CELEX: 62000CJ0280
Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesverwaltungsgericht
Nemecko

Uznesením z 6. apríla 2000 doručeným Súdnemu dvoru 14. júla 2000 Bundesverwaltungsgericht položil v zmysle článku 234 ES prejudiciálnu
otázku týkajúcu sa výkladu článku 92 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 87 ES) a článku 77 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok
73 ES), ako aj nariadenia Rady (EHS) č. 1191/69 z 26. júna 1969 o postupe členských štátov, ktorý sa týka záväzkov obsiahnutých
v koncepcii služieb vo verejnom záujme v oblasti železničnej, cestnej a vnútrozemskej vodnej dopravy (Ú. v. ES L 156, s. 1;
Mim. vyd. 07/001, s. 19), zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 1893/91 z 20. júna 1991 (Ú. v. ES L 169, s. 1; Mim.
vyd. 07/001, s. 314, ďalej len „nariadenie č. 1191/69“).
Táto otázka bola položená v rámci sporu medzi spoločnosťou Altmark Trans GmbH (ďalej len „Altmark Trans“) a Nahverkehrsgesellschaft
Altmark GmbH (ďalej len „Nahverkehrsgesellschaft“) vo veci povolenia na prevádzkovanie autobusových dopravných služieb v Landkreis
Stendal (Nemecko) a vo veci verejných subvencií na vykonávanie týchto služieb, ktoré Regierungspräsidium Magdeburg (vláda
oblasti Magdeburg, ďalej len „Regierungspräsidium“) poskytla spoločnosti Altmark Trans.

Právny rámec

Právo Spoločenstva
Článok 92 ods. 1 Zmluvy znie:
„Ak nie je touto zmluvou ustanovené inak, pomoc poskytovaná členským štátom alebo akoukoľvek formou zo štátnych prostriedkov,
ktorá narúša hospodársku súťaž alebo hrozí narušením hospodárskej súťaže tým, že zvýhodňuje určitých podnikateľov alebo výrobu
určitých druhov tovaru, je nezlučiteľná so spoločným trhom, pokiaľ ovplyvňuje obchod medzi členskými štátmi.“
Článok 74 Zmluvy (teraz článok 70 ES), ktorý je zaradený do Hlavy IV tretej časti venovanej doprave uvádza, že členské štáty
sledujú napĺňanie cieľov Zmluvy v oblasti upravenej touto hlavou prostredníctvom spoločnej dopravnej politiky.
Článok 77 Zmluvy, ktorý je súčasťou Hlavy IV uvádza, že pomoc je s touto Zmluvou zlučiteľná, ak slúži na koordináciu dopravy
alebo tvorí náhrady za plnenie niektorých záväzkov súvisiacich so službami vo verejnom záujme.
Nariadenie č. 1191/69 je rozdelené na šesť oddielov, z ktorých prvý obsahuje všeobecné ustanovenia (články 1 a 2), druhý sa
týka spoločných zásad pre zrušenie alebo zachovanie záväzkov služieb vo verejnom záujme (články 3 až 8), tretí pojednáva o uplatnení
dopravných sadzieb a podmienok uložených v záujme jednej alebo viacerých presne vymedzených kategórií osôb na osobnú dopravu
(článok 9), štvrtý sa týka spoločných postupov pri náhrade (články 10 až 13), piaty sa týka zmlúv služby vo verejnom záujme
(článok 14) a šiesty obsahuje záverečné ustanovenia (články 15 až 20).
Článok 1 tohto nariadenia ustanovuje:
„1.      Toto nariadenie sa vzťahuje na dopravné podniky, ktoré vykonávajú služby v železničnej, cestnej a vnútrozemskej vodnej doprave.
Členské štáty môžu vylúčiť z rámca pôsobnosti tohto nariadenia akékoľvek podniky, ktorých činnosť je obmedzená výlučne na
prevádzku mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy.
2.      Pre účely tohto nariadenia:
–        ,mestská a prímestská doprava‘ znamená dopravu uspokojujúce potreby mestského centra alebo mestskej aglomerácie a dopravné
potreby medzi ním a okolitými oblasťami,
–        ,regionálna doprava‘ znamená dopravné služby vykonávané za účelom uspokojenia dopravných potrieb regiónu.
3.      Príslušné orgány členských štátov zrušia všetky záväzky z koncepcie služby vo verejnom záujme, definovanej v tomto nariadení,
ktoré sú ukladané pre železničnú, cestnú a vnútrozemskú vodnú dopravu.
4.      Na zabezpečenie primeraných dopravných služieb, ktoré zohľadňujú sociálne a ekologické faktory a plánovanie mesta a krajiny
alebo pri možnosti ponuky určitého cestovného pre určité kategórie cestujúcich, môžu príslušné orgány členských štátov uzavrieť
zmluvy o poskytovaní služieb vo verejnom záujme s dopravnými podnikmi. Podmienky a podrobnostiach takýchto zmlúv sú stanovené
v oddieli V.
5.      Príslušné orgány členských štátov však môžu zachovať alebo uložiť záväzky služby vo verejnom záujme podľa článku 2 pre mestskú,
prímestskú a regionálnu osobnú dopravu. Podmienky a podrobnosti o prevádzke, vrátane spôsobov náhrad sú stanovené v oddieloch
II., III. a IV.
...
6.      Okrem toho sa môžu príslušné orgány členských štátov rozhodnúť, že nebudú uplatňovať ods. 3 a 4 v oblasti osobnej dopravy
na dopravné sadzby a podmienky uložené v záujme jednej alebo viacerých konkrétnych kategórií osôb.“
Článok 6 ods. 2 nariadenia č. 1191/69 znie nasledovne:
„Rozhodnutia zachovať záväzok služby vo verejnom záujme alebo jeho časť, alebo ho zrušiť na konci stanoveného obdobia, musia
zahŕňať aj ustanovenie zabezpečujúce náhradu za finančné bremeno, ktoré z tohto vyplýva; výška náhrady sa stanoví podľa spoločných
postupov, ktoré sú uvedené v článkoch 10 až 13.“
Článok 9 ods. 1 toho istého nariadenia ustanovuje:
„Výška náhrady vzhľadom na finančné bremeno pripadajúce na podniky z dôvodu uplatnenia dopravných sadzieb a podmienok na osobnú
dopravu, ktoré sú uložené v záujme jednej alebo viacerých presne vymedzených kategórií osôb, sa určí v súlade s spoločnými
postupmi stanovenými v článkoch 11 až 13.“
Článok 17 ods. 2 nariadenia č. 1191/69 znie:
„Náhrada vyplatená podľa tohto nariadenia je vyňatá z predbežného informačného postupu, ktorý je uvedený v článku 93 ods. 3
Zmluvy o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva.
Členské štáty bezodkladne predložia Komisii podrobnosti o náhradách za finančné bremeno, roztriedené podľa jednotlivých kategórií
záväzkov, pripadajúce na dopravné podniky z dôvodu zachovania záväzkov služby vo verejnom záujme podľa článku 2 alebo z použitia
dopravných sadzieb a podmienok pre osobnú dopravu, ktoré boli uložené v záujme jednej alebo viacerých presne vymedzených kategórií
osôb.“

Vnútroštátna právna úprava
Verordnung zur Festlegung des Anwedungsberireiches der Verordnung (EWG) Nr. 1191/69 in der Fassung Verordnung (EWG) Nr. 1893/91
im Straßenpersonenverkehr (výnos týkajúci sa uplatňovania nariadenia č. 1191/69 v znení vyplývajúcom z nariadenia č. 1893/91,
týkajúceho sa cestnej prepravy osôb) federálneho ministra dopravy z 31. júla 1992 (BGBI. 1992 I, s. 1442) v znení vyplývajúcom
zo zmien a doplnení z 29. novembra 1994 (BGBl. 1994 I, s. 3630) celkovo odkladá až do 31. decembra 1995 v prípade verejnej
dopravy cestujúcich uplatňovanie nariadenia č. 1191/69 vo vzťahu k dopravným podnikom, ktorých činnosť je obmedzená výlučne
na prevádzku mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy.
Ustanovenia § 2 ods. 1 a § 1 ods. 1 Personenbeförderungsgesetz (zákon týkajúci sa pozemnej dopravy osôb, ďalej len „PBefG“)
ustanovujú, že preprava osôb cestnými vozidlami v rámci pravidelne poskytovaných služieb podlieha v Nemecku vydaniu povolenia.
Toto povolenie zaväzuje prepravcu vyberať cestovné iba na základe tarify schválenej úradom, ktorý vydá povolenie, dodržiavať
schválený grafikon a dodržiavať povinnosti pre prevádzku prepravy, ktoré mu vyplývajú zo zákona.
Až do 31. decembra 1995, podmienky udelenia povolenia na prevádzkovanie pravidelnej autobusovej dopravy boli upravené jedine
§ 13 PBefG. Toto ustanovenie určuje tiež podmienky čo sa týka finančnej schopnosti ako aj spoľahlivosti dopravného podniku
a ukladá odmietnuť vydanie povolenia, ak predmetné služby sú takej povahy, že môžu negatívne ovplyvniť záujmy spoločnosti
vo veci dopravy. Ak viaceré podniky chcú poskytovať tie isté služby, príslušný orgán musí v súlade s odsekom 3 toho istého
paragrafu vziať vhodným spôsobom do úvahy perspektívy dlhoročného poskytovania zodpovedajúcich služieb jedným z týchto podnikov.
S účinnosťou od 1. januára 1996, nemecký zákonodarca v § 6 ods. 116 Eisenbahnneuordnungsgesetz (zákon o reštrukturalizácii
železníc) z 27. decembra 1993 (BGBl 1993 I, s. 2378) zaviedol na účely udeľovania povolení na prevádzkovanie pravidelných
služieb mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy rozdiel medzi dopravou prevádzkovanou na základe režimu nezávislého financovania
a dopravou prevádzkovanou v rámci verejného sektoru.
§ 8 ods. 4 prvá veta PBefG určuje zásadu, podľa ktorej služby mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy musia byť poskytované
na základe režimu nezávislého financovania.
Druhá veta tohto paragrafu definuje dopravné služby poskytované v rámci režimu nezávislého financovania ako služby, ktorých
náklady sú hradené príjmami za poskytnuté dopravné služby, príjmami získanými na základe ustanovení právnych predpisov upravujúcich
kompenzácie a preplatenie nákladov z dôvodu určitých cenových taríf a organizácie dopravy, ako aj príjmami z iných činností
podniku v zmysle obchodného práva. Podmienky udelenia povolenia v rámci režimu nezávislého financovania sú definované v § 13
PBefG, ako to bolo uvedené v bode 13 tohto rozsudku.
§ 8 ods. 4 tretia veta PBefG ustanovuje, že nariadenie č. 1191/69 v platnom znení obsahuje referenčné pravidlá, ktoré sa použijú,
ak nie je možné zabezpečiť vyhovujúce dopravné služby v rámci režimu nezávislého financovania. Podmienky udelenia povolenia
týkajúce sa dopravných služieb poskytovaných ako verejné služby na základe uvedeného nariadenia sú definované v § 13a PBefG.
V zmysle tohto posledného ustanovenia je potrebné udeliť povolenie vtedy, ak toto povolenie je nevyhnutné na účely zavedenia
dopravných služieb na základe rozhodnutia orgánu alebo na základe zmluvy v zmysle nariadenia č. 1191/69 a v prípade, keď toto
povolenie predstavuje pre spoločnosť riešenie, ktoré je najmenej finančne náročné.

Spor vo veci samej
Spor vo veci samej sa týka vydania povolenia Regierungspräsidium pre spoločnosť Altmark Trans na poskytovanie pravidelných
dopravných služieb v Landkreis Stendal.
Povolenia boli pôvodne vydané Altmark Trans na obdobie od 25. septembra 1990 do 19. septembra 1994. Rozhodnutím z 27. októbra
1994 boli vydané nové povolenia platné až do 31. októbra 1996.
Z uznesenia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Regierungspräsidium v rovnakom čase zamietlo žiadosti o vydanie povolení na prevádzkovanie
dopravných služieb, ktorú podala spoločnosť Nahverkehrsgesellschaft. Na odôvodnenie svojho rozhodnutia Regierungspräsidium
uviedol, že Altmark Trans spĺňa podmienky pre vydanie povolenia uvedené v § 13 ods. 1 body 1 a 2 PBefG. Ako starý podnik,
Altmark Trans požívala v súlade s odsekom 3 tohto istého paragrafu ochranu získaného stavu. Táto ochrana zahŕňala to, že prevádzkovanie
pravidelných dopravných služieb spoločnosťou, ktorá tieto služby už poskytuje predstavuje lepšiu ponuku na poskytovanie dopravných
služieb ako ponuka pochádzajúca od novej spoločnosti. Takáto ponuka od novej spoločnosti však nebola. Vzhľadom k deficitu
0,58 DM na kilometer požiadal Altmark Trans o dodatočné financovanie z verejných zdrojov v najnižšej výške.
V nadväznosti na žiadosť Altmark Trans, Regierungspräsidium predĺžil rozhodnutím z 30. júla 1996 platnosť povolení do 31. októbra
2002.
Nahverkehrsgesellschaft podala proti rozhodnutiu z 27. októbra 1994 sťažnosť tvrdiac, že Altmark Trans nespĺňala nároky uvedené
§ 13 PBefG. Tvrdila tiež, že Altmark Trans nie je ekonomicky zdravou spoločnosťou, keďže bez verejných subvencií by nemohla
pokračovať vo svojich podnikateľských aktivitách. Z tohto dôvodu sú povolenia, ktoré jej boli vydané nezákonné. Takisto informácia,
že Altmark Trans žiada najnižšie subvencie nie je presná. Rozhodnutím z 29. júna 1995 Regierungspräsidium zamietol túto sťažnosť.
Nahverkehrsgesellschaft podala žalobu proti rozhodnutiam Regierungspräsidium z 27. októbra 1994 a 30. júla 1996 na Verwaltungsgericht
Magdeburg (správny súd v Magdeburgu) (Nemecko). Verwaltungsgericht túto žalobu zamietol.
V odvolacom konaní Oberverwaltungsgericht Sachsen-Anhalt (odvolací správny súd Saska – Anhaltska) vyhovel odvolaniu Nahverkehrsgesellschaft
a zrušil povolenia pre Altmark Trans. Tento súd tiež uviedol, že v čase kedy bolo prijaté rozhodnutie z 30. júla 1996 zdravý
ekonomický vývoj Altmark Trans nebol zaručený, keďže tento potreboval subvencie od Landkreis Stendal na prevádzkovanie služieb
v zmysle vydaných povolení. Okrem iného, odvolací súd usúdil, že poskytnuté subvencie neboli v súlade s právom Spoločenstva
vzťahujúcim sa na štátnu pomoc tak, ako to vyplývalo z nariadenia č. 1191/69.
V tejto súvislosti Oberverwaltungsgericht uviedol, že Spolková republika Nemecko až k 31. decembru 1995 nevyužila možnosť,
ktorú dávalo nariadenie č. 1191/69 vylúčiť z jeho pôsobnosti podniky, ktorých činnosť je obmedzená výlučne na prevádzku mestskej,
prímestskej alebo regionálnej dopravy. Usúdil teda, že po tomto dátume predmetné verejné subvencie boli povolené jedine za
podmienok uvedených v tomto nariadení. Medzi tieto podmienky patrí nevyhnutnosť určiť podmienky poskytovania verejných služieb
buď zmluvou alebo správnym aktom kompetentného orgánu. Keďže Landkreis Stendal neuzavrel s Altmark Trans zmluvu a ani neprijal
vo veci žiadny správny akt v súlade s ustanoveniami uvedeného nariadenia, Oberverwaltungsgericht zhodnotil, že od 1. januára
1993 Landkreis nebol oprávnený subvenovať Altmark Trans za účelom prevádzkovania služieb pokrytých povoleniami, ktoré mu boli
vydané.
Altmark Trans podal proti tomuto rozhodnutiu Oberverwaltungsgericht opravný prostriedok „Revision“ na Bundesverwaltungsgericht
(Spolkový správny súd). Tento uviedol, že ustanovenia § 8 ods. 4 PBefG nastoľujú otázku, či prevádzkovanie pravidelných služieb
mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy, ktoré je možné vďaka príjmom získaným za poskytované služby, a ktoré závisí od
verejných subvencií, môže byť v súlade s vnútroštátnym právom považované za prevádzkovanie služieb uskutočnené v rámci režimu
nezávislého financovania alebo či má byť považované za uskutočnené v rámci režimu verejných služieb.
V tejto súvislosti Bundesverwaltungsgericht považuje uvedené verejné subvencie za také, ktoré spadajú pod pojem „príjmy z iných
činností podniku v zmysle obchodného práva“ uvedený v § 8 ods. 4 druhá veta PBefG. Použijúc obvyklé postupy výkladu vnútroštátneho
práva Bundesverwaltungsgericht dospel k záveru, že skutočnosť, že je potrebné poskytovať verejné subvencie nevylučuje, že
dopravné služby sú poskytované v rámci režimu nezávislého financovania.
Vnútroštátny súd však vyslovil pochybnosti, či články 77 a 92 Zmluvy ako aj nariadenie č. 1191/69 implikujú výklad § 8 ods. 4,
druhá veta PBefG v súlade s právom Spoločenstva ako tvrdí Oberverwaltungsgericht. Vzhľadom na komplexnosť systému zákazov,
výnimiek, výnimiek z výnimiek, uvážil, že táto problematika by mala byť objasnená Súdnym dvorom.

Prejudiciálna otázka
Keďže v prípade, ktorý mu bol predložený je dopad pravidiel Spoločenstva neistý a rozhodnutie o prejudiciálnych otázkach je
nevyhnutné na vyriešenie sporu vo veci samej, Bundesverwaltungsgericht rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledovnú
prejudiciálnu otázku:
„Je uplatňovanie vnútroštátnej úpravy, ktorá oprávňuje, bez dodržiavania oddielov II, III a IV nižšie uvedeného nariadenia,
vydávať povolenia na poskytovanie služieb v rámci mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy dopravným podnikom závislým
od subvencií, v rozpore s ustanoveniami článkov [77 a 92 Zmluvy] ES ako aj s nariadením (EHS) č. 1191/69 v znení zmenenom
a doplnenom nariadením (EHS) č. 1893/91?“
Vnútroštátny súd upresnil, že túto otázku je potrebné chápať ako otázku majúcu tri časti:
„1.      Sú subvencie s cieľom kompenzovať deficit verejnej služby miestnej osobnej dopravy, predpokladajúc, že sa na ne vzťahuje zákaz
štátnej pomoci uvedený v článku [92] ods. 1 [Zmluvy] ES] alebo vzhľadom na ich regionálny dopad je potrebné považovať tieto
subvencie za negatívne ovplyvňujúce obchod medzi členskými štátmi? Je odpoveď na túto otázku závislá od konkrétnej situácie
a od významu podnikateľských aktivít v oblasti mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy uvedenej v konkrétnom prípade?
2.      Dáva článok [77 Zmluvy ES] vo všeobecnosti vnútroštátnemu zákonodarcovi možnosť povoliť poskytovanie verejných subvencií určených
na kompenzáciu deficitu v oblasti mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy bez toho, aby sa zobralo do úvahy nariadenie
(EHS) č. 1191/69?
3.      Umožňuje nariadenie (EHS) č. 1191/69 vnútroštátnemu zákonodarcovi schváliť poskytovanie pravidelných služieb mestskej, prímestskej
a regionálnej dopravy závislé od verejných subvencií bez rešpektovania oddielov II, III a IV tohto nariadenia a požadovať
dodržiavanie týchto ustanovení iba vtedy, ak je poskytovanie dostatočných dopravných služieb nemožné? Vyplýva táto voľnosť
nechaná vnútroštátnemu zákonodarcovi z práva vylúčiť z rámca pôsobnosti nariadenia podniky mestskej, prímestskej alebo regionálnej
dopravy, ktoré mu dáva článok 1 ods. 1 druhý pododsek nariadenia (EHS) č. 1191/69 v znení nariadenia č. 1893/91?“

Úvodné pripomienky
V spore vo veci samej sa proti vydaniu povolenia pre Altmark Trans namieta iba v rozsahu v akom by táto spoločnosť potrebovala
verejné subvencie na realizáciu záväzkov v rámci poskytovania verejných služieb vyplývajúcich z týchto povolení. Tento spor
je hlavne o otázke, či verejné subvencie, ktoré Altmark Trans dostala, boli poskytnuté zákonne.
Vnútroštátny súd po tom, čo konštatoval, že poukázanie verejných subvencií Altmark Trans na poskytovanie služieb uvedených
v povoleniach v rámci režimu nezávislého financovania nie je v rozpore s vnútroštátnym právom, skúmal, či uvedené subvencie
sú zlučiteľné s právom Spoločenstva.
Hlavnými ustanoveniami Zmluvy upravujúcimi verejné subvencie sú tie týkajúce sa štátnej pomoci, článok 92 a nasl. Zmluvy.
Článok 77 Zmluvy zavádza v oblasti dopravy výnimku zo všeobecných pravidiel vzťahujúcich sa na štátnu pomoc uvádzajúc, že
pomoc je zlučiteľná so Zmluvou, ak slúži na koordináciu dopravy alebo tvorí náhrady za plnenie niektorých záväzkov súvisiacich
so službou vo verejnom záujme.
Je potrebné konštatovať, že Rada prijala nariadenie č. 1191/69 na základe článku 75 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 71 ES)
a článku 94 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 89 ES) teda ako na základe ustanovení Zmluvy týkajúcich sa spoločnej dopravnej
politiky tak aj na základe ustanovení týkajúcich sa štátnej pomoci.
Nariadenie č. 1191/69 zavádza európsky režim vzťahujúci sa na záväzky verejných služieb v oblasti dopravy. V zmysle jeho článku
1 ods. 1 druhého pododseku však členské štáty môžu vylúčiť z rámca pôsobnosti tohto nariadenia akékoľvek podniky, ktorých
činnosť je obmedzená výlučne na prevádzku mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy.
Za týchto podmienok je potrebné najprv skúmať, či nariadenie č. 1191/69 sa vzťahuje na predmetné dopravné služby. Iba ak sa
záporne odpovie, bude potrebné skúmať ďalej pôsobnosť všeobecných ustanovení Zmluvy týkajúcich sa štátnej pomoci na predmetné
subvencie. Je preto potrebné odpovedať na tretiu časť prejudiciálnej otázky.

O tretej časti prejudiciálnej otázky
Treťou časťou prejudiciálnej otázky sa Bundesverwaltungsgericht pýta, či nariadenie č. 1191/69, presnejšie jeho článok 1 ods. 1
druhý pododsek môže byť vykladaný v tom zmysle, že umožňuje členskému štátu neuplatniť toto nariadenie na prevádzkovanie pravidelných
služieb mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy závislých nevyhnutne na verejných subvenciách a obmedziť jeho pôsobnosť
na prípad, kedy je poskytovanie dostatočných dopravných služieb nemožné.

Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Altmark Trans, Regierungspräsidium a Nahverkehrsgesellschaft tvrdia, že nie je možné dedukovať z nariadenia č. 1191/69, že
verejné subvencie určené pre dopravné podniky sú zlučiteľné s právom Spoločenstva iba vtedy, ak ukladajú záväzky verejných
služieb v zmysle uvedeného nariadenia alebo ak bola uzavretá v súlade s týmto nariadením zmluva o poskytovaní verejných služieb.
Ako sa tiež zistilo, nemecký zákonodarca zaviedol rozdiel medzi službami uskutočnenými v rámci režimu nezávislého financovania
a službami v rámci režimu verejných služieb. V súlade s § 8 ods. 4 PBefG nariadenie č. 1191/69 sa vzťahuje iba na dopravu
v rámci režimu verejných služieb. Dopravné služby poskytované v rámci režimu nezávislého financovania tak potom nespadajú
do pôsobnosti tohto nariadenia.
Aj keď nemecký zákonodarca nepoužil od 1. januára 1996 vo všeobecnosti možnosť vylúčiť pôsobnosť nariadenia č. 1191/69 v súlade
s článkom 1 ods. 1 druhým pododsekom tohto nariadenia, ustanovil nepriamo výnimku z použitia tohto nariadenia v prospech služieb
mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy poskytovaných na základe režimu nezávislého financovania. Do momentu, kedy toto
nariadenie umožňovalo všeobecnú výnimku, tento zákonodarca by mohol tiež zaviesť čiastočnú výnimku uplatnenia uvedeného nariadenia.
V tomto prípade by sa uplatnila zásada „kto môže viacej, môže aj menej“.
Komisia tvrdila, že ak služby mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy neboli vyňaté z pôsobnosti nariadenia č. 1191/69
v zmysle jeho článku 1 ods. 1 druhého pododseku, vnútroštátny zákonodarca musí upraviť poskytovanie takýchto pravidelných
služieb buď tým, že zavedie záväzky verejných služieb v súlade s oddielmi II až IV tohto nariadenia alebo v súlade s oddielom
V nariadenia uzavrie zmluvu, ktorá takéto záväzky ukladá.

Odpoveď Súdneho dvora
S cieľom odpovedať na túto časť otázky, je potrebné najprv určiť, či nariadenie č. 1191/69 zavádza záväzný režim, ktorý sú
členské štáty povinné dodržiavať, ak zamýšľajú uložiť záväzky verejných služieb v oblasti pozemnej dopravy.
Z odôvodnení a aj z ustanovení nariadenia jasne vyplýva, že ukladá záväzný režim pre členské štáty.
Podľa prvého odôvodnenia nariadenia č. 1191/69 jedným z cieľov spoločnej dopravnej politiky je totiž odstrániť rozdiely, ktoré
vyplývajú z toho, že členské štáty ukladajú dopravným podnikom záväzky obsiahnuté v koncepcii služieb vo verejnom záujme,
a ktoré vedú k podstatnej skresleniu súťažných podmienok. V zmysle druhého odôvodnenia tohto nariadenia je nutné zrušiť záväzky
služieb vo verejnom záujme, ktoré sú vymedzené v tomto nariadení; napriek tomu, že je dôležité v určitých prípadoch zachovať
takéto záväzky, aby sa poskytovali primerané služby v oblasti dopravy.
Za týmto účelom článok 1 ods. 3 nariadenia č. 1191/69 ustanovuje, že členské štáty zrušia všetky záväzky obsiahnuté v koncepcii
služby vo verejnom záujme tak, ako sú definované v tomto nariadení, uložené železničnej, cestnej a vnútrozemskej vodnej doprave.
V zmysle odseku 4 toho istého článku na zabezpečenie primeraných dopravných služieb, ktoré zohľadňujú sociálne a ekologické
faktory a plánovanie mesta a krajiny alebo pri možnosti ponuky určitého cestovného pre určité kategórie cestujúcich, môžu
príslušné orgány členských štátov uzavrieť zmluvy o poskytovaní služieb vo verejnom záujme s dopravnými podnikmi za podmienok
uvedených v oddieli V tohto nariadenia.. Odsek 5 toho istého článku nariadenia dodáva, že príslušné orgány členských štátov
môžu zachovať alebo uložiť záväzky služby vo verejnom záujme pre mestskú, prímestskú a regionálnu osobnú dopravu. Podmienky
a podrobnosti o prevádzke, vrátane spôsobov náhrad sú stanovené v oddieloch II až IV nariadenia.
Preto, ak predmetné povolenia ukladajú záväzky služby vo verejnom záujme a sú predmetom subvencií, ktoré pomáhajú financovať
ich poskytovanie, vydanie povolení a poskytnutie subvencií podlieha ustanoveniam nariadenia č. 1191/69.
Avšak článok 1 ods. 1 druhý pododsek tohto nariadenia oprávňuje členské štáty vylúčiť z pôsobnosti tohto nariadenia akékoľvek
podniky, ktorých činnosť je obmedzená výlučne na prevádzku mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy.
Spolková republika Nemecko až do 31. decembra 1995 využívala výnimku uvedenú v článku 1, ods. 1 druhom pododseku nariadenia
č. 1191/69 tým, že výslovne vylúčila pôsobnosť tohto nariadenia na podniky mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy.
Počnúc 1. januárom 1996 nemecká právna úprava už výslovne neobsahovala túto výnimku. Naopak, predmetné nariadenie sa uplatňovalo
na vydávanie povolení na autobusovú dopravu v Nemecku v rámci režimu služby vo verejnom záujme v zmysle § 8 ods. 4 tretej
vety a § 13a PBefG. Napriek tomu nemecká legislatíva neurčuje výslovne, či sa nariadenie vzťahuje aj na vydávanie povolení
na autobusovú dopravu v rámci režimu nezávislého financovania.
Vzhľadom k tomu je potrebné skúmať, či neuplatňovanie nariadenia č. 1191/69 na režim nezávislého financovania je v rozpore
s uvedením nariadením.
Altmark Trans, Regierungspräsidium a Nahverkehrsgesellschaft tvrdia, že článok 1, ods. 1 druhý pododsek nariadenia č. 1191/69
umožňujúcivylúčiť jeho pôsobnosť na jednu celú kategóriu služieb dopravy, musí umožniť vyňať určitú obmedzenú časť služieb
z pôsobnosti tohto nariadenia.
Je potrebné pripomenúť, že ako to bolo uvedené v bodoch 44 až 47 tohto rozsudku, nariadenie č. 1191/69 zavádza režim, ktorý
sú členské štáty povinné dodržiavať, pokiaľ plánujú zavádzať záväzky služby vo verejnom záujme pre podniky pozemnej dopravy.
Členské štáty však môžu stanoviť pre podniky, ktoré poskytujú služby mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy výnimku
z ustanovení nariadenia č. 1191/69 v zmysle článku 1, ods. 1 druhého pododseku tohto nariadenia. Nemecký zákonodarca využíval
celoplošne túto výnimku až do 31. decembra 1995.
Za týchto okolností je na mieste považovať novelu PBefG, ktorá nadobudla účinnosť 1. januára 1996 za zmenu, ktorá prispela
k uskutočneniu cieľov, ktoré sledovalo nariadenie č. 1191/69.
Touto zmenou zaviedol nemecký zákonodarca rozdiel medzi službami uskutočnenými v rámci režimu nezávislého financovania a službami
vo verejnom záujme. V súlade s § 13a PBefG, nariadenie č. 1191/69 sa vzťahovalo na vydávanie povolení na autobusovú dopravu
v rámci režimu služby vo verejnom záujme. Táto zmena teda zúžila oblasť, na ktorú sa vzťahovala výnimka uvedená v článku 1,
ods. 1 druhom pododseku predmetného nariadenia. Nemecká legislatíva sa tak priblížila k cieľom, ktoré sledovalo toto nariadenie.
Z týchto úvah vyplýva, že členský štát môže legitímne na základe výnimky podľa článku 1 ods. 1 druhého pododseku nariadenia
č. 1191/69, nielen úplne vylúčiť pravidelné služby mestskej dopravy z pôsobnosti tohto nariadenia, ale tiež obmedziť pôsobnosť
tejto výnimky. Ináč povedané, toto ustanovenie v zásade umožňuje nemeckému zákonodarcovi ustanoviť, že na subvencie pre dopravné
služby poskytované v rámci režimu nezávislého financovania, ktoré boli pridelené bez rešpektovania podmienok a náležitostí
uvedených v tomto nariadení, je možné uložiť záväzky verejných služieb.
Vnútroštátna legislatíva však musí jasne vymedziť uplatnenie tejto výnimky, aby bolo možné určiť na ktorú situáciu sa uvedená
výnimka vzťahuje a na ktorú situáciu sa vzťahuje nariadenie č. 1191/69.
Ako vyplýva z ustálenej judikatúry je osobitne dôležité na zaručenie právnej istoty jednotlivcov, aby právna situácia, v ktorej
sa nachádzajú bola jasné a presná tak, aby mohli poznať všetky svoje práva a mohli sa ich domáhať na vnútroštátnych súdoch
(pozri rozsudky z 23. mája 1985, Komisia/Nemecko, 29/84, Zb. s. 1661, bod 23; z 9. apríla 1987, Komisia/Taliansko, 363/85,
Zb. s. 1733, bod 7; z 30. mája 1991, Komisia/Nemecko, C‑59/89, Zb. s. I‑2607, bod 18 a z 19. septembra 1996, Komisia/Grécko,
C‑236/95, Zb. s. I‑4459, bod 13).
Rozhodnutie vnútroštátneho súdu obsahuje niekoľko indícií, ktoré umožňujú pochybovať o tom, že nároky kladené na jasnosť právnej
situácie boli v danom prípade dodržané.
Na jednej strane z uznesenia o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že režim nezávislého financovania
sa môže vzťahovať na podniky, ktoré potrebujú verejné subvencie na vykonávanie dopravných služieb na základe povolenia. Na
druhej strane vnútroštátny súd konštatoval, že „čo sa týka pravidelných služieb mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy,
ktoré sú v značnom deficite, výber, ktorý dáva zákonodarca podnikateľovi je prakticky znemožnený, vzhľadom k tomu, že nevyhnutnosť
poskytovania verejných subvencií vedie automaticky k podradeniu služieb pod režim služieb vo verejnom záujme“.
Zdá sa, že z predchádzajúceho vyplýva, že povolenia pre dopravné služby, ktorých poskytovanie si vyžaduje verejné subvencie
môžu byť podriadené ako režimu nezávislého financovania tak aj režimu služieb vo verejnom záujme. Ak by to tak v skutočnosti
bolo, tak ustanovenia dotknutej vnútroštátnej legislatívy by neupravovali dosť jasne a zrozumiteľne, kedy a akému režimu sú
tieto povolenia podriadené. Vzhľadom k tomu, že nariadenie č. 1191/69 sa nevzťahuje na režim nezávislého financovania, možná
neistota ohľadne vymedzenia tohto režimu vo vzťahu k režimu služieb vo verejnom záujme sa vzťahuje aj na uplatňovanie tohto
nariadenia v Nemecku.
Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby preskúmal, či spôsob, akým nemecký zákonodarca uplatnil možnosť výnimky podľa článku 1
ods. 1 druhého pododseku nariadenia č. 1191/69, zodpovedá požiadavkám jasnosti a presnosti, ktoré ukladá zásada právnej istoty.
Je teda potrebné odpovedať na tretiu časť prejudiciálnej otázky tak, že nariadenie č. 1191/69, a osobitne jeho článok 1 ods. 1
druhý pododsek má byť vykladaný v tom zmysle, že umožňuje členskému štátu neuplatniť toto nariadenie na prevádzkovanie pravidelných
služieb mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy závislých nevyhnutne na verejných subvenciách a obmedziť jeho pôsobnosť
na prípad, kedy je poskytovanie dostatočných dopravných služieb nemožné, avšak za podmienky, že bude riadne dodržaná zásada
právnej istoty.
Je tiež potrebné upresniť, že pokiaľ vnútroštátny súd je toho názoru, že zásada právnej istoty nebola v danom prípade dodržaná,
musí zobrať do úvahy, že nariadenie č. 1191/69 sa plne vzťahuje na Nemecko a že sa vzťahuje takisto na režim nezávislého financovania.
V takomto prípade bude potrebné preskúmať, či dané povolenia boli vydané v súlade s nariadením. Ak áno, potom bude potrebné
skúmať, či predmetné subvencie boli poskytnuté v súlade s týmto nariadením. Keby povolenia a subvencie nezodpovedali podmienkam
ustanoveným v nariadení, vnútroštátny súd bude musieť dospieť k záveru, že nie sú v súlade s právom Spoločenstva bez toho,
aby bolo potrebné ich skúmať z pohľadu ustanovení Zmluvy.
Vnútroštátny súd bude musieť skúmať, či dané subvencie boli poskytnuté v súlade s ustanoveniami Zmluvy týkajúcimi sa štátnej
pomoci, iba pokiaľ dospeje k záveru, že nariadenie č. 1191/69 sa nevzťahuje na režim nezávislého financovania a pokiaľ spôsob,
akým nemecký zákonodarca uplatnil možnosť výnimky podľa tohto nariadenia bol v súlade so zásadou právnej istoty.

K prvej časti prejudiciálnej otázky
Prvou časťou prejudiciálnej otázky sa vnútroštátny súd pýta, či subvencie s cieľom kompenzovať deficit verejnej služby mestskej,
prímestskej alebo regionálnej dopravy spadajú pod článok 92 ods. 1 Zmluvy alebo či vzhľadom k miestnemu alebo regionálnemu
charakteru dopravných služieb v danom prípade, k dôležitosti danej oblasti podnikania, takéto subvencie nemôžu negatívne obmedziť
obchod medzi členskými štátmi.

Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Altmark Trans, Regierungspräsidium a Nahverkehrsgesellschaft tvrdia, že dané subvencie nemajú žiadny vplyv na obchod medzi
členskými štátmi v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy, keďže sa týkajú iba miestnych služieb a predstavujú takú malú sumu, ktorá
nemôže citeľne vplývať na obchod medzi členskými štátmi.
Naopak Komisia tvrdí, že osem členských štátov s veľkou vôľou otvorilo určité trhy mestskej, prímestskej alebo regionálnej
dopravy pre konkurujúce podniky z iných členských štátov a že existuje viacero príkladov dopravných podnikov jedného členského
štátu, ktoré podnikajú v inom členskom štáte. Toto otvorenie trhu v určitých členských štátoch ukazuje, že obchod v rámci
Spoločenstva je nielen možný ale už teraz reálny.
Je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol uznesením z 18. júna 2002 opätovne prejednať predmetnú právnu vec v rámci ústnej
časti konania, aby tak poskytol účastníkom konania vo veci samej, členským štátom, Komisii a Rade možnosť predložiť ich pripomienky
k možným dôsledkom rozsudku z 22. novembra 2001 vo veci Ferring (C‑53/00, Zb. s. I‑9067) vo vzťahu k odpovedi na prejudiciálnu
otázku v tejto právnej veci.
Na druhom pojednávaní 15. októbra 2002 Altmark Trans, Regierungspräsidium a Nahverkehrsgesellschaft ako aj nemecká a španielska
vláda navrhli potvrdiť zásady, ktoré uviedol Súdny dvor v citovanom rozsudku Ferring. Sú toho názoru, že štátne financovanie
verejných služieb vo verejnom záujme nepredstavuje pomoc v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy, ak výhody poskytnuté štátnymi orgánmi
nepresahujú náklady generované poskytovaním služieb vo verejnom záujme.
V tejto súvislosti tvrdili, že pojem pomoc uvedený v článku 92 ods. 1 Zmluvy sa vzťahuje len na opatrenia, ktoré finančne
zvýhodňujú jeden alebo viacej podnikov. Avšak verejná subvencia, ktorá sa obmedzuje len na kompenzovanie nákladov súvisiacich
s poskytovaním služieb vo verejnom záujme, ktoré boli určené, neprináša žiadnu výhodu podniku, ktorý ju dostal. Ináč, v takomto
prípade, hospodárska súťaž nie je skreslená, keďže každý podnik môže dostať verejnú subvenciu za podmienky, že poskytuje dopravné
služby vo verejnom záujme, ktoré určuje štát.
Počas tohto druhého pojednávania dánska, francúzska holandská vláda a vláda Spojeného kráľovstva tvrdili, že Súdny dvor by
mal nasledovať prístup generálneho advokáta Jacobsa, ktoré zaujal vo svojich návrhoch z 30. apríla 2002 vo veci GEMO (C‑123/01),
ktorá je ešte v konaní. Podľa tohto prístupu je potrebné rozlišovať medzi dvomi kategóriami situácií. Pokiaľ by existovala
priama zjavná súvislosť medzi štátnym financovaním a jasne definovanými záväzkami služby vo verejnom záujme, sumy poukázané
štátnymi orgánmi nepredstavujú pomoc v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy. Naopak, ak by takáto súvislosť neexistovala alebo ak
by záväzky služby vo verejnom záujme neboli jasne definované, sumy poukázané týmito štátnymi orgánmi by predstavovali štátnu
pomoc.

Odpoveď Súdneho dvora
S cieľom odpovedať na prvú časť prejudiciálnej otázky, je potrebné skúmať rôzne prvky pojmu štátna pomoc, ktorý sa vyskytuje
v článku 92 ods. 1 Zmluvy. V súlade s ustálenou judikatúrou na to, aby bolo možné hovoriť o štátnej pomoci je potrebné, aby
boli splnené všetky podmienky uvedené v tomto ustanovení (pozri rozsudky z 21. marca 1990, Belgicko/Komisia, tzv. „Tubemeuse“,
C‑142/87, Zb. s. I‑959, bod 25, zo 14. septembra 1994, Španielsko/Komisia, C‑278/92 až C‑280/92 Zb. s. I‑4103, bod 20 a zo
16. mája 2002, Francúzsko/Komisia, C‑482/99, Zb. s. I‑4397, bod 68).
Článok 92 ods. 1 Zmluvy stanovuje nasledujúce tieto podmienky. Po prvé musí ísť o štátne opatrenie alebo o opatrenie financované
zo štátnych prostriedkov. Po druhé toto opatrenie musí byť spôsobilé ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi. Po tretie musí
poskytnúť výhodu jeho príjemcovi. Po štvrté musí narúšať hospodársku súťaž alebo hroziť narušením hospodárskej súťaže.
Otázka, ktorú položil vnútroštátny súd sa týka osobitne druhej podmienky.
V tejto súvislosti je najskôr potrebné uviesť, že nie je vôbec vylúčené, že verejná subvencia poukázaná podniku, ktorý poskytuje
iba miestne a regionálne dopravné služby a neposkytuje dopravné služby mimo svoj štát, môže viac-menej mať vplyv na obchod
medzi členskými štátmi.
Pridelenie verejnej subvencie členským štátom určitému podniku môže totiž viesť k udržaniu alebo zvýšeniu poskytovania dopravných
služieb týmto podnikom, pričom možnosť poskytovať dopravné služby na trhu tohto štátu sa tým pre podniky z iných členských
štátov zmenší (pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. júla 1988, Francúzsko/Komisia, 102/87, Zb. s. 4067, bod 19, z 21. marca
1991, Taliansko/Komisia, C‑305/89, Zb. s. I‑1603, bod 26, a už citovaný Španielsko/Komisia, bod 40).
V danom prípade toto konštatovanie nemá len hypotetický charakter, keďže, ako to vyplýva z pripomienok Komisie, viaceré štáty
začali od roku 1995 otvárať svoje trhy dopravných služieb pre konkurenčné podniky z iných členských štátov a to tak, že viaceré
podniky už poskytujú služby v oblasti mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy v iných členských štátoch.
Ďalej, oznámenie Komisie zo 6. marca 1996, týkajúce sa pomoci de minimis [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES C 68, s. 9) sa netýka, ako to vyplýva z jej štvrtého odseku, oblasti dopravy. Takisto nariadenie Komisie (ES)
č. 69/2001 z 12. januára 2001 o uplatňovaní článkov 87 a 88 Zmluvy ES pri pomoci de minimis (Ú. v. ES L 10, s. 30; Mim. vyd.
08/002, s. 138), sa nevzťahuje na toto odvetvie v súlade s jeho odôvodnneím č. 3 a článkom 1 písm. a).
Napokon, podľa judikatúry Súdneho dvora, neexistuje hranica alebo percento, pod úrovňou ktorého možno tvrdiť, že obchod medzi
štátmi nie je ovplyvnený. V skutočnosti, významom relatívne malá pomoc a relatívne malý podnik –príjemca pomoci nevylučujú
a priori možnosť, že obchod medzi členskými štátmi bude ovplyvnený (pozri už citované rozsudky Tubemeuse, bod 43 a Španielsko/Komisia,
bod 42).
Tým druhá podmienka uplatnenia článku 92 ods. 1 Zmluvy, podľa ktorej pomoc musí ovplyvňovať obchod medzi členskými štátmi
nezávisí od miestnej alebo regionálnej povahy poskytovaných dopravných služieb alebo od významu dotknutej oblasti podnikania.
Avšak, na to, aby štátny intervencia spadala pod článok 92 ods. 1 Zmluvy, musí táto intervencia, ako je to uvedené v bode
75 tohto rozsudku, mať tiež povahu priznanej výhody pre jej príjemcu.
V tejto súvislosti sa za pomoc považovujú intervencie, ktoré sú bez ohľadu na formu spôsobilé priamo alebo nepriamo zvýhodniť
niektoré podniky (rozsudok z 15. júla 1964, Costa, 6/64, Zb. s. 1141, 1161) ktoré treba považovať za ekonomickú výhodu, ktorú
by prijímajúci podnik za normálnych trhových podmienok nedosiahol (rozsudky z 11. júla 1996, SFEI a iní, C‑39/94, Zb. s. I‑3547,
bod 60 a z 29. apríla 1999, Španielsko/Komisia, C‑342/96, Zb. s. I‑2459, bod 41).
Je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol vo veci náhrady upravenej v smernici Rady 75/439/EHS z 16. júna 1975 o zneškodňovaní
odpadových olejov (Ú. v. L 194, s. 23; Mim. vyd. 15/001, s. 14). Táto náhrada mohla byť poskytnutá podnikom na zber alebo
zneškodňovanie odpadových olejov ako recipročná úľava za povinnosti zberu a likvidácie uložené členskými štátmi, za podmienky,
že takéto náhrady nepresiahnu ročné nepokryté náklady aktuálne zaznamenané podnikom berúc do úvahy primeraný zisk. Súdny dvor
rozhodol, že takýto druh náhrady nepredstavuje pomoc v zmysle článku 92, ods. 1 a nasl. Zmluvy, ale cenu predstavujúcu protihodnotu
za služby poskytované podnikmi, ktoré zbierajú a likvidujú odpadové pleje (pozri rozsudok zo 7. februára 1985, ADBHU, 240/83,
Zb. s. 531, bod 3 posledná veta a bod 18).
Súdny dvor takisto rozhodol, že pokiaľ daň z priamych predajov predaja uložená farmaceutickým laboratóriám zodpovedá zvýšeným
nákladom, ktoré znášajú veľkoodberatelia distributéri s cieľom splniť svoje záväzky služby vo verejnom záujme, oslobodenie
týchto od daňovej povinnosti vo vzťahu k tejto dani môže byť považované za protihodnotu za poskytnuté služby, a teda ako opatrenie
nepredstavujúce štátnu pomoc v zmysle článku 92 Zmluvy. Súdny dvor usúdil, že pokiaľ táto podmienka vyváženosti medzi vyňatím
týchto podnikov z daňovej povinnosti a vynaloženými zvýšenými nákladmi je splnená, veľkoodberatelia distributéri nepožívajú
v skutočnosti výhodu v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy, pretože jediným účinkom predmetného opatrenia je poskytnúť veľkoodberateľom
distributérom a farmaceutickým laboratóriám porovnateľné súťažne podmienky (už citovaný rozsudok Ferring, bod 27).
Z tejto judikatúry vyplýva, že keďžeštátna intervencia musí byť považovaná za kompenzáciu predstavujúcu protihodnotu za služby
poskytnuté podnikmi, ktorým bola pomoc poskytnutá na realizáciu služieb vo verejnom záujme, pričom tieto podniky v skutočnosti
nemajú finančnú výhodu a uvedená intervencia nemá teda za účinok privodenie výhodnejšej súťažného postavenia vo vzťahu ku
konkurenčným podnikom, takáto intervencia nespadá do pôsobnosti článku 92, ods. 1 Zmluvy.
Napriek tomu, ak takáto kompenzácia nemá byť v konkrétnom prípade kvalifikovaná ako štátna pomoc, je treba splniť určité podmienky.
Po prvé, podnik, ktorý prijíma takúto kompenzáciu, musí byť skutočne poverený plnením záväzkov služby vo verejnom záujme a tieto
záväzky musia byť jasne definované.Vo veci samej vnútroštátny súd musí skúmať, či záväzky služby vo verejnom záujme, ktoré
boli uložené Altmark Trans jasne vyplývajú z vnútroštátnej legislatívy a/alebo z povolení, ktoré sú predmetom konania vo veci
samej.
Po druhé, kritériá, na základe ktorých sa vypočíta kompenzácia, musia byť vopred objektívne a transparentne stanovené, aby
sa vylúčilo, že kompenzácia bude predstavovať ekonomickú výhodu, ktorá je spôsobilá zvýhodniť prijímajúci podnik vo vzťahu
ku konkurenčným podnikom.
Takisto, kompenzácie poskytnutá členským štátom na krytie strát, ktoré dosiahol podnik bez toho, aby boli predtým jasne stanovené
kritériá, pokiaľ sa neskôr ukáže, že realizácie určitých služieb v rámci výkonu záväzkov služby vo verejnom záujme nebolo
ekonomicky možné, predstavuje finančnú intervenciu, ktorá spadá pod pojem štátnej pomoci v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy.
Po tretie, kompenzácia nemôže prekročiť sumu, ktorá je potrebná na pokrytie všetkých nákladov alebo ich časti, vzniknutých
pri plnení úloh služby vo verejnom záujme, berúc do úvahy príslušné tržby, ako aj primeraný zisk z plnenia týchto záväzkovDodržiavanie
tejto podmienky je nevyhnutné pre zaručenie toho, že podniku nebude poskytnutá žiadna výhoda, ktorá skresľuje alebo hrozí
skreslením súťaže tým, že posilňuje súťažné postavenie tohto podniku.
Po štvrté, ak sa výber podniku, ktorý bude poverený realizáciou záväzkov služieb vo verejnom záujme v konkrétnom prípade neuskutočňuje
prostredníctvom výberového konania v rámci verejnej súťaže umožňujúcej vybrať kandidáta schopného poskytovať tieto služby
za najnižšiu cenu, výška nevyhnutnej kompenzácie musí byť určená na základe analýzy výdavkov, ktoré by stredne veľký podnik,
dobre riadený a primerane vybavený dopravnými prostriedkami vynaložil pri realizácii týchto záväzkov, zohľadniac pri tom súvisiace
príjmy ako aj primeraný zisk pri realizácii záväzkov služby vo verejnom záujme.
Z uvedených úvah vyplýva, že pokiaľ štátne subvencie poskytnuté podnikom výslovne povereným záväzkami služieb vo verejnom
záujme s cieľom kompenzovať výdavky vynaložené pri realizácii týchto záväzkov vyhovujú podmienkam uvedeným v bodoch 89 až
93 tohto rozsudku, tieto subvencie nespadajú do pôsobnosti článku 92 ods. 1 Zmluvy. Naopak, štátna intervencia, ktorá nespĺňa
jednu alebo viacej podmienok bude považovaná za štátnu pomoc v zmysle tohto ustanovenia.
Je teda potrebné odpovedať na prvú časť prejudiciálnej otázky tak, že podmienka uplatnenia článku 92 ods. 1 Zmluvy, podľa
ktorej pomoc musí ovplyvňovať obchod medzi členskými štátmi, nezávisí od miestnej alebo regionálnej povahy poskytovaných dopravných
služieb alebo od významu dotknutej oblasti podnikania.
Štátne subvencie, ktorých cieľom je umožniť prevádzkovať služby mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy však nespadajú
do pôsobnosti tohto ustanovenia, pokiaľ je možné tieto subvencie považovať za kompenzáciu predstavujúcu protihodnotu za služby
poskytnuté podnikmi, ktorým bola pomoc poskytnutá na realizáciu služieb vo verejnom záujme. Na účely uplatnenia tohto kritéria
prináleží vnútroštátnemu súdu, aby preveril, či boli splnené nasledujúce podmienky:
–        po prvé, podnik, ktorému bola poskytnutá pomoc bol poverený realizáciou záväzkov služby vo verejnom záujme a tieto záväzky
boli jasne definované;
–        po druhé, kritériá, na základe ktorých je vypočítaná kompenzácia boli vopred určené objektívnym a transparentným spôsobom;
–        po tretie, kompenzácia nepresahuje sumu nevyhnutnú na krytie výdavkov alebo ich časti vynaložených pri realizácii záväzkov
služieb vo verejnom záujme, zohľadniac pri tom súvisiace príjmy ako aj primeraný zisk pri realizácii záväzkov služby vo verejnom
záujme;
–        po štvrté, ak sa výber podniku povereného realizáciou záväzkov služieb vo verejnom záujme neuskutočnil prostredníctvom výberového
konania v rámci verejnej súťaže, výška nevyhnutnej kompenzácie je určená na základe analýzy výdavkov, ktoré by stredne veľký
podnik, dobre riadený a primerane vybavený dopravnými prostriedkami vynaložil pri realizácii týchto záväzkov, zohľadniac pri
tom súvisiace príjmy ako aj primeraný zisk pri realizácii týchto záväzkov.

K druhej časti prejudiciálnej otázky
Druhou časťou prejudiciálnej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 77 Zmluvy môže vzťahovať na štátne subvencie,
ktoré kompenzujú zvýšené náklady na realizáciu záväzkov služby vo verejnom záujme, a to bez ohľadu na nariadenie č. 1191/69.

Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Altmark Trans tvrdí, že možnosť vnútroštátneho zákonodarcu povoliť poskytovanie verejných subvencií určených na kompenzáciu
deficitu v oblasti mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy bez toho, aby sa zobralo do úvahy nariadenie č. 1191/69 existuje
nezávisle od článku 77 Zmluvy.
Regierungspräsidium zase tvrdí, že článok 77 Zmluvy nezveruje vnútroštátnemu zákonodarcovi možnosť povoliť poskytovanie verejných
subvencií bez toho, aby sa zobralo do úvahy nariadenie č. 1191/69.
Nahverkehrsgesellschaft tvrdí, že pokiaľ verejné subvencie, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej spadajú do zákazu uvedeného
v článku 92 Zmluvy, tak potom článok 77 Zmluvy vylučuje uplatnenie tohto zákazu, keďže tieto subvencie spĺňajú podmienky určené
týmto článkom. Zároveň uvádza, že v tomto prípade poskytnutie uvedených subvencií neodporuje nariadeniu č. 1191/69.
Komisia tvrdí, že v zmysle článku 77 Zmluvy, vnútroštátny zákonodarca môže poskytnúť verejné subvencie určené na kompenzáciu
deficitu v oblasti mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy bez toho, aby sa zobralo do úvahy nariadenie č. 1191/69, ale
že uvedené subvencie podliehajú predbežnej notifikácii uvedenej v článku 93 ods. 3 Zmluvy ES (teraz článok 88 ods. 3 ES) týkajúcej
sa preskúmania štátnych pomocí.

Odpoveď Súdneho dvora
Článok 77 Zmluvy uvádza, že pomoc, ktorá slúži na koordináciu dopravy alebo tvorí náhrady za plnenie niektorých záväzkov súvisiacich
so službou vo verejnom záujme je zlučiteľná so Zmluvou.
V bode 37 tohto rozsudku sa uvádza, že v prípade, ak by neexistovalo nariadenie vzťahujúce sa na spor vo veci samej, bolo
by potrebné preskúmať, či subvencie, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej spadajú do pôsobnosti ustanovení Zmluvy týkajúcich
sa štátnej pomoci.
Z bodov 65 a 66 tohto rozsudku však vyplýva, že nariadenie č. 1191/69 by sa mohlo vzťahovať na spor vo veci samej, pokiaľ
by nemecký zákonodarca nevylúčil pôsobnosť uvedeného nariadenia na režim nezávislého financovania alebo ak by to urobil bez
rešpektovania zásady právnej istoty. Ak by tomu bolo tak, ustanovenia uvedeného nariadenia sa potom vzťahujú na subvencie,
o ktoré ide vo veci samej a vnútroštátny súd nemusí skúmať, či tieto subvencie sú v súlade s ustanoveniami primárneho práva.
V prípade, ak by sa nariadenie č. 1191/69 nevzťahovalo na spor vo veci samej, z odpovede na prvú časť prejudiciálnej otázky
vyplýva, že pokiaľ sa subvencie, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej, považujú za kompenzáciu predstavujúcu protihodnotu
za služby poskytnuté podnikmi, ktorým bola pomoc poskytnutá na realizáciu služieb vo verejnom záujme a vyhovujú podmienkam
uvedeným v bodoch 89až 93 tohto rozsudku, tieto subvencie nespadajú do pôsobnosti článku 92 Zmluvy, keďže nie je na mieste
dovolávať sa výnimky z tohto ustanovenia uvedenej v článku 77 Zmluvy.
Z toho vyplýva, že ustanovenia primárneho práva týkajúce sa štátnej pomoci a spoločnej dopravnej politiky sa nevzťahujú na
subvencie, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ, na jednej strane, by tieto subvencie nespadali do pôsobnosti nariadenia
č. 1191/69 a, na druhej strane, pokiaľ tieto subvencie boli poskytnuté s cieľom kompenzovať zvýšené náklady na realizáciu
záväzkov služby vo verejnom záujme, by neboli splnené všetky podmienky uvedené v bodoch 89 až 93 tohto rozsudku.
Aj v prípade, keby subvencie, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej boli skúmané vo vzťahu k ustanoveniam Zmluvy týkajúcim
sa štátnej pomoci, výnimka podľa článku 77 Zmluvy by sa ako taká nemohla na ne vzťahovať.
Rada totiž 4. júna 1970 prijala nariadenie (EHS) č. 1107/70 o poskytnutí pomoci pre železničnú, cestnú a vnútrozemskú vodnú
dopravu (Ú. v. ES L 130, s. 1; Mim. vyd. 07/001, s. 39). Článok 3 tohto nariadenia uvádza, že „bez toho, aby boli dotknuté
ustanovenia nariadenia (EHS) č. 1192/69... a nariadenia (EHS) č. 1191/69..., členské štáty neprijmú koordinačné opatrenia
a ani neuložia záväzky obsiahnuté v koncepcii služby vo verejnom záujme, ktoré zahŕňajú poskytnutie pomoci podľa článku 77
zmluvy, s výnimkou nasledujúcich prípadov alebo okolností“. Z toho vyplýva, že členské štáty nie sú už viacej oprávnené domáhať
sa výhod podľa článku 77 Zmluvy mimo prípadov, ktoré uvádza sekundárne právo Spoločenstva.
Teda, keďže nariadenie č. 1191/69 sa nevzťahuje na daný prípad a keďže subvencie, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej spadajú
pod pôsobnosť článku 92 ods. 1 Zmluvy, nariadenie č. 1107/70 uvádza vyčerpávajúcim spôsobom podmienky, za ktorých môžu orgány
členských štátov udeliť pomoc na základe článku 77 Zmluvy.
Z týchto dôvodov je potrebné odpovedať na druhú časť prejudiciálnej otázky tak, že článok 77 Zmluvy sa nemôže vzťahovať na
verejné subvencie, ktoré kompenzujú zvýšené náklady na realizáciu záväzkov služby vo verejnom záujme, a to bez ohľadu na nariadenie
č. 1191/69.

O trovách
Trovy konania vynaložené nemeckou, dánskou španielskou, francúzskou, holandskou vládou a vládou Spojeného kráľovstva ako aj
Komisiou, ktoré predložili Súdnemu dvoru pripomienky, nemôžu byť nahradené. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom
má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní
pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Z týchto dôvodov
SÚDNY DVOR,
rozhodujúc o otázkach, ktoré mu predložil Bundesverwaltungsgericht na základe uznesenia zo 6. apríla 2000, rozhodol takto:
1.
Nariadenie Rady (EHS) č. 1191/69 z 26. júna 1969 o postupe členských štátov, ktorý sa týka záväzkov obsiahnutých v koncepcii
služieb vo verejnom záujme v oblasti železničnej, cestnej a vnútrozemskej vodnej dopravy, zmenené a doplnené nariadením Rady
(EHS) č. 1893/91 z 20. júna 1991 a osobitne jeho článok 1 ods. 1 prvý pododsek je treba vykladať v tom zmysle, že umožňuje
členskému štátu neuplatniť toto nariadenie na prevádzkovanie pravidelných služieb mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy
závislých nevyhnutne na verejných subvenciách a obmedziť jeho pôsobnosť na prípad, kedy je poskytovanie dostatočných dopravných
služieb nemožné, za podmienky, že bude riadne dodržaná zásada právnej istoty.
2.
Podmienka uplatnenia článku 92 ods. 1 Zmluvy (zmeneného, teraz článok 87 ods. 1 ES), podľa ktorej pomoc musí ovplyvňovať obchod
medzi členskými štátmi, nezávisí od miestnej alebo regionálnej povahy poskytovaných dopravných služieb alebo od významu dotknutej
oblasti podnikania.
Štátne subvencie, ktorých cieľom je umožniť prevádzkovať služby mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy však nespadajú
do pôsobnosti tohto ustanovenia, pokiaľ je možné tieto subvencie považovať za kompenzáciu predstavujúcu protihodnotu za služby
poskytnuté podnikmi, ktorým bola pomoc poskytnutá na realizáciu služieb vo verejnom záujme. Na účely uplatnenia tohto kritéria
prináleží vnútroštátnemu súdu, aby preveril, či boli splnené nasledujúce podmienky:
–
po prvé, podnik, ktorému bola poskytnutá pomoc bol poverený realizáciou záväzkov služby vo verejnom záujme a tieto záväzky
boli jasne definované,
–
po druhé, kritériá, na základe ktorých je vypočítaná kompenzácia boli vopred určené objektívnym a transparentným spôsobom,
–
po tretie, kompenzácia nepresahuje sumu nevyhnutnú na krytie výdavkov alebo ich časti vynaložených pri realizácii záväzkov
služieb vo verejnom záujme, zohľadniac pri tom súvisiace príjmy ako aj primeraný zisk pri realizácii záväzkov služby vo verejnom
záujme,
–
po štvrté, ak sa výber podniku povereného realizáciou záväzkov služieb vo verejnom záujme neuskutočnil prostredníctvom výberového
konania v rámci verejnej súťaže, výška nevyhnutnej kompenzácie je určená na základe analýzy výdavkov, ktoré by stredne veľký
podnik, dobre riadený a primerane vybavený dopravnými prostriedkami vynaložil pri realizácii týchto záväzkov, zohľadniac pri
tom súvisiace príjmy ako aj primeraný zisk pri realizácii týchto záväzkov.
3.
Článok 77 Zmluvy (teraz článok 73 ES) sa nemôže vzťahovať na verejné subvencie, ktoré kompenzujú zvýšené náklady na realizáciu
záväzkov služby vo verejnom záujme, a to bez ohľadu na nariadenie č. 1191/69, zmeneného a doplneného nariadením č. 1893/91.
Rodríguez Iglesias
Puissochet
Wathelet
Schintgen
Timmermans
Gulmann
Edward
La Pergola
Jann
Skouris
Macken
Colneric
von Bahr
Cunha Rodrigues
Rosas
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 24. júla 2003.
Tajomník

Predseda
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Jazyk konania: nemčina.