CELEX: 62004CJ0229
Vartotojų apsauga
Sutartys, sudarytos ne prekybai skirtose patalpose
Ne prekybai skirtose patalpose sudaryta paskolos sutartis, susijusi su nekilnojamojo turto įsigijimu
Teisė nutraukti sutartį

1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyvos 85/577/EEB dėl vartotojų apsaugos,
susijusios su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose patalpose (OL L 372, p. 31, toliau – direktyva) ir būtent jos 1 straipsnio,
2 straipsnio ir 5 straipsnio 2 dalies išaiškinimu.
2       Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant tris bylas
Crailsheimer Volksbank eG
(toliau − Bankas) prieš atitinkamai K. Conrads, sutuoktinius F. Schulzke ir P. Schulzke‑Losche bei J. Nitschke (toliau kartu
vadinami – paskolos gavėjais) dėl kredito sutarčių, kurias paskolos gavėjai sudarė su Banku nekilnojamojo turto įsigijimui
finansuoti, nutraukimo pagal sutartims, sudarytoms išnešiojamosios prekybos būdu, taikomą nacionalinę teisę.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
3       Direktyva norima suteikti valstybių narių vartotojams minimalią apsaugą išnešiojamosios prekybos srityje, siekiant apsaugoti
juos nuo rizikos, kylančios dėl sutarčių sudarymui ne prekybai skirtose vietose būdingų aplinkybių. Direktyvos ketvirta ir
penkta konstatuojamosios dalys nurodo:
„<...> ne prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių ypatumas yra tas, kad paprastai būtent pardavėjas pradeda sutarties
derybas, kurioms vartotojas nėra pasirengęs arba yra netikėtai užkluptas; <...> vartotojas dažnai negali palyginti pasiūlymo
kokybės ir kainos su kitais pasiūlymais; <...>
<…> vartotojui turėtų būti suteiktos mažiausiai septynios dienos, per kurias jis turėtų teisę nutraukti sutartį, kad galėtų
įvertinti iš sutarties kylančius įsipareigojimus“.
4       Direktyvos 1 straipsnio 1 dalis nustato:
„Ši direktyva taikoma sutartims, pagal kurias pardavėjas tiekia prekes ar paslaugų teikėjas teikia paslaugas vartotojui ir
kurios sudaromos:
<…>
–      pardavėjo vizito:
i)      į to ar kito vartotojo gyvenamąją patalpą metu;
<…>
jei apsilankoma ne pagal aiškiai pareikštą vartotojo prašymą“.
5       Direktyvos 2 straipsnis nurodo:
„Šioje direktyvoje:
<...>
pardavėjas − tai fizinis ar juridinis asmuo, kuris konkrečiame sandoryje vykdo savo komercinę ar profesinę veiklą, ir kiekvienas,
kuris veikia pardavėjo vardu ir sąskaita“.
6       Direktyvos 3 straipsnio 2 dalies a punktas nustato:
„Ši direktyva netaikoma:
a)      sutartims dėl nekilnojamojo turto statybos, pardavimo ir nuomos arba sutartims dėl kitų su nekilnojamuoju turtu susijusių
teisių.
<…>“
7       Direktyvos 4 straipsnis suformuluotas taip:
„Sandorių, kuriems taikomas 1 straipsnis, atveju iš pardavėjų reikalaujama raštu pranešti vartotojams apie jų teisę nutraukti
sutartį per 5 straipsnyje nustatytą terminą, kartu su asmens, kurio atžvilgiu ta teise gali būti pasinaudota, pavarde (pavadinimu)
ir adresu.
Tokiame pranešime turi būti nurodyta data ir dalykai, leidžiantys identifikuoti sutartį. Vartotojui jis įteikiamas:
a)       1 straipsnio 1 dalies atveju – sutarties sudarymo metu;
<…>
Valstybės narės užtikrina, kad jų nacionalinės teisės aktuose būtų nustatytos atitinkamos vartotojų apsaugos priemonės tais
atvejais, kai šiame straipsnyje nurodyta informacija nepateikiama“.
8       Pagal direktyvos 5 straipsnį:
„Vartotojas turi teisę atsisakyti savo veiksmų rezultatų išsiųsdamas pranešimą per ne trumpesnį kaip septynių dienų laikotarpį
nuo 4 straipsnyje nurodyto pranešimo gavimo nacionalinės teisės aktuose nustatyta tvarka. <...>
Pranešimo pateikimas atleidžia vartotoją nuo bet kokių įsipareigojimų pagal nutrauktąją sutartį“.
9       Direktyvos 7 straipsnis nurodo:
„Jei vartotojas pasinaudoja savo teise atsisakyti sutarties, tokio atsisakymo teisiniams padariniams taikomi nacionalinės
teisės aktai, ypač dėl mokėjimų už tiektas prekes ir teiktas paslaugas atlyginimo ir gautų prekių grąžinimo“.
10     Direktyvos 8 straipsnis išdėstytas taip:
„Ši direktyva netrukdo valstybėms narėms priimti arba toliau taikyti nuostatų, labiau saugančių vartotojus jos taikymo srityje“.

Teisingumo Teismo praktika
11     2001 m. gruodžio 13 d. sprendimu
Heininger
(C-481/99, Rink. p. I-9945), Teisingumo Teismas direktyvą išaiškino trim atžvilgiais.
12     Pirmiausia jis nusprendė, kad direktyva taikoma nekilnojamojo turto įkeitimu užtikrinto kredito sutartims, tai yra kredito
sutartims, skirtoms nekilnojamojo turto įsigijimui finansuoti. Minėto sprendimo 32 punkte jis nusprendė, kad net jeigu tokia
sutartis yra dėl teisės, susijusios su nekilnojamuoju turtu, kadangi suteikta paskola turi būti užtikrinama nekilnojamuoju
turtu, šio sutarties elemento nepakanka tam, kad būtų galima manyti, jog minėta sutartis yra dėl teisės, susijusios su nekilnojamuoju
turtu direktyvos 3 straipsnio 2 dalies a punkto prasme.
13     Be to, jis priminė, kad vartotojas, nekilnojamojo turto įkeitimu užtikrinto kredito sutartį sudaręs išnešiojamosios prekybos
būdu, turi direktyvos 5 straipsnyje įtvirtintą teisę nutraukti sutartį. To paties sprendimo 35 punkte jis nurodė, kad nekilnojamojo
turto įkeitimu užtikrinto kredito sutarties galimo nutraukimo pagal tos pačios direktyvos taisykles pasekmes nekilnojamojo
turto pirkimo sutarčiai ir užtikrinimo nekilnojamuoju turtu įvykdymui reglamentuoja nacionalinė teisė.
14     Galiausiai Teisingumo Teismas priminė, kad sutarties nutraukimui numatytas septynių dienų terminas turi būti pradedamas skaičiuoti
nuo tada, kai vartotojas gavo iš pardavėjo informaciją apie jo teisę nutraukti sutartį. Minėto sprendimo
Heininger
48 punkte jis nusprendė, kad direktyva prieštarauja tam, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas direktyvos 5 straipsnyje įtvirtintai
teisei nutraukti sutartį taikytų vienerių metų terminą, jeigu vartotojas negavo minėtos direktyvos 4 straipsnyje numatytos
informacijos.

Nacionalinės teisės aktai
15     Vokietijoje direktyva į nacionalinę teisę buvo perkelta 1986 m. sausio 16 d. įstatymu dėl sutarčių, sudarytų išnešiojamosios
prekybos būdu, ir panašių sandorių nutraukimo (
Gesetz über den Widerruf von Haustürgeschäften und ähnlichen Geschäften
) (BGBl. 1986 I, p. 122, toliau –
HWiG
).
16
HWiG
1 straipsnio 1 dalies redakcija, galiojusi pagrindinių faktinių aplinkybių metu, nustato:
„Jeigu klientas skatinamas išreikšti valią sudaryti sutartį dėl mokamos paslaugos:
1.      žodinėmis derybomis jo darbo vietoje arba gyvenamojoje patalpoje,
<…>
toks valios išreiškimas galioja tik tada, jeigu klientas per vieną savaitę raštu jos neatšaukė“.
17
HWiG
3 straipsnis nurodo:
„1)      Sutarties nutraukimo atveju kiekviena šalis turi atlyginti kitai šaliai už suteiktas paslaugas. Nutraukti sutartį netrukdo
tai, kad gautas objektas yra sugadintas, prarastas ar yra kitokių kliūčių jį grąžinti. Jeigu klientas atsakingas už sugadinimą,
praradimą arba kitokias kliūtis, jis turi atlyginti kitai sutarties šaliai vertės sumažėjimą arba objekto vertę.
2)      Jeigu klientas nebuvo informuotas pagal 2 straipsnį ir kitu būdu nesužinojo apie savo teisę nutraukti sutartį, už sugadinimą,
praradimą arba kitokias kliūtis jis atsakingas tik tuo atveju, jeigu nesiėmė visų reikalingų atsargumo priemonių, kurių jis
paprastai imasi savo paties daiktų atžvilgiu.
3)      Už naudojimo perleidimą, turto naudojimą bei kitas paslaugas, suteiktas iki sutarties nutraukimo, turi būti atlyginta; į vertės
praradimą dėl tinkamo turto ar kitos paslaugos naudojimo neatsižvelgiama.
4)      Klientas gali reikalauti, kad kita šalis kompensuotų dėl turto patirtas būtinas išlaidas“.
18     Vokietijos civilinio kodekso (
Bürgerliches Gesetzbuch
) 123 straipsnis, susijęs su ginčijimu dėl apgaulės arba grasinimų, nurodo:
„1.      Kiekvienas, kuris apgaule arba neteisėtais grasinimais buvo verčiamas išreikšti valią, gali ją ginčyti.
2.      Jei apgaulę panaudojo trečiasis asmuo, valios išreiškimas kitam asmeniui gali būti ginčijamas tik tada, jeigu šis asmuo žinojo
arba turėjo žinoti apie apgaulę. <…>“

Pagrindinės bylos
19     1990 m. pradžioje teritorijos užstatymo bendrovė Štutgarto regione pastatė apartamentų kompleksą, kurie turėjo būti nuomojami
būtent verslininkams. Šį apartamentų kompleksą turėjo kaip viešbutį administruoti administruojanti bendrovė, veikianti kaip
nuomotojas.
20     Apartamentai, kaip fiskaline prasme naudinga investicija, bendrasavininkių teisėmis buvo parduoti fiziniams asmenims, tarp
jų ir paskolos gavėjams. Teritorijos užstatymo bendrovė šiam tikslui pasinaudojo jos kontroliuojamos pardavimų bendrovės paslaugomis,
kuri parengė „tvarkaraštį“, numatantį įvairius būtinus pirkimo ir jo finansavimo įvykdymo etapus. Minėta pardavimų bendrovė
į šią veiklą įtraukė nepriklausomus tarpininkus, tarp jų ir agentą M. W. (toliau – agentas), tarpininkavusį įsigijant turtą,
kuris yra pagrindinių bylų dalykas. Apartamentų pirkimas daugeliu atvejų buvo finansuojamas taip: dalį išlaidų, su pirmo lygio
garantija, padengė vienas bankas (
DSL-Bank
), o likusią dalį, su antro lygio garantija, – Bankas, jau suteikęs teritorijos užstatymo bendrovei finansavimą pastato statybai.
21     Trijose pagrindinėse bylose agentas veikė susitikdamas, kartais keletą kartų, su paskolos gavėjais jų gyvenamojoje patalpoje,
kad pateiktų jiems „skaičiavimo pavyzdžius“ ir surinktų prašymui dėl finansavimo parengti reikalingus asmeninius duomenis
bei informaciją apie jų mokumą. Agentas grįždavo po kelių savaičių ir pateikdavo pasirašyti per tą laiką Banko parengtą paskolos
sutartį. Tuo pat metu atitinkamos nekilnojamojo turto pirkimo sutartys arba tokios sutarties sudarymui suteiktas įgaliojimas
buvo patvirtinami notariškai.
22     1993 m. vasario mėnesį pastatas buvo baigtas statyti. Po penkių mėnesių administravimo bendrovė nutraukė nuomos mokesčio mokėjimą
ir 1994 m. pradžioje tapo nemokia. Teritorijos užstatymo bendrovė nustatytą nuomos mokestį mokėjo iki 1993 m. pabaigos ir
1995 m. bankrutavo. Planuotas viešbučio užimtumas niekada nebuvo pasiektas.
23     Pajamos iš investicijų buvo nepakankamos. Susitarime dėl pasidalijimo numatyti apribojimai trukdė apartamentus eksploatuoti
atskirai, kadangi nėra jokios privataus naudojimo arba individualios nuomos galimybės.
24     Paskolos gavėjai taip pat nutraukė mokėjimus Bankui.
25     Paskolos gavėjams nutraukus paskolos sutartį, Bankas kiekvienam iš jų pareiškė ieškinį dėl skolos bei delspinigių mokėjimo.
26     2001 m. gruodžio 4 d. sprendimu
Landgericht Bremen
patvirtino Banko ieškinį, pareikštą K. Conrads.
27     Šiam paskolos gavėjui dėl minėto sprendimo pateikus apeliacinį skundą,
Hanseatisches Oberlandesgericht
in
Bremen
ištyrė įrodymus, siekdamas nustatyti, ar paskolos sutartis buvo sudaryta išnešiojamosios prekybos būdu. Paaiškėjo, kad agentas
savo paties iniciatyva kreipėsi į minėtą paskolos gavėją ir išnešiojamosios prekybos būdu susitarė dėl pastarojo dalyvavimo
teritorijos užstatymo bendrovės finansiniame plane. 2003 m. sausio 16 d. sprendimu
Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen
panaikino
Landgericht Bremen
sprendimą ir pradinį ieškinį atmetė.
28
Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen
šį atmetimą pateisino, pirma, pažymėdamas, kad Bankas yra atsakingas už pateiktą neteisingą informaciją dėl lėšų panaudojimo
kontrolės ir kitų aplinkybių, antra, teritorijos užstatymo bendrovės atžvilgiu pateiktais prieštaravimais ginčydamas teisę
į paskolos grąžinimą bei, trečia, nuspręsdamas, kad paskolos sutarties nutraukimas pagal
HWiG
yra galiojantis.
29     Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad sutartis buvo sudaryta išnešiojamosios prekybos
būdu. Dėl šios situacijos priskyrimo jis nurodė ir taikė
Bundesgerichtshof
vienuoliktosios kolegijos šioje srityje paskelbtus principus. Tuo remdamasis
Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen
mano, kad Bankas dėl nerūpestingumo nežinojo apie sutarties sudarymą išnešiojamosios prekybos būdu ir ją jam priskyrė nurodydamas,
kad dėl tvarkaraštyje numatytų labai trumpų terminų turėjo būti reikalaujama išsamesnės informacijos apie derybų dėl sutarčių
aplinkybes. Remdamasis tuo, kad pirkimas ir finansavimas yra ekonominiu požiūriu susiję, prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikęs teismas atsisakė patenkinti Banko prašymą dėl grąžinimo
HWiG
3 straipsnio prasme.
30     Bankui pateikus apeliacinį skundą dėl peržiūrėjimo
Bundesfinanzhof
, 2004 m. sausio 27 d. sprendimu
Bundesfinanzhof
panaikino
Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen
sprendimą ir grąžino bylą tam pačiam teismui priimti sprendimą iš naujo.
31     2001 m. lapkričio 27 d. sprendimu
Landgericht Bremen
patenkino Banko ieškinį, pareikštą F. Schulzke ir P. Schulzke‑Lösche.
32     Šiems paskolos gavėjams pateikus apeliacinį skundą,
Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen
apklausė liudininką. Paaiškėjo, kad paskolos sutartis taip pat buvo sudaryta agentui apsilankius paskolos gavėjų gyvenamose
patalpose. Bylos nagrinėjimas šioje instancijoje buvo sustabdytas pateikus apeliacinį skundą dėl peržiūrėjimo su F. Conrads
susijusioje byloje.
33
Landgericht Bremen
atmetė Banko ieškinį, pareikštą J. Nitschke dėl paskolos grąžinimo. Bankas dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą
Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen
.

Prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikti klausimai
34     Pirmiausia
Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen
aiškina, kad, priėmus minėtą sprendimą
Heininger
, Vokietijoje tarp
Bundesgerichtshof
vienuoliktosios kolegijos ir nemažai pirmosios bei antrosios instancijų teismų atsirado nesutarimų dėl šio sprendimo teisinių
pasekmių.
35     Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, pačios
HWiG
1 straipsnyje nustatytos teisės nutraukti sutartį sąlygos yra ginčytinos. Šiuo atžvilgiu jis nurodo, kad pagal nusistovėjusią
Bundesgerichtshof
praktiką teisė nutraukti sutartį priklauso ne tik nuo to, ar ji sudaryta išnešiojamosios prekybos būdu, bet ir nuo jos priskyrimo.
Ši teismo praktika išplaukia iš prie
HWiG
prijungtos oficialios motyvų santraukos, kurioje patariama šio įstatymo 1 straipsnį aiškinti remiantis Vokietijos civilinio
kodekso 123 straipsnio 2 dalyje įtvirtintais teisės principais, tai yra, kad trečiojo asmens apgaulingus veiksmus galima priskirti
vienai iš susitariančių šalių tik tuo atveju, jeigu pastaroji žinojo arba turėjo žinoti apie trečiojo asmens veiksmus. Taigi,
Bundesgerichtshof
nuomone, su kiekvienu asmeniu, kuris, kai sutartis sudaroma išnešiojamosios prekybos būdu, buvo netikėtai užkluptas ir skatinamas
sutikti sudaryti sutartį, turi būti elgiamasi taip, kaip ir su apgaulės auka. Tačiau
Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen
mano, kad direktyva neįtvirtina jokio pagrindo, leidžiančio tokiu būdu apriboti teisę nutraukti sutartį, kadangi pagal ją
ši teisė priklauso tik nuo to, ar sutartis sudaryta išnešiojamosios prekybos būdu. Todėl pirmasis klausimas, susijęs su sąlygomis,
kurioms esant atsakomybė už sutarties sudarymą išnešiojamosios prekybos būdu priskiriama paskolos davėjui.
36
Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen
taip pat abejoja, ar sutarties, sudarytos išnešiojamosios prekybos būdu, nutraukimo atveju būtinai atsiranda pareiga grąžinti.
Taigi jo antrasis, trečiasis ir ketvirtasis klausimai yra susiję su sutarties nutraukimo teisinėmis pasekmėmis.
37     Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad
Bundesgerichtshof
remiasi principu, jog esant tokioms situacijoms kaip pagrindinėje byloje, paskolos gavėjas turi grąžinti Bankui kredito sumą,
net jeigu ši suma buvo pervesta tiesiogiai trečiajam asmeniui, šiuo atveju teritorijos užstatymo bendrovei. Minėtas teismas
priduria, kad
Bundesgerichtshof
HWiG
3 straipsnio 1 dalies 1 punktą aiškina ta prasme, kad paskolos atsisakius, paskolos gavėjas turi grąžinti paskolos sumą ne
numatytais terminais, tačiau nedelsdamas ir visą sumą.
38
Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen
nurodo
Landgericht Bochum
prašymą priimti prejudicinį sprendimą, pateiktą byloje
Schulte
(C-350/03), kurioje sprendimas priimamas šiomis dienomis, kuriame Teisingumo Teismui taip pat pateikiamas klausimas dėl nekilnojamojo
turto įkeitimu užtikrinto kredito sutarties, sudarytos išnešiojamosios prekybos būdu, nutraukimo teisinių pasekmių.
39     Dėl jo antrojo klausimo, kuris, kaip ir
Landgericht Bochum
trečiasis klausimas minėtoje byloje, susijęs su pareiga grąžinti, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
tvirtina, kad siekiant išsaugoti direktyvos, o būtent jos 5 straipsnio 2 dalies, veiksmingumą, paskolos gavėjas neturi būti
įpareigojamas grąžinti paskolos sumos, jeigu jis buvo ne tik skatinamas sudaryti paskolos sutartį išnešiojamosios prekybos
būdu, bet kartu ir raginamas neatšaukiamai sutikti su tuo, kad paskolos suma būtų pervesta trečiajam asmeniui, nesuteikiant
galimybės ja disponuoti. Iš netikėtai užklupto vartotojo duoto tokio nurodymo negali išplaukti jokia pareiga grąžinti. Dėl
trečiojo ir ketvirtojo klausimų
Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen
nurodo, kad jie atitinka
Landgericht Bochum
ketvirtąjį klausimą minėtoje byloje
Schulte
.
40     Tokiomis aplinkybėmis
Hanseatisches Oberlandesgericht Bremen
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreipėsi į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pateikdamas šiuos
klausimus:
„1)       Ar tai, kad vartotojų teisės, ypač jų teisė nutraukti sutartį, priklauso ne tik nuo to, jog ji buvo sudaryta išnešiojamosios
prekybos būdu direktyvos 1 straipsnio 1 dalies prasme <...>, bet ir nuo papildomų priskyrimo sąlygų, pavyzdžiui, trečiojo
asmens dalyvavimas sutarties sudarymo metu pardavėjo iniciatyva arba pardavėjo nerūpestingumas dėl trečiojo asmens veiksmų
sudarant sutartį išnešiojamosios prekybos būdu, neprieštarauja direktyvos <...> 1 straipsnio 1 daliai?
2)       Ar tai, kad nekilnojamojo turto paskolos gavėjas, sudaręs paskolos sutartį išnešiojamosios prekybos būdu ir jos pagrindu įmokėjęs
paskolos sumą į sąskaitą, kuria jis praktiškai nebedisponavo, sutarties nutraukimo atveju privalo grąžinti paskolos davėjui
minėtą sumą, neprieštarauja direktyvos <...> 5 straipsnio 2 daliai?
3)       Ar tai, kad nekilnojamojo turto paskolos gavėjas, jeigu jis sutarties nutraukimo atveju privalo grąžinti įmokėtą sumą, turi
ją grąžinti ne sutartyje numatytais terminais, tačiau nedelsdamas ir visą sumą, neprieštarauja direktyvos <...> 5 straipsnio
2 daliai?
4)       Ar tai, kad nekilnojamojo turto paskolos gavėjas, jeigu jis sutarties nutraukimo atveju privalo grąžinti įmokėtą sumą, taip
pat turi mokėti rinkoje mokamas palūkanas, neprieštarauja direktyvos <...> 5 straipsnio 2 daliai?“

Dėl pateiktų klausimų

Dėl pirmojo klausimo
41     Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyvos 1 ir 2 straipsniai turi
būti aiškinami tokia prasme: jeigu trečioji šalis derybose arba sudarant sutartį veikia pardavėjo vardu ir sąskaita, direktyvos
taikymas gali priklausyti ne tik nuo sąlygos, kad sutartis buvo sudaryta išnešiojamosios prekybos būdu, kaip numato direktyvos
1 straipsnis, bet ir nuo to, kad pardavėjas žinojo arba turėjo žinoti, jog sutartis buvo sudaryta tokiomis sąlygomis.
42     Šiuo atžvilgiu pakanka nurodyti, kad direktyvos tekstas neįtvirtina tokios papildomos sąlygos egzistavimo pagrindimo. Iš tikrųjų
direktyvos 1 straipsnis nurodo, kad ji taikoma sutartims, kurias pardavėjas ir vartotojas sudarė išnešiojamosios prekybos
būdu, ir, remiantis tos pačios direktyvos 2 straipsniu, sąvoka „pardavėjas“ pastarosios prasme apima visus asmenis, kurie
veikia pardavėjo vardu ir sąskaita.
43     Be to, tokios papildomos sąlygos pripažinimas prieštarautų direktyvos tikslui apsaugoti vartotoją nuo sutarčių sudarymui išnešiojamosios
prekybos būdu būdingo netikėtumo.
44     Šį aiškinimą patvirtina 1999 m. balandžio 22 d. Sprendimo
Travel Vac
(C-423/97, Rink. p. I-2195) 43 punktas, pagal kurį tam, kad vartotojas galėtų pasinaudoti teise nutraukti sutartį, pakanka,
kad jis atsidurtų vienoje iš minėtos direktyvos 1 straipsnyje apibūdintų situacijų, ir, be to, nereikia reikalauti įrodyti,
kad pardavėjas darė įtaką vartotojui arba juo manipuliavo.
45     Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad direktyvos 1 ir 2 straipsniai turi būti aiškinami taip: kai trečias asmuo pardavėjo
vardu ir sąskaita dalyvauja derybose dėl sutarties arba sudarant sutartį, direktyvos taikymas negali priklausyti nuo sąlygos,
kad pardavėjas žinojo arba turėjo žinoti, kad sutartis buvo sudaryta išnešiojamosios prekybos būdu, kaip numatyta minėtos
direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje.

Dėl antrojo, trečiojo ir ketvirtojo klausimų
46     Šiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyva, o būtent jos 5 straipsnio
2 dalis, prieštarauja tam, kad nekilnojamojo turto paskolos gavėjas, išnešiojamosios prekybos būdu sudaręs paskolos sutartį,
kurios pagrindu įmokėjo paskolos sumą į sąskaitą, kuria jis praktiškai nebedisponavo, sutarties nutraukimo atveju privalo
grąžinti paskolos davėjui paskolos sumą ir, priešingu atveju, ar ji prieštarauja tam, kad paskolos gavėjas turi ją grąžinti
ne sutartyje numatytais terminais, tačiau nedelsdamas ir visą sumą, sumokėdamas ir rinkoje mokamas palūkanas.
47     Pritariant Bankui, paskolos gavėjams, Prancūzijos ir Vokietijos vyriausybėms bei Komisijai reikia nurodyti, kad, kaip konstatavo
ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, antrasis, trečiasis ir ketvirtasis klausimai iš esmės atitinka
trečiąjį ir ketvirtąjį klausimą minėtoje byloje
Schulte
, kurioje sprendimas priimamas šiomis dienomis.
48     Taigi atsakydamas į šiuos klausimus Teisingumo Teismas minėtame sprendime nusprendė, kad direktyva, o būtent jos 5 straipsnio
2 dalis, neprieštarauja tam, kad:
–       vartotojas, pasinaudojęs savo teise nutraukti sutartį pagal šią direktyvą, turi grąžinti paskolos davėjui paskolos sumą, net
jeigu, remiantis kapitalo investavimui parengtu planu, paskola skirta išimtinai nekilnojamojo turto įsigijimui ir sumokama
tiesiogiai šio turto pardavėjui;
–       būtų reikalaujama paskolos sumą grąžinti nedelsiant;
–       nacionalinis teisės aktas nekilnojamojo turto įkeitimu užtikrinto kredito sutarties nutraukimo atveju numatytų vartotojui
pareigą ne tik nedelsiant grąžinti paskolos davėjui pagal šią sutartį gautas sumas, bet ir sumokėti rinkoje mokamas palūkanas.
Tačiau tuo atveju, jei Bankui įvykdžius pareigą pranešti vartotojui apie jo teisę nutraukti sutartį pastarasis būtų galėjęs
išvengti investavimui, kuris nagrinėjamas pagrindinėje byloje, būdingos rizikos, direktyvos 4 straipsnis įpareigoja valstybes
nares užtikrinti, kad jų teisės aktai apsaugotų vartotojus, negalinčius išvengti minėtos rizikos, priimant priemones, neleidžiančias
pastariesiems patirti dėl minėtos rizikos kilusių pasekmių.
49     Todėl į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kaip ir minėtame
Schulte
sprendime, kad direktyva, o būtent jos 5 straipsnio 2 dalis, neprieštarauja tam, kad:
–       vartotojas, pasinaudojęs savo teise nutraukti sutartį pagal šią direktyvą, turi grąžinti paskolos davėjui paskolos sumą, net
jeigu, remiantis kapitalo investavimui parengtu planu, paskola skirta išimtinai nekilnojamojo turto įsigijimui ir sumokama
tiesiogiai šio turto pardavėjui;
–       būtų reikalaujama paskolos sumą grąžinti nedelsiant;
–       nacionalinės teisės aktas nekilnojamojo turto įkeitimu užtikrinto kredito sutarties nutraukimo atveju numatytų vartotojui
pareigą ne tik nedelsiant grąžinti paskolos davėjui pagal šią sutartį gautas sumas, bet ir sumokėti rinkoje mokamas palūkanas;
Tačiau tuo atveju, jei Bankui įvykdžius pareigą pranešti vartotojui apie jo teisę nutraukti sutartį pastarasis galėtų išvengti
investavimui, kuris nagrinėjamas pagrindinėse bylose, būdingos rizikos, direktyvos 4 straipsnis įpareigoja valstybes nares
užtikrinti, kad jų teisės aktai apsaugotų vartotojus, negalinčius išvengti minėtos rizikos, priimant priemones, neleidžiančias
pastariesiems patirti dėl minėtos rizikos kilusių pasekmių.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
50     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Kitų nei bylos šalių, kurios pateikė Teisingumo Teismui
savo pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyvos 85/577/EEB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su sutartimis, sudarytomis ne prekybai
skirtose patalpose, 1 ir 2 straipsniai turi būti aiškinami taip: kai trečiasis asmuo pardavėjo vardu ir sąskaita dalyvauja
derybose dėl sutarties arba sudarant sutartį, direktyvos taikymas negali priklausyti nuo sąlygos, kad pardavėjas žinojo arba
turėjo žinoti, kad sutartis buvo sudaryta išnešiojamosios prekybos būdu, kaip numatyta minėtos direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje.
2.
Direktyva 85/577, o būtent jos 5 straipsnio 2 dalis, neprieštarauja tam, kad:
–
vartotojas, pasinaudojęs savo teise nutraukti sutartį pagal šią direktyvą, turi grąžinti paskolos davėjui paskolos sumą, net
jeigu, remiantis kapitalo investavimui parengtu planu, paskola skirta išimtinai nekilnojamojo turto įsigijimui ir sumokama
tiesiogiai šio turto pardavėjui,
–
būtų reikalaujama paskolos sumą grąžinti nedelsiant;
–
nacionalinės teisės aktas nekilnojamojo turto įkeitimu užtikrinto kredito sutarties nutraukimo atveju numatytų vartotojui
pareigą ne tik nedelsiant grąžinti paskolos davėjui pagal šią sutartį gautas sumas, bet ir sumokėti rinkoje mokamas palūkanas;
Tačiau tuo atveju, jei Bankui įvykdžius pareigą pranešti vartotojui apie jo teisę nutraukti sutartį pastarasis būtų galėjęs
išvengti investavimui, kuris nagrinėjamas pagrindinėse bylose, būdingos rizikos, Direktyvos 85/577 4 straipsnis įpareigoja
valstybes nares užtikrinti, kad jų teisės aktai apsaugotų vartotojus, negalinčius išvengti minėtos rizikos, priimant priemones,
neleidžiančias pastariesiems patirti dėl minėtos rizikos kilusių pasekmių.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.