CELEX: 62003TJ0095
Státní podpory
Právní předpisy, které stanoví naléhavá opatření k posílení hospodářské soutěže v oblasti maloobchodní distribuce ropných produktů
Rozhodnutí nevznášet námitky
Přípustnost
Právnické osoby
Akt, který se jich osobně dotýká
Zjevně nesprávné posouzení
Povinnost uvést odůvodnění
Povinnost zahájit formální vyšetřovací řízení
Přiměřená lhůta

Věc T-95/03
Asociación de Empresarios de Estaciones de Servicio de la Comunidad Autónoma de Madrid a Federación Catalana de Estaciones
de Servicio
v.
Komise Evropských společenství
„Státní podpory – Právní předpisy, které stanoví naléhavá opatření k posílení hospodářské soutěže v oblasti maloobchodní distribuce ropných
produktů – Rozhodnutí nevznášet námitky – Přípustnost – Právnické osoby – Akt, který se jich osobně dotýká – Zjevně nesprávné posouzení – Povinnost uvést odůvodnění – Povinnost zahájit formální vyšetřovací řízení – Přiměřená lhůta“
Shrnutí rozsudku
1.
Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně
(Článek 88 odst. 2 a 3 ES a čl. 230 čtvrtý pododstavec ES)
2.
Podpory poskytované státy – Pojem
(Článek 87 odst. 1 ES)
3.
Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Rozsah
(Článek 253 ES)
4.
Podpory poskytované státy – Přezkum Komisí
(Článek 88 odst. 3 ES)
5.
Podpory poskytované státy – Přezkum Komisí –Předběžná fáze a kontradiktorní fáze
(Článek 87 odst. 1 ES a čl. 88 odst. 2 a 3 ES; nařízení Rady č. 659/1999, čl. 4 odst. 4)
1.
Jestliže, aniž bylo zahájeno formální vyšetřovací řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES, Komise rozhodnutím přijatým na základě
odstavce 3 téhož článku konstatuje, že podpora je slučitelná se společným trhem, nositelé procesních záruk stanovených v odstavci
2 tohoto článku se mohou domoci jejich dodržení pouze tehdy, pokud mají možnost zpochybnit rozhodnutí založené na odstavci
3 před soudem Společenství.
Soud Společenství proto prohlásí za přípustnou žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí založeného na čl. 88 odst. 3 ES podanou
zúčastněnou stranou ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, pokud původce této žaloby jejím podáním směřuje k zajištění ochrany procesních
práv, kterých požívá na základě tohoto posledně uvedeného ustanovení.
Naproti tomu, pokud žalobce zpochybní opodstatněnost rozhodnutí o posouzení podpory jako takové, pouhá skutečnost, že může
být považován za zúčastněnou stranu ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, nemůže stačit pro uznání přípustnosti žaloby. Musí v tom
případě prokázat, že má zvláštní postavení ve smyslu rozsudku Plaumann v. Komise, 25/62. Tak by tomu bylo zejména v případě,
kdy by postavení žalobce na trhu bylo podstatně zasaženo podporou, která je předmětem dotčeného rozhodnutí.
(viz body 45–46, 48)
2.
Vnitrostátní právní úprava, jejímž účelem je usnadnit vstup hypermarketů na trh distribuce ropných produktů odstraněním určitých
omezení urbanistické povahy a zjednodušením správních postupů souvisejících se zřízením čerpací stanice, aniž by tím však
byli vlastníci hypermarketů osvobozeni od jakékoliv povinnosti převodu ve prospěch státu stanovené platnými právními předpisy
nebo vyplývající z obecné správní praxe místních orgánů, nevede k žádnému přímému nebo nepřímému převodu veřejných prostředků,
a nelze ji tedy považovat za státní podporu.
Státní opatření, které nevede k přímému nebo nepřímému převodu státních prostředků, totiž nelze kvalifikovat jako státní podporu
ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, a to i když splňuje ostatní podmínky stanovené tímto ustanovením.
(viz body 87, 91, 104)
3.
Povinnost uvést odůvodnění představuje podstatnou formální náležitost, která musí být odlišena od otázky opodstatněnosti odůvodnění,
jež spadá do legality merita sporného aktu.
Odůvodnění požadované článkem 253 ES musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musejí z něho jasně a jednoznačně vyplývat
úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný
soud mohl vykonávat svůj přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu. Otázka, zda
odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 253 ES, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho text, ale také s ohledem na jeho
celkovou souvislost, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast. Pokud jde konkrétněji o rozhodnutí
Komise, které dochází k závěru o neexistenci státní podpory uváděné stěžovatelem, je Komise povinna dostatečně objasnit stěžovateli
důvody, proč skutkové a právní poznatky uplatňované ve stížnosti nepostačují k prokázání existence státní podpory. Komise
však není povinna vyjádřit se ke skutečnostem, které jsou zjevně irelevantní, nemají žádný nebo mají jednoznačně druhořadý
význam.
(viz body 107–108)
4.
V případě, kdy státní opatření, která jsou sporná z hlediska zákazu státních podpor, nebyla dotyčným státem oznámena, není
Komise povinna přezkoumat tato opatření ve stanovené lhůtě. Nicméně v případě, že jí třetí zúčastněné osoby předloží stížnosti
týkající se státních opatření, která nebyla oznámena, je Komise povinna v zájmu řádného uplatňování základních pravidel Smlouvy
týkajících se státních podpor provést v rámci předběžného šetření podle čl. 88 odst. 3 ES pečlivý a nestranný přezkum těchto
stížností. Z toho zejména vyplývá, že Komise nesmí donekonečna prodlužovat předběžné zkoumání státních opatření, která jsou
předmětem stížnosti, protože účelem tohoto zkoumání je pouze umožnit Komisi utvořit si prvotní stanovisko ohledně kvalifikace
opatření předložených jí k posouzení a jejich slučitelnosti se společným trhem.
Přiměřenost délky trvání předběžného zkoumání je třeba posoudit v závislosti na okolnostech každé věci, a zejména na jejím
kontextu, na jednotlivých procesních fázích, kterými Komise musí projít, na složitosti věci, jakož i na významu věci pro jednotlivé
dotčené účastníky řízení.
Nicméně, i když dodržení přiměřené lhůty při vedení správních řízení představuje obecnou zásadu práva Společenství, která
je použitelná v rámci řízení o přezkumu státní podpory a jejíž dodržování zajišťuje soud Společenství, samotná skutečnost,
že Komise přijala rozhodnutí po uplynutí takové lhůty, nemůže vést k protiprávnosti rozhodnutí, které bylo přijato po ukončení
předběžného zkoumání prováděného na základě čl. 88 odst. 3 ES.
(viz body 121–122, 130)
5.
Z článku 4 odst. 4 nařízení č. 659/1999 a z judikatury vyplývá, že Komise je povinna zahájit postup podle čl. 88 odst. 2 ES,
pokud jí první šetření neumožnilo překonat veškeré obtíže vyvolané otázkou, zda státní opatření, které jí bylo předloženo
k přezkoumání, představuje podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, přičemž toto platí přinejmenším tehdy, pokud Komise při tomto
prvním zkoumání nenabyla přesvědčení, že dotyčné opatření je, i za předpokladu, že představuje podporu, v každém případě slučitelné
se společným trhem.
Uplynutí doby značně přesahující dobu obvykle potřebnou k prvnímu zkoumání prováděnému v rámci ustanovení čl. 88 odst. 3 ES
přitom může vést spolu s dalšími skutečnostmi k uznání toho, že Komise narazila při posuzování na závažné obtíže vyžadující,
aby byl zahájen postup podle čl. 88 odst. 2 ES.
Nicméně okolnost, že Komise projeví na základě informací, které má k dispozici, pochybnosti o povaze státního opatření jakožto
státní podpory, ačkoliv po sdělení dodatečných informací stěžovateli již tytéž výhrady nevyjádří, neumožňuje učinit závěr,
že narazila na závažné obtíže. I když totiž Komise nedisponuje žádnou diskreční pravomocí, pokud jde o rozhodnutí zahájit
formální vyšetřovací řízení, zjistí-li existenci takových obtíží, má nicméně při vyšetřování a přezkumu okolností věci za
účelem zjištění, zda vyvolávají závažné obtíže, určitý prostor pro uvážení. V souladu s účelem čl. 88 odst. 3 ES a povinností
řádné správy, která jí přísluší, může Komise zejména zahájit jednání se stěžovateli za účelem překonání případných obtíží
v průběhu předběžného řízení. Tato možnost přitom předpokládá, že Komise může změnit své stanovisko podle výsledku zahájeného
jednání, aniž by tato změna musela být
a priori
vykládána jako důkaz existence závažných obtíží.
Navíc vzhledem k tomu, že Komise nemá povinnost zahájit kontradiktorní jednání se stěžovateli, a že tedy není povinna sdělit
jim, na jakém právním základě ve vnitrostátním právu hodlá založit své rozhodnutí, neznamená ani samotná neexistence takového
sdělení, že Komise narazila na obtíže tohoto druhu.
(viz body 134–135, 139–140)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
25 ianuarie 2007(
*
)
„Mărci – Apropierea legislațiilor – Directiva 89/104/CEE – Articolul 2 – Noțiunea de semn care poate să constituie o marcă – Rezervor sau compartiment de colectare transparent care face parte din suprafața externă a unui aspirator”
În cauza C‑321/03,
având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de High Court of
Justice (England & Wales), Chancery Division (Regatul Unit), prin decizia din 6 iunie 2003, primită de Curte la 24 iulie 2003,
în procedura
Dyson Ltd
împotriva
Registrar of Trade Marks
,
CURTEA (Camera a treia),
compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii J. Malenovský și A. Ó Caoimh (raportor), judecători,
avocat general: domnul P. Léger,
grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 aprilie 2006,
luând în considerare observațiile prezentate:
–        pentru Dyson Ltd, de domnul H. Carr, QC, și domnul D. R. Barron, solicitor,
–        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna C. Jackson și, ulterior, de doamnele E. O’Neill și C. White, în calitate de agenți,
asistați de domnul M. Tappin, barrister,
–        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna K. Banks și de domnul N. B. Rasmussen, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 14 septembrie 2006,
pronunță prezenta
Hotărâre
Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 3 alineatul (3) din Prima directivă 89/104/CEE
a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1,
Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92, denumită în continuare „directiva”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Dyson Ltd (denumită în continuare „Dyson”), pe de o parte, și
Registrar of Trade Marks (denumit în continuare „Registrar”), pe de altă parte, privind refuzul acestuia din urmă de a înregistra
două mărci, fiecare dintre acestea constând într‑un rezervor sau compartiment de colectare (denumit în continuare „recipient
colector”) transparent, care face parte din suprafața externă a unui aspirator.

Cadrul juridic

Reglementarea comunitară
Directiva are ca obiectiv, conform primului său considerent, apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la mărci,
în scopul de a suprima neconcordanțele existente care pot împiedica libera circulație a mărfurilor și libera prestare a serviciilor
și pot denatura concurența pe piața comună.
Cel de al șaptelea considerent al directivei prevede că „atingerea obiectivelor urmărite prin această apropiere presupune
că achiziția și păstrarea dreptului la marca înregistrată să fie în principiu reglementate, în toate statele membre, prin
norme identice” și că „în acest scop, este necesar să se stabilească o listă exemplificativă de semne care pot constitui o
marcă, dacă sunt potrivite să distingă produsele sau serviciile unei societăți comerciale de cele ale altor societăți comerciale
[...]”.
Articolul 2 din directivă, intitulat „Semne care pot să constituie o marcă”, prevede:
„Pot constitui mărci toate semnele apte de o reprezentare grafică, în special cuvintele, inclusiv numele de persoane, desenele,
literele, cifrele, forma produsului sau a ambalajului său, cu condiția ca astfel de semne să fie capabile să distingă produsele
sau serviciile unei întreprinderi de cele ale altor întreprinderi.”
Articolul 3 din directivă, intitulat „Motivele de refuz sau de nulitate”, prevede, în alineatele (1) și (3):
„(1)      Sunt refuzate înregistrării sau pot să fie declarate nule, dacă sunt înregistrate:
(a)      semnele care nu pot constitui o marcă;
(b)      mărcile fără caracter distinctiv;
(c)      mărcile care sunt compuse exclusiv din semne sau indicii putând servi, în comerț, pentru a desemna felul, calitatea, cantitatea,
destinația, valoarea, proveniența geografică sau data fabricației produsului sau a prestării de servicii sau alte caracteristici
ale acestora;
[...]
(e)      semnele constituite exclusiv:
–        din forma impusă de chiar natura produsului,
–        din forma produsului necesar obținerii unui rezultat tehnic,
–        din forma care dă valoare substanțială produsului;
[…]
(3)      Unei mărci nu i se refuză înregistrarea sau, dacă este înregistrată, nu poate fi declarată nulă în conformitate cu alineatul
(1) litera (b), (c) sau (d) dacă, înainte de data cererii de înregistrare și după utilizarea ei, aceasta a dobândit un caracter
distinctiv. În plus, statele membre pot prevedea ca prezenta dispoziție să se aplice și atunci când caracterul distinctiv
a fost dobândit după cererea de înregistrare sau după înregistrare.”

Reglementarea națională
Dispozițiile secțiunii 1 alineatul (1) și ale secțiunii 3 alineatul (1) din legea din 1994 privind mărcile (Trade Marks Act
1994, denumită în continuare „legea din 1994”) prevăd următoarele:
„1. (1) În sensul prezentei legi, prin „marcă” se înțelege orice semn susceptibil de reprezentare grafică și capabil să distingă produsele
și serviciile unei întreprinderi de cele ale altor întreprinderi.
O marcă poate în special să fie compusă din cuvinte, inclusiv nume de persoane, desene, litere, cifre sau din forma produsului
ori a ambalajului său.
[…]
3. (1)          Se refuză înregistrarea pentru:
a)      semnele care nu îndeplinesc condițiile enumerate în secțiunea 1 alineatul 1;
b)      mărcile care sunt lipsite de orice caracter distinctiv;
c)       mărcile care sunt compuse exclusiv din semne sau indicații putând servi în comerț pentru a desemna specia, calitatea, cantitatea,
destinația, valoarea, originea geografică sau data fabricației produsului sau a prestării serviciului sau alte caracteristici
ale acestora;
d)      mărcile care sunt compuse exclusiv din semne sau indicații devenite uzuale în limbajul obișnuit sau în practicile comerciale
loiale și constante.
Nu se refuză înregistrarea unei mărci, în aplicarea literelor b), c) sau d), dacă, anterior datei cererii de înregistrare
și ca urmare a utilizării, aceasta a dobândit un caracter distinctiv.”

Litigiul din acțiunea principală și întrebările preliminare
Începând cu anul 1993, Dyson produce și comercializează aspiratorul Dual Cyclone, un aspirator fără sac, în interiorul căruia
murdăria și praful sunt stocate într‑un recipient colector din plastic transparent, integrat în aparat.
La 10 decembrie 1996, societatea Notetry Ltd, deținută de domnul James Dyson, a depus la Registrar o cerere de înregistrare
a șase mărci pentru „aparate de curățat, lustruit și șamponat pardoseli și covoare; aspiratoare; aparate de aplicare a spumei
de curățare pentru covoare; aparate de lustruit pardoseli; piese și componente ale tuturor produselor menționate anterior”,
care aparțin clasei 9 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor
în vederea înregistrării mărcilor, din 15 iunie 1957, astfel cum a fost revizuit și modificat. Această cerere a fost reluată
în numele Dyson la 5 februarie 2002.
S‑a renunțat la cererea menționată pentru patru dintre aceste mărci, dar ea a fost totuși menținută în privința celorlalte
două, fiecare dintre acestea fiind descrisă după cum urmează: „[marca] constă într‑un rezervor sau compartiment de colectare
transparent, care face parte din suprafața externă a unui aspirator, astfel cum este reprezentat în desen”. Fiecare dintre
aceste descrieri a fost însoțită de reprezentarea unuia sau a celuilalt dintre cele două modele de aspirator fără sac fabricate
și comercializate de Dyson.
Cererea a fost respinsă prin decizia Registrar, confirmată de către Hearing officer la 23 iulie 2002. Dyson a formulat apel
împotriva acestei din urmă decizii în fața High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division. Aceasta a considerat
că cele două mărci în cauză sunt lipsite de caracter distinctiv, în sensul secțiunii 3 alineatul (1) primul paragraf litera
b) din legea din 1994, și că acestea sunt, în plus, descriptive în privința caracteristicilor produselor vizate în cererea
de înregistrare, în sensul secțiunii 3 alineatul (1) primul paragraf litera c) din aceeași lege. High Court pune însă în discuție
aspectul dacă la data cererii, și anume în 1996, mărcile menționate nu dobândiseră un caracter distinctiv ca urmare a utilizării
în sensul secțiunii 3 alineatul (1) al doilea paragraf din legea din 1994.
În această privință, High Court consideră că, pe de o parte, în anul 1996, consumatorii percepeau recipientul colector transparent
ca fiind un indiciu al faptului că era vorba de un aspirator fără sac și că, pe de altă parte, erau informați prin intermediul
publicității și prin absența unui produs rival – Dyson păstrând în acea perioadă un monopol de fapt asupra acestui tip de
produs – că aspiratoarele fără sac erau fabricate de Dyson. În schimb, aceasta subliniază că la acea dată recipientul colector
transparent nu fusese încă activ promovat ca marcă de către Dyson. În consecință, având în vedere punctul 65 din hotărârea
din 18 iunie 2002, Philips (C‑299/99, Rec., p. I‑5475), High Court se întreabă dacă un simplu monopol de fapt poate fi suficient
pentru a conferi un caracter distinctiv, ținând seama de asocierea făcută între produs și fabricant, sau dacă este necesar
să se solicite, în plus, promovarea semnului ca marcă.
În aceste condiții, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, a hotărât să suspende judecata și să adreseze
Curții următoarele două întrebări preliminare:
„1)      Atunci când reclamantul a utilizat un semn (altul decât o formă) care constă într‑o caracteristică funcțională ce face parte
din aspectul exterior al unui nou tip de produs și a deținut, până la data cererii de înregistrare a mărcii, un monopol de
fapt asupra acestui tip de produs, pentru ca semnul să fi dobândit un caracter distinctiv în sensul articolului 3 alineatul
(3) din [directivă], este suficient ca o parte importantă din publicul interesat să fi ajuns să asocieze, la data cererii,
produsele care poartă semnul respectiv cu reclamantul și cu niciun alt fabricant?
2)      Dacă acest lucru nu este suficient, ce este necesar în plus pentru ca semnul să fi putut dobândi caracter distinctiv și, în
special, este necesar ca persoana care a utilizat semnul respectiv să îl fi promovat ca marcă?”
Prin ordonanța din 12 octombrie 2004, Curtea a suspendat procedura, în conformitate cu articolul 54 al treilea paragraf din
Statutul Curții, până la pronunțarea deciziei Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene prin care se finalizează
judecata în cauza Dyson/OAPI (aspirator) (T‑278/02), aceasta ridicând aceeași chestiune de interpretare ca prezenta cauză.
Prin acțiunea adresată Tribunalului, Dyson solicita anularea hotărârii Camerei întâi de recurs a Oficiului de Armonizare în
cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) prin care aceasta refuzase înregistrarea unei mărci pentru „[a]parate
de curățat, lustruit și șamponat pardoseli și covoare; aspiratoare, aparate de aplicare a spumei de curățare pentru covoare;
aparate de lustruit pardoseli; piese și componente ale tuturor produselor menționate anterior”. În formularul de cerere de
înregistrare, Dyson descria marca solicitată după cum urmează:
„Marca constă într‑un rezervor sau compartiment de colectare transparent, care face parte din suprafața externă a unui aspirator.”
Întrucât Dyson a renunțat ulterior la cererea de înregistrare menționată, Tribunalul a hotărât, prin ordonanța din 14 noiembrie
2005, că acțiunea a rămas fără obiect și că, în consecință, în conformitate cu articolul 113 din Regulamentul de procedură
al Tribunalului, nu mai este necesar să se pronunțe asupra fondului acesteia. Prin urmare, procedura în fața Curții a fost
reluată la aceeași dată.

Cu privire la întrebările preliminare
Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească în ce condiții un semn
este susceptibil să dobândească un caracter distinctiv în sensul articolului 3 alineatul (3) din directivă, atunci când, precum
în speță, operatorul care a utilizat‑o a deținut un monopol de fapt asupra produsului care poartă acest semn anterior depunerii
cererii sale de înregistrare a mărcii.
Rezultă din decizia de trimitere că aceste întrebări au fost ridicate în legătură cu o cerere prin care Dyson urmărește înregistrarea
a două mărci care, potrivit cererii menționate, constau într‑un „rezervor sau compartiment de colectare transparent, care
face parte din suprafața externă a unui aspirator, astfel cum este reprezentat în desen”.
Astfel cum Dyson a precizat în repetate rânduri atât în cuprinsul observațiilor sale scrise, cât și în cadrul ședinței și
astfel cum însăși instanța națională a constatat în decizia sa de trimitere, această cerere nu urmărește să obțină înregistrarea
unei mărci pentru una sau mai multe forme determinate de recipiente colectoare transparente – formele reprezentate grafic
în cuprinsul cererii menționate fiind numai exemple de asemenea recipiente –, ci să obțină înregistrarea unei mărci pentru
recipientul însuși. Pe de altă parte, este cert că aceste mărci nu constau într‑o culoare determinată, ci în absența oricărei
culori, mai exact în transparență, care permite consumatorului să constate cantitatea de praf stocată în recipientul colector
și să observe când acesta din urmă este plin.
În consecință, cererea de înregistrare a mărcilor din acțiunea principală are ca obiect toate formele imaginabile ale unui
recipient colector transparent care face parte din suprafața externă a unui aspirator.
În observațiile sale scrise și în cadrul ședinței, Comisia Comunităților Europene a susținut că obiectul unei asemenea cereri
nu îl constituie un „semn” în sensul articolului 2 din directivă și că, prin urmare, acesta nu poate fi înregistrat ca marcă.
În consecință, chiar dacă această chestiune nu a fost ridicată de către instanța de trimitere, este necesar să se verifice
dacă obiectul cererii menționate îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 2 din directivă, înainte de a se proceda,
dacă este cazul, la interpretarea dispozițiilor articolului 3 din directivă.
Potrivit Dyson și guvernului Regatului Unit, nu este de competența Curții, în cadrul unei trimiteri preliminare în temeiul
articolului 234 CE, să ridice din oficiu o chestiune care nu a fost abordată de către instanța de trimitere. Cu ocazia ședinței,
aceste părți au subliniat în această privință că, în cadrul procedurii administrative, după ce a emis obiecții privitoare
la aspectul dacă obiectul cererii formulate de Dyson era un semn care să poată constitui o marcă, Registrar a înlăturat obiecțiile
atunci când Dyson a renunțat la patru din cele șase mărci a căror înregistrare fusese solicitată inițial.
Trebuie reamintit că, desigur, potrivit jurisprudenței, instanța de trimitere este singura competentă să definească obiectul
întrebărilor pe care înțelege să le adreseze Curții. Într‑adevăr, numai instanțele naționale care sunt sesizate cu acțiunea
principală și care trebuie să își asume responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată au competența
să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi
în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții (a se vedea în acest sens
hotărârea din 16 martie 1999, Castelletti, C‑159/97, Rec., p. I‑1597, punctul 14, precum și hotărârea din 6 iulie 2006, Kersbergen‑Lap
și Dams‑Schipper, C‑154/05, Rec., p. I‑6249, punctul 21).
Chiar dacă, sub aspect formal, o instanță de trimitere își limitează cererea la interpretarea anumitor dispoziții comunitare
aplicabile, o asemenea împrejurare nu împiedică, cu toate acestea, Curtea să furnizeze instanței naționale toate elementele
de interpretare a dreptului comunitar care pot fi utile pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă
această instanță s‑a referit sau nu la acestea în textul întrebării sale (a se vedea în acest sens hotărârea din 29 aprilie
2004, Weigel, C‑387/01, Rec., p. I‑4981, punctul 44, și hotărârea din 21 februarie 2006, Ritter‑Coulais, C‑152/03, Rec., p. I‑1711,
punctul 29).
Or, în temeiul articolului 3 alineatul (1) litera a) din directivă, semnele care nu pot constitui o marcă sunt refuzate înregistrării
sau pot fi declarate nule dacă sunt înregistrate. Această dispoziție împiedică astfel înregistrarea unor semne care nu îndeplinesc
condițiile impuse de articolul 2 din directivă, care are ca obiect definirea tipurilor de semne care pot să constituie mărci
(a se vedea în acest sens hotărârea Philips, citată anterior, punctul 38).
În aceste condiții, contrar celor susținute de Dyson și de guvernul Regatului Unit, chiar dacă modul de redactare a întrebărilor
instanței de trimitere se referă numai la articolul 3 din directivă și instanța menționată nu a analizat, în cadrul litigiului
principal, aspectul dacă obiectul cererii în cauză poate fi considerat un semn susceptibil să constituie o marcă în sensul
articolului 2 din directiva menționată, este necesar ca această din urmă chestiune să fie examinată în prealabil (a se vedea
în acest sens hotărârea din 6 mai 2003, Libertel, C‑104/01, Rec., p. I‑3793, punctul 22).
Potrivit articolului 2 din directivă, toate semnele pot constitui mărci, cu condiția să fie, pe de o parte, apte de o reprezentare
grafică și, pe de altă parte, să fie capabile să distingă produsele sau serviciile unei întreprinderi de cele ale altor întreprinderi
(hotărârea Philips, citată anterior, punctul 32, și hotărârea din 12 decembrie 2002, Sieckmann, C‑273/00, Rec., p. I‑11737,
punctul 39).
Rezultă că, pentru a putea să constituie o marcă în sensul articolului 2 din directivă, obiectul oricărei cereri trebuie să
îndeplinească trei condiții. În primul rând, acesta trebuie să reprezinte un semn. În al doilea rând, acest semn trebuie să
fie apt de o reprezentare grafică. În al treilea rând, acest semn trebuie să fie capabil să distingă produsele sau serviciile
unei întreprinderi de cele ale altor întreprinderi (a se vedea în acest sens hotărârea Libertel, citată anterior, punctul
23, și hotărârea din 24 iunie 2004, Heidelberger Bauchemie, C‑49/02, Rec., p. I‑6129, punctul 22).
Potrivit Comisiei, cererea depusă de Dyson nu îndeplinește prima dintre aceste condiții, întrucât ea privește un concept,
în speță conceptul de recipient colector transparent al unui aspirator, oricare ar fi forma sa. Or, neputând fi perceput printr‑unul
din cele cinci simțuri și făcând apel doar la imaginație, un concept nu este „un semn” în sensul articolului 2 din directivă.
Dacă un concept ar putea constitui o marcă, ar fi înlăturată logica aflată la baza articolului 3 alineatul (1) litera (e)
din directivă, și anume evitarea ca protecția drepturilor asupra mărcii să confere titularului său un monopol asupra unor
soluții tehnice sau caracteristici utilitare ale unui produs. În consecință, nu ar trebui să fie posibil să se obțină acest
avantaj prin înregistrarea tuturor formelor care ar putea avea o anumită caracteristică funcțională, lucru care s‑ar realiza
dacă ar putea fi înregistrat un concept ce poate îngloba numeroase manifestări fizice.
În schimb, Dyson, susținut în privința acestui aspect de guvernul Regatului Unit, apreciază că, deși este adevărat, astfel
cum a indicat în cadrul ședinței, că un concept nu este un semn care să poată fi înregistrat ca marcă, cererea sa are însă
ca obiect un „semn” în sensul articolului 2 din directivă. Noțiunea de „semn”, care este larg definită de jurisprudență, ar
viza, într‑adevăr, orice mesaj susceptibil de a fi perceput cu unul dintre cele cinci simțuri. Or, astfel cum ar rezulta din
acțiunea principală, recipientul colector care face obiectul cererii este asociat de către consumatori cu Dyson. În plus,
consumatorul ar fi în măsură, pe de o parte, să vadă recipientul colector menționat, care constituie o parte fizică a aspiratorului,
și, pe de altă parte, să constate că este transparent. Recipientul colector transparent ar fi, prin urmare, perceptibil prin
văz și nu poate fi considerat, în consecință, ca fiind fructul imaginației consumatorului.
În această privință, trebuie reamintit că, potrivit articolului 2 din directivă, semnele care pot constitui mărci sunt în
special cuvintele, inclusiv numele de persoane, desenele, literele, cifrele, forma produsului sau a ambalajului său.
Chiar dacă această dispoziție nu menționează decât semnele care sunt susceptibile de a fi percepute vizual, de tip bidimensional
sau tridimensional, și care pot, prin urmare, să fie reprezentate prin intermediul literelor și caracterelor scrise sau printr‑o
imagine, totuși, atât din redactarea articolului 2 menționat, cât și din cel de al șaptelea considerent al directivei, care
vizează o „listă exemplificativă” a semnelor care pot constitui o marcă, rezultă că această enumerare nu este exhaustivă.
Prin urmare, Curtea a hotărât deja că articolul 2 din directivă, chiar dacă nu menționează semnele care nu sunt, prin ele
însele, susceptibile de a fi percepute vizual, cum ar fi sunetele sau mirosurile, nu le exclude în mod expres (hotărârea Sieckmann,
citată anterior, punctele 43 și 44, și hotărârea din 27 noiembrie 2003, Shield Mark, C‑283/01, Rec., p. I‑14313, punctele
34 și 35).
Totuși, cu riscul de a lipsi această condiție de orice substanță, nu poate fi admis că obiectul oricărei cereri de înregistrare
a unei mărci constituie în mod necesar un semn în sensul articolului 2 din directivă.
Astfel cum Curtea a indicat deja, scopul acestei cerințe este în special de a împiedica deturnarea dreptului mărcilor în scopul
de a obține un avantaj concurențial nelegitim (hotărârea Heidelberger Bauchemie, citată anterior, punctul 24).
Or, în speță, este cert că obiectul cererii din acțiunea principală nu vizează un anumit tip de recipient colector transparent
care face parte din suprafața externă a unui aspirator, ci, în mod general și abstract, toate formele imaginabile ale unui
asemenea recipient colector.
În această privință, Dyson nu ar putea susține că obiectul cererii sale principale este susceptibil de a fi perceput vizual.
Într‑adevăr, ceea ce consumatorul este în măsură să identifice prin văz nu este obiectul acestei cereri, ci două dintre reprezentările
sale grafice, astfel cum figurează în cuprinsul acesteia din urmă. Or, aceste reprezentări nu ar putea fi asimilate obiectului
cererii, întrucât, astfel cum Dyson a subliniat în repetate rânduri, acestea constituie doar exemple.
Rezultă că, spre deosebire de cererile care au condus la pronunțarea hotărârilor citate anterior Sieckmann și Shield Mark,
obiectul cererii principale poate îmbrăca o multitudine de aspecte diferite și nu este, prin urmare, determinat. Astfel cum
avocatul general a relevat, în esență, la punctul 51 din concluziile sale, forma, dimensiunile, prezentarea și compoziția
acestui obiect depind, într‑adevăr, atât de modelele de aspiratoare dezvoltate de Dyson, cât și de inovațiile tehnologice.
Tot astfel, transparența permite utilizarea unui colorit variat.
Or, având în vedere exclusivitatea inerentă drepturilor asupra mărcii, titularul unei mărci care se referă la un asemenea
obiect nedeterminat ar obține, contrar obiectivului urmărit de articolul 2 din directivă, un avantaj concurențial nelegitim,
întrucât ar avea dreptul să îi împiedice pe concurenții săi să ofere spre vânzare aspiratoare care prezintă pe suprafața lor
externă orice tip de recipient colector, oricare ar fi forma acestuia.
Rezultă că obiectul cererii din acțiunea principală constă de fapt într‑o simplă proprietate a produsului vizat și că nu constituie,
în consecință, un „semn” în sensul articolului 2 din directivă (a se vedea în acest sens hotărârea Libertel, citată anterior,
punctul 27).
În consecință, trebuie să se răspundă instanței de trimitere că articolul 2 din directivă trebuie să fie interpretat în sensul
că obiectul unei cereri de înregistrare a unor mărci, precum cea depusă în acțiunea principală, care se referă la toate formele
imaginabile ale unei rezervor sau compartiment de colectare transparent care face parte din suprafața externă a unui aspirator
nu constituie un „semn” în sensul acestei dispoziții și, în consecință, nu poate să constituie o marcă în sensul acesteia.
În aceste condiții, nu este necesar să se interpreteze articolul 3 alineatul (3) din directivă.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privinţa părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
Articolul 2 din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre
cu privire la mărci trebuie să fie interpretat în sensul că obiectul unei cereri de înregistrare a unor mărci, precum cea
depusă în acțiunea principală, care se referă la toate formele imaginabile ale unei rezervor sau compartiment de colectare
transparent care face parte din suprafața externă a unui aspirator nu constituie un „semn” în sensul acestei dispoziții și,
în consecință, nu poate să constituie o marcă în sensul acesteia.
Semnături
*
Limba de procedură: engleza.