomsretten og retten til fri erhvervsudoevelse samt proportionalitetsprincippet - dels ikke opfyldte begrundelsespligten efter traktatens artikel 190. Retten tog stilling til disse anbringender og konkluderede, at ingen af disse principper var tilsidesat.
30 Foelgelig er det ufornoedent i denne sammenhaeng at sondre mellem generelle retsakter og forvaltningsakter med henblik paa vurderingen af, om Faellesskabet ifalder ansvar, da et saadant ansvar forudsaetter, at den paagaeldende foranstaltning er retsstridig, uanset om den er en forvaltningsakt eller en generel retsakt.
31 Det andet anbringendes foerste led kan derfor ikke foere til det resultat, som det tilsigter, og er saaledes ubegrundet.
Andet anbringendes andet led
32 Andet led af appellanternes andet anbringende er, at Retten, da den i den anfaegtede doms praemis 125-131 tog stilling til, om der var sket en tilsidesaettelse af de grundlaeggende rettigheder, som ejendomsretten og retten til fri erhvervsudoevelse udgoer, ikke i tilstraekkelig grad tog hensyn til privates grundlaeggende subjektive ret til respekt for deres individuelle grundlaeggende rettigheder. Denne kritik retter appellanterne ogsaa generelt mod Domstolens praksis.
33 Appellanterne har navnlig anfoert, at Retten ikke har undersoegt det formaal, som Kommissionen forfulgte med sine beslutninger, og kun har sat dette i relation til forsendelsesforbuddene paa et abstrakt plan uden at tage hensyn til appellanternes individuelle krav paa beskyttelse af deres ejendomsret og ret til fri erhvervsudoevelse.
34 Efter appellanternes opfattelse er det ogsaa inden for faellesskabsretten de grundlaeggende rettigheders funktion at sikre den enkelte en individuel beskyttelse, hvilket indebaerer, at i sig selv lovlige foranstaltninger i det enkelte tilfaelde kan medfoere pligt til erstatning. Hvis de beroerte lider tab, og der kraeves et saerligt offer af dem, saaledes som det er tilfaeldet i denne sag, maa der ydes dem erstatning herfor.
35 Hertil er det tilstraekkeligt at bemaerke, at appellanterne blandt de omstaendigheder, som de har paaberaabt sig, ikke tilstraekkeligt praecist - og underbygget af de noedvendige argumenter - har angivet de retlige anbringender, som de goer gaeldende til stoette for, at Retten i den anfaegtede dom har tilsidesat faellesskabsretten. Det fremgaar af artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen og af procesreglementets artikel 112, stk. 1, litra c), at appelskriftet skal indeholde en noejagtig angivelse af, hvilke forhold der anfaegtes i den appellerede dom, samt de retlige argumenter, der saerligt stoetter paastanden om dommens ophaevelse. Efter Domstolens faste praksis kan dette krav ikke anses for at vaere opfyldt, naar appelskriftet blot gentager eller noejagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der er blevet fremfoert for Retten (jf. bl.a. dom af 14.5.1998, sag C-48/96 P, Windpark Groothusen mod Kommissionen, Sml. I, s. 2873, praemis 56).
36 Andet anbringendes andet led maa derfor afvises.
Andet anbringendes tredje led
37 Med det andet anbringendes tredje led anfaegter appellanterne Rettens afvisning af at anerkende, at der for appellanternes vedkommende er sket en tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet. De henviser herom til de indlaeg, som de afgav under sagen for foerste instans.
38 Hertil er det tilstraekkeligt at bemaerke, som generaladvokaten har anfoert i punkt 46, 47 og 48 i forslaget til afgoerelse, at appellanterne med denne argumentation i realiteten oensker at udvirke, at Domstolen foretager en fornyet proevelse af de argumenter, de har gjort gaeldende for Retten. Som fastslaaet ovenfor i denne doms praemis 35 tilkommer det imidlertid ikke Domstolen at foretage en saadan kontrol under en appelsag.
39 Det andet anbringendes tredje led maa derfor afvises.
Tredje anbringende
40 Appellanternes tredje anbringende er, at Retten har tilsidesat faellesskabsretten i det omfang, den har antaget, at artikel 10, stk. 4, i direktiv 90/425 udgjorde tilstraekkelig hjemmel for Kommissionens beslutninger.
41 Ifoelge appellanterne strider anerkendelsen af den paagaeldende hjemmel i den form, hvori dette er sket i den anfaegtede dom, mod det retsstatslige princip om bestemthed, som ogsaa faellesskabsretten er baseret paa, da de beroerte ikke i betragtning af de saerlige regler, som Faellesskabet havde vedtaget til bekaempelse af epidemien, kunne paaregne, at Kommissionen udstedte saa omfattende forsendelsesforbud, som det var tilfaeldet. Dette gjaldt saa meget desto mere, som det var foerste gang, Kommissionen anvendte denne hjemmel paa forsendelsesforbud inden for en medlemsstat, da den tidligere kun havde anvendt hjemmelen paa forbud i samhandelen mellem medlemsstaterne.
42 Herom bemaerkes, at appellanterne med dette anbringende atter blot har gentaget de argumenter, som de fremfoerte ved sagen i foerste instans, hvor de forsoegte at paavise, at den omhandlede retsforskrift ikke indeholder nogen angivelser om de foranstaltninger, som Kommissionen kan traeffe, og ikke praeciserer de omstaendigheder, hvorunder saadanne foranstaltninger kan traeffes. Appellanterne har imidlertid ikke fremfoert noget praecist anbringende til anfaegtelse af de retlige betragtninger, som Retten har anlagt.
43 Det tredje anbringende maa derfor afvises af de samme grunde, som foerte til at afvise andet anbringendes andet led.
44 Det foelger af det anfoerte, at appellen maa forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
45 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som ifoelge artikel 118 finder tilsvarende anvendelse i appelsager, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Da appellanterne har tabt sagen, paalaegges de at betale appelsagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Aloys Schroeder og Jan og Karl-Julius Thamann betaler appelsagens omkostninger.