CELEX: 62005CJ0221
Direktyva 85/433/EEB
Abipusis diplomų pripažinimas
Vaistininkai
Vaistininkų, dirbančių naujose viešosiose vaistinėse, diplomų pripažinimas
Valstybių narių diskrecijos apimtis

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1985 m. rugsėjo 16 d. Tarybos direktyvos 85/433/EEB dėl farmacijos diplomų,
pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių dokumentų abipusio pripažinimo, įskaitant priemones, padedančias
veiksmingai naudotis su tam tikra farmacine veikla susijusia įsisteigimo teise (OL L 253, p. 37), 2 straipsnio išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd
(toliau –
Sam Mc Cauley Chemists
) bei M. Sadja ir
Pharmaceutical Society of Ireland
,
Minister for Health and Children
(toliau – ministras), Airijos bei
Attorney General
dėl Direktyvos 85/433 2 straipsnį į Airijos teisę perkeliančio poįstatyminio teisės akto galiojimo.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Direktyvos 85/433 septinta konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„kadangi tam tikros valstybės narės, besiremiančios nacionaline visuomenės sveikatos politika, kurios metu, be kita ko, siekiama
užtikrinti patenkinamą vaistų paskirstymą visoje teritorijoje, riboja naujų vaistinių, kurios gali būti atidarytos, skaičių,
kai kitose šalyse tokių nuostatų nėra; kadangi tokiomis aplinkybėmis dar per anksti išplėsti farmacijos diplomų, pažymėjimų
arba kitų kvalifikaciją įrodančių dokumentų pripažinimą vaistininko, trumpiau negu trejus metus veikiančios viešosios vaistinės
farmacinės veiklos vadovo, veiklai vykdyti; kadangi Komisija ir Taryba privalo iš naujo apsvarstyti šį klausimą per tam tikrą
laiką.“ (Pataisytas vertimas)
Šios direktyvos 2 straipsnis numato:
„1.      Kiekviena valstybė narė pripažįsta diplomus, pažymėjimus ir kitus oficialią kvalifikaciją įrodančius dokumentus, kurie išvardyti
4 straipsnyje ir kuriuos, remiantis Direktyvos 85/432/EEB 2 straipsnio nuostatomis, išduoda kitos valstybės narės savo piliečiams,
leisdama jų savininkams pasinaudoti tokia pat teise pradėti ir vykdyti jos teritorijoje 1 straipsnyje nurodytą veiklą kaip
ir tiems, kurie turi 4 straipsnyje išvardytus jos pačios išduotus diplomus, pažymėjimus ir kitus oficialią kvalifikaciją įrodančius
dokumentus.
2.      Tačiau steigiant naujas viešąsias vaistines, valstybės narės neprivalo pripažinti 1 dalyje nurodytų diplomų, pažymėjimų ir
kitų oficialią kvalifikaciją įrodančių dokumentų. Trumpiau negu trejus metus veikiančios vaistinės, kurioms taikoma ši direktyva,
taip pat laikomos naujomis.
Praėjus penkeriems metams nuo 19 straipsnio 1 dalyje nurodytos datos, Komisija pateikia Tarybai ataskaitą apie tai, kaip valstybės
narės įgyvendina šios dalies pirmosios pastraipos reikalavimus, ir apie galimybes plačiau taikyti abipusį 1 dalyje nurodytų
diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją įrodančių dokumentų pripažinimą bei pateikia atitinkamus pasiūlymus.“
(Pataisytas vertimas)

Nacionalinės teisės aktai
Airijos konstitucijos 15 straipsnio 2 dalies 1 punktas numato:
„1.
Oireachtas
(Airijos parlamentui) suteikiama išimtinė teisė valstybės vardu leisti įstatymus; jokia kita įstatymų leidybos institucija
nėra įgaliota valstybės vardu leisti įstatymų.“
Pagal šios Konstitucijos 29 straipsnio 4 dalies 10 punktą:
„Jokia šios Konstitucijos nuostata nedaro negaliojančių valstybės priimtų įstatymų, aktų ar priemonių, reikalaujamų dėl pareigų,
išplaukiančių iš priklausymo Europos Sąjungai ar Bendrijoms <...>“
1972 metų įstatymas dėl Europos bendrijų (
European Communities Act
, 1972) buvo priimtas siekiant įgyvendinti pastarąją konstitucinę nuostatą. Viena vertus, šio įstatymo 2 skyrius numato, kad
„Europos bendrijas reglamentuojančios sutartys ir Bendrijos institucijų aktai, kurie galioja šiuo metu ar bus priimti ateityje,
įpareigoja valstybę ir šiose sutartyse numatytomis sąlygomis yra neatsiejama jos vidaus teisinės sistemos dalis“. Kita vertus,
šio įstatymo 3 skyrius įgalioja
Minister of State
„priimti teisės aktus, kuriais siekiama visiškai įgyvendinti šio įstatymo 2 skyrių“. Šie teisės aktai gali apimti „kitą įstatymą
panaikinančias, pakeičiančias arba įgyvendinančias, iš dalies jį pakeičiant arba nekeičiant, nuostatas <...>“.
Pagal 1962 metų Farmacijos įstatymo (
Pharmacy Act
, 1962) 2 skyrių:
„1.      Vaistinė, kurioje ruošiami ir išduodami vaistai, gali būti valdoma tik asmens:
a)      kuriam suteiktas leidimas, ir jei šis asmuo arba asmuo, kuriam suteiktas leidimas, asmeniškai prižiūri vaistinę bei vaistų
ruošimą ir išdavimą.
<...>
3.      Šiame skyriuje „asmuo, kuriam suteiktas leidimas“ reiškia įregistruotą vaistininką (
registred pharmaceutical chemist
) <...>
3 A.      Šiame skyriuje žodžių junginiai „asmuo, kuriam suteiktas leidimas“ ir „įregistruotas vaistininkas“ neapima asmenų, įregistruotų
pagal 1875 metų Farmacijos įstatymo (Pharmacy Act (Ireland) 1875) 22 A skyrių, valdančių vaistinę, kurioje ruošiami ir išduodami
vaistai arba prekiaujama nuodais, jei ši vaistinė buvo atidaryta trumpiau nei trejus metus.
<...>“
1875 metų Farmacijos įstatymo 22 A skyrius numato, kad vaistininkais registruojami asmenys, turintys kitoje valstybėje narėje
pagal 1985 m. rugsėjo 16 d. Tarybos direktyvos 85/432/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių tam tikrą veiklą
farmacijos srityje, nuostatų derinimo (OL L 253, p. 34) 2 straipsnyje nustatytus reikalavimus išduotą farmacijos diplomą,
pažymėjimą ar kitą oficialią kvalifikaciją įrodantį dokumentą.
1991 metais priimti ministro nuostatai dėl farmacijos diplomų pripažinimo (European Communities (Recognition of Qualifications
in Pharmacy) Regulations 1991, toliau – 1991 metų nuostatai), kuriais, siekiant į Airijos teisę perkelti Direktyvą 85/433,
Airijos teisinė sistema buvo papildyta 1962 metų Farmacijos įstatymo 2 skyriaus 3 A dalimi bei 1875 metų Farmacijos įstatymo
22 A skyriumi, ir tokios redakcijos, kokia taikytina pagrindinėje byloje. Šie nuostatai pagrįsti 1972 metų įstatymo dėl Europos
bendrijų 3 skyriumi.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

Sam Mc Cauley Chemists
yra vaistinės Cork (Airija), kuri buvo įkurta 2000 metų spalio mėnesį ir pagrindinėje byloje nagrinėjamu metu buvo trumpiau
nei trejus metus veikianti vaistinė, savininkė.
M. Sadja farmacijos diplomą gavo Jungtinėje Karalystėje. Jis buvo paskirtas „asmeniu, kuriam suteiktas leidimas“ valdyti šią
vaistinę.
Pharmaceutical Society of Ireland
, atsakinga už vaistininkų registrą Airijoje, taip pat esanti vaistininkų priežiūros institucija šioje valstybėje narėje,
atliko tyrimą; sužinojusi apie šį paskyrimą ji pradėjo teigti, kad M. Sadja, atsižvelgiant į 1962 metų Farmacijos įstatymo
2 skyriaus 3 A dalies nuostatas, nebuvo asmuo, kuriam suteiktas leidimas, šio įstatymo prasme ir kuris, vadinasi, neturėjo
teisės prižiūrėti šios vaistinės.
Pharmaceutical Society of Ireland
pareikalavo, kad ši situacija būtų ištaisyta, nes farmacinės veiklos vykdymas be leidimo Airijoje yra baudžiamasis nusižengimas.
Siekdama užginčyti tokį aiškinimą,
Sam Mc Cauley Chemists
ir M. Sadja kreipėsi į
High Court
, kuris jų ieškinį atmetė. Tada jie
Supreme Court
pateikė apeliacinį skundą, kuriuo prašė dėl su Airijos konstitucine teise susijusių motyvų pripažinti 1991 metų nuostatus
negaliojančius tiek, kiek jais 1962 metų Farmacijos įstatymas buvo papildytas 2 skyriaus 3 A dalimi.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme neginčijama, kad valstybė gali perkelti direktyvas į nacionalinę
teisę nuostatais, kurie pakeičia įstatymo nuostatas, tik jei to reikalaujama dėl priklausymo Europos bendrijoms. Bet koks
tokių nuostatų pakeitimas, viršijantis tai, ko reikalaujama direktyva, gali būti priimtas tik
Oireachtas
.
Šiomis aplinkybėmis
Sam Mc Cauley Chemists
ir M. Sadja pažymėjo, jog 1991 metų nuostatai nurodo, kad įregistruotas vaistininkas, vykdantis profesinę veiklą trumpiau
nei trejus metus veikiančioje vaistinėje, nepatenka į jų taikymo sritį, nes valstybė naudojasi Direktyva 85/433 valstybėms
narėms suteikiama diskrecija. Iš šios direktyvos, atsižvelgiant į jos turinį, aiškiai išplaukia, kad ši diskrecija pateisinama
būtent vidaus teisės sumetimais.
Iš tikrųjų valstybė pasinaudojo 1972 metų įstatymo dėl Europos bendrijų 3 skyriumi. Ji siekė perkelti minėtą direktyvą poįstatyminiu
teisės aktu, kuris iš dalies pakeičia
Oireachtas
priimtą įstatymą. Tačiau ji neturėjo teisės to daryti, nes naudotis tokia diskrecija nebuvo reikalaujama pagal Bendrijų teisę
Airijos konstitucijos 29 straipsnio 4 dalies 10 punkto prasme.
Todėl šios Konstitucijos 15 straipsnio 2 dalies 1 punktu
Oireachtas
patikėta išimtinė teisė valstybės vardu priimti įstatymus buvo pasisavinta. Tik pats
Oireachtas
turi teisę pakeisti savo priimtą įstatymą.
Kita vertus, ministras teigė, kad 1991 metų nuostatų buvo reikalaujama dėl pareigų, išplaukiančių iš Airijos priklausymo Europos
bendrijoms šios Konstitucijos 29 straipsnio 4 dalies 10 punkto prasme. 2 skyriaus papildymas 3 A dalimi, priimant nuostatus,
nėra naudojimasis valstybei priklausančia diskrecija. Tai atspindėjo ribotą valstybei narei Direktyva 85/433 numatytos pareigos
apimtį.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano: jei į akto, kuriuo perkeliama Direktyva 85/433, taikymo sritį
nepatenka tam tikrų vaistininkų veikla, šis aktas reiškia tinkamą naudojimąsi priklausančia diskrecija, pateisinamą grynai
vidaus teisės sumetimais, tad jis privalės nuspręsti, kad 1962 metų Farmacijos įstatymo nebuvo galima pakeisti poįstatyminiu
teisės aktu, atsižvelgiant į Airijos Konstitucijos 15 straipsnį. Todėl 1991 metų nuostatai bus negaliojantys.
Šiomis aplinkybėmis
Supreme Court
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šį prejudicinį klausimą:
„Ar direktyvos (85/433) 2 straipsnis:
a)      nustato vienintelę pareigą, kad valstybės narės pripažintų direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nurodytą kvalifikaciją, išskyrus
steigiant naujas vaistines, kaip ji apibrėžiama (šios direktyvos) 2 straipsnio 2 dalyje; ar
b)      nustato valstybėms narėms atskirą pareigą pripažinti 2 straipsnio 1 dalyje nurodytą kvalifikaciją, tačiau taip pat pripažįsta
valstybių narių diskreciją priimti sprendimą, ar tokį pripažinimą taikyti minėtą kvalifikaciją turintiems asmenims steigiant
naujas viešąsias vaistines, kaip jos apibrėžiamos 2 straipsnio 2 dalyje?“

Dėl prejudicinio klausimo
Prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 85/433 2 straipsnis
apsiriboja tuo, kad jis nustato valstybėms narėms pareigą pripažinti diplomus, pažymėjimus ir kitus oficialią kvalifikaciją
įrodančius dokumentus (toliau – diplomai) trumpiau nei trejus metus veikiančių vaistinių veiklos atvejais, ar taip pat suteikia
joms diskreciją pripažinti diplomus, susijusius su naujų viešųjų vaistinių, kaip jos apibrėžiamos minėtos direktyvos 2 straipsnio
2 dalyje, steigimu.
Pagal EB 43 straipsnį, vadovaujantis EB sutarties nuostatomis, susijusiomis su įsisteigimo laisve, vienos valstybės narės
nacionalinių subjektų įsisteigimo laisvės kitos valstybės narės teritorijoje apribojimai uždraudžiami.
Viena šių nuostatų yra numatyta EB 47 straipsnyje, kuris suteikia Tarybai teisę leisti direktyvas dėl diplomų, įskaitant ir
su farmacija susijusių profesijų, abipusio pripažinimo.
Be to, valstybės narės kompetentingos institucijos, nagrinėdamos kitos valstybės narės piliečio prašymą dėl leidimo verstis
reglamentuojama profesija, turi atsižvelgti į suinteresuotojo asmens profesinę kvalifikaciją, palygindamos, viena vertus,
diplomais patvirtintą kvalifikaciją bei atitinkamą profesinę patirtį, ir, kita vertus, profesinę kvalifikaciją, reikalaujamą
nacionalinės teisės aktais norint verstis nagrinėjama profesija, neatsižvelgiant į tai, ar buvo, ar ne priimta direktyva,
numatanti specialią atitinkamų diplomų abipusio pripažinimo tvarką (šiuo klausimu žr. 2000 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo
Hocsman
, C-238/98, Rink. p. I‑6623, 23 ir 31 punktus ir 2003 m. lapkričio 13 d. Sprendimo
Morgenbesser
, C‑313/01, Rink. p. I‑13467, 57 ir 58 punktus).
Kaip išplaukia iš EB 47 straipsnio 1 dalies, šiomis direktyvomis siekiama palengvinti diplomų abipusį pripažinimą, nustatant
bendras taisykles ir kriterijus, kad kiek įmanoma šiuos diplomus būtų galima automatiškai pripažinti (2002 m. sausio 22 d.
Sprendimo
Dressen
, C‑31/00, Rink. p. I‑663, 26 punktas).
Kalbant apie šių direktyvų apimtį, pažymėtina, kad EB 47 straipsnis suteikia įgaliojimus Bendrijos teisės aktų leidėjui prireikus
visiškai suderinti atitinkamus diplomus, palikdamas jo nuožiūrai būdą, kaip tai reikėtų padaryti, norint pasiekti minėtą tikslą.
Todėl yra leistina, kad jis derinimą atliktų etapais, atsižvelgdamas į tai, jog paprastai derinimo priemonės įgyvendinamos
sunkiai, nes tam būtina, kad kompetentingos Bendrijos institucijos iš skirtingų ir sudėtingų nacionalinių nuostatų parengtų
bendras taisykles, atitinkančias Sutartyje nustatytus tikslus, ir surinksiančias kvalifikuotąją Tarybos narių balsų daugumą
arba net jų balsų vieningumą (šiuo klausimu žr. 1997 m. gegužės 13 d. Sprendimo
Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą
, C‑233/94, Rink. p. I‑2405, 43 punktą ir 1999 m. birželio 17 d. Sprendimo
Socridis,
C‑166/98, Rink. p. I‑3791, 26 punktą).
Nagrinėjamu atveju Direktyvos 85/433 2 straipsnio 1 dalis kiekvienai valstybei narei nustato pareigą pripažinti diplomus,
kurie išvardyti jos 4 straipsnyje ir kuriuos, remdamosi Direktyvos 85/432/EEB 2 straipsniu, kitos valstybės narės išduoda
valstybių narių piliečiams, pripažindamos savo teritorijoje tokiems diplomams tokią pačią galią kaip ir 4 straipsnyje išvardytiesiems,
kuriuos ji pati išduoda.
Vis dėlto Direktyvos 85/433 2 straipsnio 2 dalies pirmoji pastraipa numato, kad steigiant naujas viešąsias vaistines valstybės
narės neprivalo pripažinti šio straipsnio 1 dalyje nurodytų diplomų, naujomis viešosiomis vaistinėmis taip pat laikant ir
trumpiau negu trejus metus veikiančias vaistines.
Tokiu būdu ši nuostata apriboja Direktyvos 85/433 2 straipsnio 1 dalyje numatytos pareigos apimtį dėl šios direktyvos septintoje
konstatuojamojoje dalyje esančio motyvo, kuris numato, jog tam tikros valstybės narės, besiremiančios nacionaline visuomenės
sveikatos politika, riboja naujų vaistinių, kurios gali būti atidarytos, skaičių, nors kitose šalyse tokių nuostatų nėra,
ir kad šiomis aplinkybėmis dar per anksti numatyti, kad vaistininko diplomų pripažinimas taip pat turi būti taikomas vaistininko,
kuris veiklą vykdo kaip naujos vaistinės farmacinės veiklos vadovas, veiklai.
Be to, pagal tą pačią konstatuojamąją dalį Komisija ir Taryba privalo iš naujo apsvarstyti šį klausimą per tam tikrą laiką.
Šiuo tikslu Direktyvos 85/433 2 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa numato, kad Komisija privalo pateikti Tarybai ataskaitą
apie galimybes plačiau taikyti abipusį šio straipsnio 1 dalyje nurodytų diplomų pripažinimą steigiant naujas vaistines bei,
jei reikia, turi pateikti atitinkamus pasiūlymus.
Iš visų šių svarstymų išplaukia, kad, kiek tai susiję su farmacijos diplomų pripažinimu, priimdamas Direktyvą 85/433 Bendrijos
teisės aktų leidėjas siekė atlikti tik dalinį derinimą, užtikrinantį minimalų šių diplomų pripažinimą, t. y. pripažinimą bent
trejus metus veikiančių vaistinių veiklos atveju, numatydamas valstybėms narėms galimybę išplėsti minimalius šioje direktyvoje
nustatytus reikalavimus.
Atsižvelgdamos į EB 249 straipsnio trečiosios pastraipos formuluotę, valstybės narės privalo pasiekti minimalų diplomų pripažinimo
lygį, ypač tai įtvirtinti savo vidaus teisės nuostatose, ir šio rezultato atžvilgiu diskrecijos neturi. Iš tikrųjų būtent
Bendrijos teisės aktų leidėjas, pasinaudodamas Sutartimi jam suteiktais įgaliojimais, tiksliai ir besąlygiškai nusprendė,
kokiems farmacijos diplomams taikoma Direktyva 85/433 numatyta abipusio pripažinimo tvarka.
Skaitant visą Direktyvos 85/433 2 straipsnį matyti, kad ši nuostata numato pareigą abipusiai pripažinti diplomus tik ne mažiau
nei trejus metus veikiančių vaistinių atžvilgiu. Todėl, jei valstybė narė laikosi tik šio minimalaus diplomų pripažinimo lygio,
ji nesinaudoja jokia iš Direktyvos 85/433 2 straipsnio išplaukiančia diskrecija.
Tad į pateiktą klausimą reikėtų atsakyti, kad Direktyvos 85/433 2 straipsnis aiškintinas taip, jog valstybė narė, kuri laikosi
tik minimalaus šioje direktyvoje numatytų diplomų pripažinimo lygio, nesinaudoja jokia ta direktyva suteikta diskrecija.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1985 m. rugsėjo 16 d. Tarybos direktyvos 85/433/EEB dėl farmacijos diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių
dokumentų abipusio pripažinimo, įskaitant priemones, padedančias veiksmingai naudotis su tam tikra farmacine veikla susijusia
įsisteigimo teise, 2 straipsnis aiškintinas taip, kad valstybė narė, kuri laikosi tik minimalaus šioje direktyvoje numatytų
diplomų pripažinimo lygio, nesinaudoja jokia toje direktyvoje suteikta diskrecija.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.