CELEX: 62000CJ0495
Maatalous
Yhteinen markkinajärjestely
Maito ja maitotuotteet
Maidon lisämaksu
Asetukset N:o 3950/92 ja N:o 536/93
Viitemäärät
Jälkikäteinen korjaaminen

Tribunale amministrativo regionale del Lazio on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 6.7.2000 tekemällään päätöksellä, joka
on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 29.12.2000, EY 234 artiklan nojalla kolme ennakkoratkaisukysymystä maito‑ ja maitotuotealan
lisämaksusta 28 päivänä joulukuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3950/92 (EYVL L 405, s. 1) 1 ja 4 artiklan ja
maito‑ ja maitotuotealan lisämaksun soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 9 päivänä maaliskuuta 1993 annetun
komission asetuksen (ETY) N:o 536/93 (EYVL L 57, s. 12) 3 ja 4 artiklan tulkinnasta ja pätevyydestä.
Nämä kysymykset on esitetty asiassa, joissa vastakkain ovat useat italialaiset maidontuottajat ja toisaalta Azienda di Stato
per gli interventi nel mercato agricolo (maatalousmarkkinoiden interventioita hoitava valtion virasto, jäljempänä AIMA) sekä
eräitä muita maidontuotantoyrityksiä ja jotka koskevat niiden AIMA:n vuonna 1999 tekemien päätösten laillisuutta, joilla korjattiin
maidon markkinointivuosiksi 1995/1996 ja 1996/1997 myönnettyjä viitemääriä ja jaettiin uudelleen mainituilta markkinointivuosilta
käyttämättä jääneet viitemäärät sekä näin ollen laskettiin uudelleen ne maksut, jotka tuottajien oli maksettava kyseisiltä
markkinointivuosilta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
Maitoalalla jatkuneen tarjonnan ja kysynnän epätasapainon vuoksi otettiin vuonna 1984 käyttöön maidon lisämaksujärjestelmä
maito‑ ja maitotuotealan yhteisestä markkinajärjestelystä 27 päivänä kesäkuuta 1968 annetulla neuvoston asetuksella (ETY)
N:o 804/68 (EYVL L 148, s. 13), sellaisena kuin se on muutettuna 31.3.1984 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 856/84
(EYVL L 90, s. 10; jäljempänä asetus N:o 804/68), ja asetuksen (ETY) N:o 804/68  5 c artiklassa tarkoitetun maksun soveltamista
maito‑ ja maitotuotealalla koskevista yleisistä säännöistä 31 päivänä maaliskuuta 1984 annetulla neuvoston asetuksella (ETY)
N:o 857/84 (EYVL L 90, s. 13). Mainitun 5 c artiklan mukaan lisämaksu peritään määritettävän viitemäärän ylittävästä maitomäärästä.
Lisämaksujärjestelmän, joka alun perin oli tarkoitettu sovellettavaksi 1.4.1993 saakka, voimassaoloa jatkettiin 1.4.2000 saakka
asetuksella N:o 3950/92.
Edellä mainitun asetuksen 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Seitsemän uuden peräkkäisen 1 päivänä huhtikuuta 1993 alkavan 12 kuukauden pituisen jakson ajaksi otetaan käyttöön lisämaksu,
jonka lehmänmaidon tuottajat maksavat maidosta tai maitomäärää vastaavasta tuotteesta, jotka on toimitettu ostajalle tai myyty
suoraan kulutukseen kyseisen 12 kuukauden pituisen jakson aikana, ja jonka määrät ylittävät määritettävän viitemäärän.
Lisämaksu on vahvistettu 115 prosentiksi maidon tavoitehinnasta.”
Saman asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.

Lisämaksu peritään kaikesta kyseisen 12 kuukauden pituisen jakson aikana myydystä maidosta tai maitomäärää vastaavasta tuotteesta,
jonka tuotanto ylittää jommankumman 3 artiklassa tarkoitetuista määristä. Lisämaksu jaetaan niiden tuottajien kesken, jotka
ovat vaikuttaneet ylitykseen.
Jäsenvaltion päätöksen mukaisesti tuottajien osuus perittävästä lisämaksusta vahvistetaan, riippumatta siitä onko käyttämättömät
viitemäärät jaettu uudelleen vaiko ei, joko ostajan tasolla sen suuruisen viitemäärän ylityksen perusteella, joka jää jäljelle,
kun käyttämättömät viitemäärät on jaettu suhteessa tuottajakohtaisiin viitemääriin tai kansallisella tasolla tuottajakohtaisten
viitemäärien ylityksen perusteella.”
Asetuksen N:o 3950/92  4 artiklassa, jossa määritetään kullekin tuottajalle vahvistettavan tilakohtaisen kiintiön laskemisessa
käytettävät perusteet, säädetään seuraavaa:
”1.

Tilalla käytettävissä oleva tilakohtainen viitemäärä on yhtä suuri kuin 31 päivänä maaliskuuta 1993 käytettävissä oleva viitemäärä
ja tarvittaessa se mukautetaan kaikkiin kyseisiin jaksoihin, jotta samankaltaisten tilakohtaisten viitemäärien yhteismäärä
ei ylittäisi 3 artiklassa tarkoitettua kokonaismäärää ottaen huomioon mahdolliset vähennykset 5 artiklassa tarkoitetun valtakunnallisen
varaston kasvattamiseksi.
2.

Tilakohtaista viitemäärää nostetaan tai se vahvistetaan asianmukaisesti perustellusta tuottajan pyynnöstä, jotta voitaisiin
ottaa huomioon tuottajan toimituksiin ja/tai suoramyyntiin vaikuttavat muutokset. Viitemäärän nostaminen tai sen vahvistaminen
riippuu muusta tuottajalla olevan viitemäärän vastaavasta laskusta tai tällaisen viitemäärän lakkauttamisesta. Nämä mukautukset
eivät voi lisätä kyseiselle jäsenvaltiolle 3 artiklassa tarkoitettujen toimitusten tai suoramyynnin viitemääriä.
Kun tilakohtaisiin viitemääriin tehdään lopullisia muutoksia, 3 artiklassa tarkoitetut määrät mukautetaan tästä syystä 11 artiklassa
tarkoitettua menettelyä noudattaen.
– – ”
Asetuksen N:o 3950/92  10 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Lisämaksun katsotaan kuuluvan maatalousmarkkinoiden tasapainottamiseen tarkoitettuihin interventioihin ja se käytetään maitoalan
kulujen rahoittamiseen.”
Asetuksen N:o 536/93 johdanto-osan viidennessä perustelukappaleessa todetaan, että ”saatu kokemus on osoittanut, että huomattavat
viiveet sekä kerättyjen määrien ja suoramyynnin määrien välittämisessä että lisämaksun maksamisessa estävät järjestelmän tehokkaan
toiminnan” ja ”että tästä syystä olisi aikaisempien kokemusten perusteella vedettävä tarpeelliset johtopäätökset ja asetettava
ankarat vaatimukset tiedon välittämisessä ja maksamisessa esiintyville viiveille, joiden on oltava rangaistavia”.
Edellä mainitun asetuksen 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.

Asetuksen – – N:o 3950/92  1 artiklassa tarkoitetun kunkin ajanjakson lopussa ostaja antaa jokaiselle tuottajalle tilityksen,
jossa on, ottaen huomioon viitemäärän ja tuottajalla olevan edustavan rasvapitoisuuden, tuottajan vertailuajanjakson aikana
toimittaman maidon ja maitomäärää vastaavan tuotteen määrä ja rasvapitoisuus.
– –
2.

Ennen kunkin vuoden 15 päivää toukokuuta ostaja antaa jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille tiedoksi jokaiselle tuottajalle
laaditun tiliselvityksen tai tarvittaessa jäsenvaltion päätöksen mukaisesti kokonaismäärän, 2 artiklan 2 kohdan mukaisesti
tarkistetun määrän ja sellaisen maidon tai maitomäärää vastaavan tuotteen keskimääräisen rasvapitoisuuden, jonka tuottajat
ovat hänelle toimittaneet sekä tilakohtaisten viitemäärien summan ja sen edustavan keskimääräisen rasvapitoisuuden, joka näillä
tuottajilla on käytettävissä.
Jos määräaikaa ei noudateta, ostajan on maksettava sakkoa, jonka suuruus on sama kuin se lisämaksu, joka peritään tuottajan
hänelle toimittaman maidon tai maitomäärää vastaavan tuotteen määrien 0,1 prosentin ylityksestä. Tämä sakko voi olla enintään
20 000 ecua.
3.

Jäsenvaltio voi säätää, että toimivaltaisen viranomaisen on ilmoitettava ostajalle sen lisämaksun suuruus, jonka hän on velvollinen
maksamaan sen jälkeen kun hän on jäsenvaltion päätöksen mukaisesti joko jakanut tai jättänyt jakamatta kaikki käyttämättömät
viitemäärät tai osan niistä joko suoraan asianomaisille tuottajille tai ostajille, jotka puolestaan jakavat ne asianomaisten
tuottajien kesken.
4.

Ennen kunkin vuoden 1 päivää syyskuuta lisämaksun velkaa oleva ostaja maksaa toimivaltaiselle toimielimelle maksettavan summan
jäsenvaltion määrittämiä yksityiskohtaisia sääntöjä noudattaen.
Jos maksun määräpäivää ei noudateta, velkasumma kasvaa vuosittain korkoa jäsenvaltion vahvistaman korkokannan mukaisesti,
joka ei saa olla pienempi kuin jäsenvaltion soveltama korkokanta, kun vaaditaan takaisin aiheetta maksettuja summia.”
Saman asetuksen 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.

Suoramyynnin osalta kunkin asetuksen – – N:o 3950/92  1 artiklassa tarkoitetun ajanjakson lopussa tuottajan on tehtävä ilmoituksessa
yhteenveto tuotteittain maidon ja/tai maitotuotteiden määristä, jotka on myyty suoraan kulutukseen ja/tai tukkukauppiaille,
jalostajille tai vähittäismyyntiä harjoittaville kauppiaille.
– –
2.

Ennen kunkin vuoden 15 päivää toukokuuta tuottajan on esitettävä ilmoituksensa jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle.
Jos määräaikaa ei noudateta, tuottaja on velvollinen maksamaan lisämaksun kaikista maidon tai maitomäärää vastaavan tuotteen
määristä, jotka on myyty suoraan ja joiden määrä ylittää hänen käytettävissään olevan viitemäärän tai, jos viitemäärä ei ole
ylittynyt, hänen on maksettava sakko, jonka suuruus on sama kuin hänen käytettävissään olevan viitemäärän 0,1 prosentin ylityksestä
maksettava lisämaksu. Tämä lisämaksu saa olla enintään 1 000 ecua.
Jos ilmoitusta ei ole tehty ennen 1 päivää heinäkuuta, asetuksen – – N:o 3950/92  5 artiklan toisen kohdan säännöksiä sovelletaan
sen jälkeen, kun jäsenvaltion esittämää vaatimusta seurannut 30 päivän määräaika on päättynyt.
3.

Jäsenvaltio voi säätää, että toimivaltaisen viranomaisen on ilmoitettava tuottajalle maksettavan lisämaksun suuruus sen jälkeen,
kun hän on jäsenvaltion vastaavan päätöksen mukaisesti joko jättänyt jakamatta uudelleen tai jakanut käyttämättömät viitemäärät
uudelleen kokonaan tai osittain asianomaisille tuottajille.
4.

Ennen kunkin vuoden 1 päivää syyskuuta tuottaja maksaa maksettavan summan toimivaltaiselle toimielimelle jäsenvaltion määrittämiä
yksityiskohtaisia sääntöjä noudattaen.
Jos maksun määräpäivää ei noudateta, velkasumma kasvaa vuosittain korkoa jäsenvaltion vahvistaman korkokannan mukaisesti.”
Saman asetuksen 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.

Jäsenvaltiot toteuttavat kaikki tarpeelliset toimenpiteet periäkseen lisämaksun myydyn maidon tai myytyjen maitomäärää vastaavien
tuotteiden määristä, jotka ylittävät jommankumman asetuksen – – N:o 3950/92  3 artiklassa tarkoitetuista määristä. – –
– –
3.

Jäsenvaltio tarkistaa myydyn maidon tai maitomäärää vastaavien tuotteiden määrien kirjanpidon oikeellisuuden ja valvoo tästä
syystä maidon kuljetuksia tiloilla keräilyn aikana ja tarkastaa paikan päällä:
a)
ostajien osalta, 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen tilitysten, 1 kohdan c ja d alakohdassa tarkoitettujen toimitusten ja
varastokirjanpidon luotettavuuden sekä kaupallisten asiakirjojen ja muiden tositteiden perusteella tiedot siitä, miten kerättyä
maitoa tai maitomäärää vastaavaa tuotetta on käytetty;
b)
sellaisten tuottajien osalta, joilla on suoramyynnin viitemäärä, 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ilmoituksen luotettavuuden
ja 1 kohdan f alakohdassa tarkoitetun varastokirjanpidon.
– – ”
Kansallinen lainsäädäntö
Italiassa käytössä oleva maidon lisämaksujärjestelmä on alun perin luotu 26.11.1992 annetulla lailla nro 468 (GURI nro 286,
4.12.1992, s. 3; jäljempänä laki nro 468/92). Tällä lailla määritettiin muun muassa tilakohtaisten viitemäärien myöntämisperusteet
sekä kansallisia hyvityksiä koskevat yksityiskohtaiset säännöt (käyttämättä jääneiden viitemäärien uudelleen jakaminen). Mainitun
lain jälkeen annettiin merkittävä määrä säännöstöä, jota on muutettu useaan otteeseen. Tätﾤ lainsäädäntöä ja säännöstöä muutettaessa
on annettu muun muassa ensinnäkin 23.12.1994 asetus (decreto‑legge) nro 727 (GURI nro 304, 30.12.1994, s. 5; jäljempänä asetus
nro 727/94), josta on muutettuna tullut 24.2.1995 annettu laki nro 46 (GURI nro 48, 27.2.1995, s. 3; jäljempänä laki nro 46/95),
jolla säänneltiin myönnettyjen määrien vähentämistä, ja toiseksi 23.12.1996 varainhoitolaki nro 662 (GURI nro 303, Supplemento
ordinario, 28.12.1996, s. 233; jäljempänä laki nro 662/96), jonka 2 §:n 168 momentissa määriteltiin kansalliseen hyvitykseen
sovellettavat kriteerit.
Corte costituzionale (perustuslakituomioistuin) (Italia) julisti 28.12.1995 antamallaan tuomiolla nro 520 asetuksen nro 727/94,
josta on muutettuna tullut laki nro 46/95, 2 §:n 1 momentin mitättömäksi siltä osin kuin maidontuottajien tilakohtaisten kiintiöiden
pienentämispäätökset tehtiin siten, että asianomaiset alueet eivät voineet osallistua menettelyyn edes lausunnon antajina.
Lisäksi 11.12.1998 antamallaan tuomiolla nro 398 sama tuomioistuin kumosi lain nro 662/96  2 §:n 168 momentin sillä perusteella,
että siinä ei edellytetty itsenäisten maakuntien ja alueiden kantojen selvittämistä.
Tällä välin Euroopan yhteisöjen komissio oli pannut Italian tasavaltaa vastaan vireille EY:n perustamissopimuksen 169 artiklan
(josta on tullut EY 226 artikla) mukaisen menettelyn, jonka kohteena oli lain nro 468/92  5 §:ssä säädetty menettely ryhtyä
käyttämättä jääneiden tilakohtaisten kiintiöiden uudelleen jakamiseen. Komissio riitautti 20.5.1996 antamassaan perustellussa
lausunnossa toimitusten osalta mahdollisuuden jakaa uudelleen käyttämättä jääneet kiintiöt tuottajajärjestöjen tasolla eikä,
kuten asetuksissa N:o 3950/92 ja N:o 536/93 säädetään, tuottajien tai ostajien tasolla. Tämä menettely päätettiin sittemmin,
koska Italian viranomaiset lopettivat riitautuksen kohteena olevan menettelyn antamalla lain nro 662/96, jonka 2 §:n 166 momentissa
säädettiin, että kyseistä menettelyä ei enää sovelleta maidon markkinointivuodesta 1995/1996 lähtien.
Niiden maidon tosiasiallisen tuotannon määrittämiseen liittyvien epävarmuuksien lopettamiseksi, joita aiheutui järjestelmästä,
jonka puitteissa ei ollut mahdollista saada luotettavia tietoja erityisesti maidon markkinointivuosilta 1995/1996 ja 1996/1997,
Italian lainsäätäjä päätti perustaa hallituksen tutkimustoimikunnan, josta säädettiin 31.1.1997 annetulla asetuksella (decreto-legge)
nro 11 (GURI nro 25, 31.1.1997, s. 3), josta on muutettuna tullut 28.3.1997 annettu laki nro 81 (GURI nro 81, 1.4.1997, s. 4).
Tämän toimikunnan tehtävänä oli selvittää, oliko väärinkäytöksiä mahdollisesti tapahtunut yksityishenkilöiden sekä julkisten
ja yksityisten elinten toteuttamassa kiintiöiden hallinnossa tai tuottajien myydessä maitoa ja maitotuotteita tai ostajien
käyttäessä niitä.
Tässä tilanteessa ja ottaen huomioon johtopäätökset, joihin hallituksen tutkimustoimikunta päätyi, Italian lainsäädäntöä muutettiin
uudelleen 1.12.1997 annetulla asetuksella (decreto-legge) nro 411 (GURI nro 208, 1.12.1997, s. 3; jäljempänä asetus nro 411/97),
josta on muutettuna tullut 27.1.1998 annettu laki nro 5 (GURI nro 22, 28.1.1998, s. 3; jäljempänä laki nro 5/98), ja 1.3.1999
annetulla asetuksella (decreto-legge) nro 43 (GURI nro 50, 2.3.1999, s. 8; jäljempänä asetus nro 43/99), josta on muutettuna
tullut 27.4.1999 annettu laki nro 118 (GURI nro 100, 30.4.1999, s. 4; jäljempänä laki nro 118/99).
Lain nro 5/98  2 §:n mukaan AIMA:n tehtävänä on vahvistaa  maidon markkinointivuosina 1995/1996 ja 1996/1997 tuotetun ja myydyn
maidon tosiasialliset määrät muun muassa hallituksen tutkimustoimikunnan laatiman selvityksen ja alueiden suorittamien tarkastusten
ja niiden ilmoittamien tulosten perusteella. Saman pykälän 5 momentin mukaan AIMA antaa tuottajille tiedoksi niille myönnetyt
tilakohtaiset viitemäärät ja myydyn maidon määrän 60 päivän kuluessa asetuksen voimaantulosta. Tuottajat voivat pyytää AIMA:n
vahvistamien määrien saattamista itsenäisten maakuntien ja alueiden uudelleen tarkastettavaksi ja näiden on annettava päätöksensä
80 päivän kuluessa muutoksenhaulle asetetun 60 päivän määräajan päättymisestä. Tämän pykälän 11 momentissa säädetään, että
suoritettujen vahvistusten ja uudelleen tarkastusten vuoksi tehtyjen päätösten johdosta AIMA tekee tarvittavat muutokset käytettäviin
lomakkeisiin ja tilakohtaisiin viitemääriin kansallisten korvausten suorittamiseksi ja lisämaksujen maksamiseksi.
Asetuksen nro 43/99  1 §:n 1 momentissa säädetään yhtäältä, että AIMA suorittaa maidon markkinointivuosilta 1995/1996 ja 1996/1997
kansalliset korvaukset määrittämiensä maidon tuotantoon perustuvien tietojen perusteella ja toisaalta, että se laskee kullekin
tuottajalle tulevan lisämaksun. Saman säännöksen mukaan AIMA:n on annettava tiedoksi tuottajille, ostajille sekä itsenäisille
maakunnille ja alueille laskelmiensa tulokset 60 päivän kuluessa mainitun asetuksen voimaantulosta.
Saman pykälän 12 momentin mukaan uusien säännösten nojalla suoritettujen kansallisten korvausten määrät ovat lopullisia lisämaksun
suorittamisen, niihin liittyvien tilitysten ja takuiden vapauttamisen kannalta. Saatuaan markkinointivuosien 1995/1996 ja
1996/1997 lisämaksujen suorittamista koskevan AIMA:n tiedonannon, ostajien on mainitun pykälän 15 momentin mukaan suoritettava
kyseiset maksut 30 päivän kuluessa ja palautettava mahdollisesti liikaa saamansa määrät ilmoittamalla niistä itsenäisille
maakunnille ja alueille.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian kantajat ovat riitauttaneet Tribunale amministrativo regionale del Laziossa nostamallaan kanteella niiden AIMA:n
vuonna 1999 tekemien päätösten laillisuuden, joilla se pani täytäntöön asetuksen nro 43/99, josta on muutettuna tullut laki
nro 118/99, 1 §:n, jonka nojalla suoritettiin korvaukset maidon markkinointivuosilta 1995/1996 ja 1996/1997. Pääasian kantajat
ovat kanteidensa tueksi vedonneet muun muassa siihen, että mainitut päätökset ovat lainvastaisia sikäli, kuin ne on annettu
tilakohtaisten viitemäärien taannehtivan määrittämisen perusteella.
Viitaten nimenomaisesti olosuhteisiin asiassa C‑231/00, Cooperativa Lattepiù ym. (C‑231/00, C‑303/00 ja C‑451/00, ei vielä
julkaistu oikeustapauskokoelmassa), jonka johdosta annetaan tuomio samana päivänä kuin nyt esillä olevassa asiassa, ennakkoratkaisua
pyytänyt tuomioistuin toteaa, että pääasiassa on selvitettävä yleisesti se, ovatko sellaiset kansalliset säännökset, joissa
säädetään tilakohtaisten viitemäärien taannehtivasta myöntämisestä tai joka tapauksessa taannehtivasta myöntämisestä hallinnollisessa
menettelyssä, yhteisön oikeusjärjestyksen yleisten periaatteiden mukaisia. Tämän seikan selvittäminen on tarpeen ennen pääasian
ratkaisemista, sillä siinä esitettyihin kanneperusteisiin annettava vastaus riippuu tuosta ratkaisusta.
Tässä tilanteessa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että jäsenvaltioilla on oltava mahdollisuus pyrkiä toteuttamaan
EY 33 artiklassa esitettyjä päämääriä jopa jälkikäteen, mikä vaarantuisi peruuttamattomasti, jos yhteisön lainsäädäntöä tulkittaisiin
siten suppeasti, että tulkinnalla ei voida sovittaa yhteen luottamuksensuojan periaatetta ja edellä mainittuja päämääriä.
Se seikka, että juuri yhteisön oikeussäännöissä kielletään jäsenvaltioita vastaamasta lisämaksujen kustannuksista, puhuu sellaisen
tulkinnan puolesta, jolla sallitaan riitatilanteessa suoritettavan lisämaksujen kannalta tarpeelliset toimenpiteet myös asetuksissa
N:o 3950/92 ja N:o 536/93 vahvistettujen määräaikojen jälkeen.
Tällaisessa oikeus‑ ja tosiseikkoja koskevassa tilanteessa Tribunale amministrativo regionale del Lazio on päättänyt keskeyttää
asian käsittelyn ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Voidaanko – – asetuksen – – N:o 3950/92  1 ja 4 artiklan ja – – asetuksen – – N:o 536/93  3 ja 4 artiklan säännöksiä tulkita
siten, että kiintiöiden jakamisen ja korvausten sekä lisämaksujen suorittamisen määräajoista voidaan poiketa silloin kun kyseessä
olevat toimenpiteet on riitautettu hallintoviranomaisessa tai tuomioistuimessa?
Jos tähän kysymykseen vastataan kieltävästi:
2)
Ovatko – – asetuksen – – N:o 3950/92  1 ja 4 artiklan ja – – asetuksen – – N:o 536/93  3 ja 4 artiklan säännökset päteviä
EY 33 artiklan (aiempi perustamissopimuksen 39 artikla) kannalta, sikäli kuin näissä säännöksissä ei oteta huomioon mahdollisuutta
poiketa niissä säädetyistä määräajoista, mikäli tilakohtaisten viitemäärien jakaminen tai korvaukset taikka lisämaksut on
riitautettu hallintoviranomaisessa tai tuomioistuimessa?
3)
Ellei korvausten suorittaminen takautuvasti ole mahdollista, onko asiaan sovellettavien yhteisön oikeussääntöjen mukaan sallittua,
että jäsenvaltio huolehtii yhteisön oikeuden nojalla maksettavana olevista määristä joutumatta sanktioiden kohteeksi?”
Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
Ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään kansallinen tuomioistuin pyrkii selvittämään, onko asetuksen N:o 3950/92  1 ja
4 artiklaa ja asetuksen N:o 536/93  3 ja 4 artiklaa tulkittava niin, että niiden vastaista on se, että jäsenvaltio korjaa
tarkastusten jälkeen kullekin tuottajalle myönnetyt tilakohtaiset viitemäärät ja laskee tämän vuoksi uudestaan maksettavat
lisämaksut sen jälkeen, kun käyttämättä jääneet viitemäärät on jaettu uudelleen ja kyseiseltä tuotantokaudelta perittävät
lisämaksut ovat erääntyneet maksettaviksi.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Pääasian kantajat huomauttavat ensinnäkin, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on tehnyt virheen arvioidessaan, että
Italian viranomaisten viivästykset yhteisön maitokiintiöitä koskevan järjestelmän täytäntöönpanossa johtuisivat tuottajien
vireille panemista oikeudenkäynneistä. Kantajat toteavat, että tuottajat ovat joutuneet riitauttamaan nämä säännökset, joilla
on pyritty sääntelemään taannehtivasti niiden taloudellista toimintaa ja joiden perusteella tuottajille saatettiin asettaa
lisämaksuseuraamuksia.
Pääasian kantajat väittävät myös, että tilakohtaisten kiintiöiden määrittämistoimenpiteet ovat lainvastaisia sekä kansallisen
oikeuden kannalta – koska luonteeltaan taannehtivien hallinnollisten toimien toteuttaminen on vastoin yleisiä oikeusperiaatteita
– että yhteisön oikeuden kannalta, jossa suojellaan taloudellisia toimijoita muun muassa luottamuksensuojan periaatteen perusteella.
Kantajat väittävät lisäksi, että vastaamalla ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen siten, että kansalliset viranomaiset
voivat poiketa toimivaltuuksiensa käytölle asetetuista määräajoista, jos ne ovat toimineet lainvastaisesti tai jos ne, joille
hallintopäätökset on osoitettu, pyrkivät suojelemaan oikeuksiaan riitauttamalla kyseisten päätösten lainmukaisuuden tuomioistuimessa,
palkittaisiin lain rikkominen. Oikeussääntöjen rikkomisesta muodostuisi näin kantajien mukaan perusteltu syy sallia poikkeaminen
niistä säännöksistä, joilla säädetään ilmeisen velvoittavista määräajoista.
Pääasian kantajat huomauttavat luottamuksensuojan periaatteen osalta, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä
väite, jonka mukaan kukin tuottaja oli tietoinen viitevuoden kuluessa myymiensä tuotteiden määrästä siten, ettei se voinut
vedota mainitun periaatteen loukkaamiseen, on virheellinen. Kunkin tuottajan tuotannon määrittäminen on toki välttämätön lähtökohta,
mutta sitä voidaan tuskin pitää riittävänä, jotta voidaan määrittää kullekin tuottajalle kuuluva viitemäärä. Yhteisön säännösten
ja kansallisten säännösten mukaan jäsenvaltioiden toimivaltaisilla viranomaisilla on harkintavalta, jonka nojalla ne voivat
mukauttaa kansallisen kokonaistuotannon yhteisön tasolla sallittuun määrään muun muassa tilakohtaisten kiintiöiden pakollisilla
alentamisilla, jolloin nämä kiintiöt on määritettävä ennalta määrättyjä perusteita noudattaen.
Italian hallitus väittää, että mikäli viitteenä käytettävän tuotannon määrittämisessä tapahtuu epäyhtenäisyyksiä tai virheitä
tai jos se on riitautettu, tällä on vaikutuksia koko järjestelmään ja siitä aiheutuu jokseenkin merkittäviä muutoksia hyväksyttäviin
viitemääriin, jotka voidaan määrittää ainoastaan jälkikäteen.
Italian hallituksen mukaan yhteisön asetusten tarkoituksenmukainen tulkinta johtaa siihen, että kiintiöiden taannehtivaa määrittämistä
on pidettävä käyttöönotetun järjestelmän mukaisena tilanteessa, jossa alun perin määritettyjä kiintiöitä on korjattu kyseisten
asetusten täytäntöönpanoa koskevien sääntöjen muuttamisen johdosta.
Lisäksi Italian hallitus esittää, että niiden kansallisten säännösten soveltamisesta, jotka on annettu ainoastaan, jotta lisämaksu
erääntyisi maksettavaksi, aiheutuvien korjausten vaikutus on väistämättä taannehtiva, koska kyseisten korjausten tarkoituksena
on ollut määrittää kullekin tuottajalle myönnettävä määrä ja näin ollen maidon tosiasiallisen tuotannon ja myynnin määrä.
Niin ikään Italian hallituksen toimien, joilla pyrittiin saattamaan lisämaksun maksaminen ylijäämän aiheuttaneiden tuottajien
vastattavaksi – kuten komissio oli vaatinut  pannessaan vuonna 1997 vireille jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä
koskevan menettelyn – on väistämättä perustuttava viitemäärien taannehtivaan määrittämiseen.
Italian hallitus esittää näin ollen, että asetuksen N:o 3950/92  1 ja 4 artiklaa sekä asetuksen N:o 536/93  3 ja 4 artiklaa
tulkittaisiin siten, että kiintiöiden jakamiselle ja korvausten sekä lisämaksujen suorittamiselle asetetut määräajat ovat
täysin tavallisia määräaikoja, joista voidaan näin ollen poiketa, jos asia on riitautettu hallintoviranomaisessa tai tuomioistuimessa.
Luottamuksensuojan periaatteen väitetyn loukkaamisen osalta Italian hallitus väittää, että toimijat tunsivat tai niiden olisi
pitänyt tuntea sovellettava yhteisön lainsäädäntö ja enimmäismäärät, jotka siinä asetetaan kansalliselle tuotannolle sekä
vastaavasti tilakohtaiselle tuotannolle kieltämällä missään tapauksessa ylittämästä viitevuoden tuotantoa. Italian hallitus
lisää, että tilakohtaisten määrien jälkikäteinen määrittäminen on suoritettu sikäli kuin mahdollista tuottajien kanssa käydyssä
kontradiktorisessa menettelyssä ja näin ollen siten, että tuottajat ovat osallistuneet tähän määrittämiseen.
Komissio täsmentää, että asetuksilla N:o 3950/92 ja N:o 536/93 ei ole luotu mitään uutta tilakohtaisten viitemäärien myöntämistä
suhteessa aikaisempaan järjestelmään eikä niillä ole säädetty mistään tällaiseen myöntämiseen sovellettavasta määräajasta.
Vastaavasti asetuksen N:o 536/93  3 artiklan 3 kohdassa ja 4 artiklan 3 kohdassa säädetyssä käyttämättä jääneiden tilakohtaisten
kiintiöiden uudelleen jakamisessa ei ole kyse tilakohtaisten viitemäärien uudelleen jakamisesta tuottajille.
Näiden alustavien huomautusten jälkeen komissio viittaa jäsenvaltioiden menettelyllistä itsemääräämisoikeutta koskevaan periaatteeseen.
Komission mukaan se seikka, että asetuksessa N:o 3950/92 tai asetuksessa N:o 536/93 ei oteta nimenomaisesti huomioon mahdollisuutta
suorittaa korjauksia tarkastusten tekemisen jälkeen, tarkoittaa sitä, että jäsenvaltioiden on annettava säännökset, jotka
ovat tarpeen kunkin jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä asetettujen edellytysten mukaan.
Tästä seuraa komission mukaan se, että yhteisön lainsäädännön asianmukaisen ja tehokkaan täytäntöönpanon varmistamiseksi jäsenvaltioiden
suorittamien tarkastusten tulokset voivat – ja niiden myös pitää – johtaa kyseessä olevan viitemäärän korjaukseen ja näin
ollen maksettavana olevien maksujen korjaukseen, jopa sen markkinointivuoden päätyttyä, johon nuo maksut kohdistuvat. Sillä
seikalla, että tilakohtaisten viitemäärien korjaukset ja näin ollen maksujen uudet laskelmat on tehty kyseisen markkinointivuoden
päätyttyä, ei vapauteta jäsenvaltioita eikä kyseisiä toimijoita noudattamasta – edes keskipitkällä aikavälillä – asiaan sovellettavaa
yhteisön lainsäädäntöä.
Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
Aluksi on huomattava, että missään asetusten N:o 3950/92 ja N:o 536/93 säännöksessä ei säädetä maidontuottajille myönnettyjen
tilakohtaisten viitemäärien jälkikäteisestä korjaamisesta eikä näin ollen maidontuottajien maksettavana olevien lisämaksujen
oikaisemisesta.
Niiden yhteisön perustana olevien yleisten periaatteiden mukaan, jotka säätelevät yhteisön ja jäsenvaltioiden välisiä suhteita,
jäsenvaltioiden on perustamissopimuksen 5 artiklan (josta on tullut EY 10 artikla) nojalla varmistettava yhteisön säännösten
täytäntöönpano alueellaan. Mikäli yhteisön oikeus ja sen yleiset periaatteet eivät sisällä tähän tarkoitukseen soveltuvia
yhteisiä sääntöjä, kansalliset viranomaiset noudattavat näitä säännöksiä täytäntöön pannessaan kansallisen oikeuden menettelytapaa
koskevia ja aineellisoikeudellisia säännöksiä (ks. mm. asia C‑285/93, Dominikanerinnen‑Kloster Altenhohenau, tuomio 23.11.1995,
Kok. 1995, s. I‑4069, 26 kohta ja asia C‑292/97, Karlsson ym., tuomio 13.4.2000, Kok. 1995, s. I‑2737, 27 kohta).
Toteuttaessaan yhteisön lainsäädännön soveltamista koskevia toimenpiteitä kansallisten viranomaisten on kuitenkin harkintavaltaansa
käyttäessään noudatettava yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita, joihin kuuluu luottamuksensuojan periaate (ks. vastaavasti
mm. asia C‑313/99, Mulligan ym., tuomio 20.6.2002, Kok. 2002, s. I‑5719, 35 ja 36 kohta).
Tästä seuraa, että jotta ensimmäiseen kysymykseen voitaisiin antaa hyödyllinen vastaus, ja konkreettisemmin, sen määrittämiseksi,
onko asetusten N:o 3950/92 ja N:o 536/93 nyt esillä olevan asian kannalta olennaisten säännösten vastaista korjata jälkikäteen
maidontuottajille myönnettyjä tilakohtaisia viitemääriä ja näin ollen oikaista maidontuottajien maksettavana olevien lisämaksujen
määriä, on selvitettävä, ovatko tällaiset toimenpiteet mainittujen säännösten sanamuodon ja päämäärän sekä maidon lisämaksujärjestelmää
koskevan säännöstön tavoitteiden ja sen yleisen systematiikan sekä yhteisön yleisten oikeusperiaatteiden mukaisia.
Sovellettavien säännösten sanamuodon osalta on todettava, että asetuksen N:o 3950/92  1 ja 4 artiklassa ja asetuksen N:o 536/93
3 ja 4 artiklassa ei ole mitään säännöksiä, joilla nimenomaisesti kiellettäisiin kansallisia viranomaisia toteuttamasta pääasiassa
kyseessä olevan kaltaisia toimenpiteitä. Tilanne on vastaava mainittujen asetusten kaikkien muidenkin säännösten osalta.
Mitä tulee puheena olevien säännösten päämäärään, asetuksen N:o 3950/92  1 ja 4 artiklalla ei voida katsoa säädettävän tilakohtaisten
viitemäärien uudesta jakamisesta, eikä varsinkaan asetettavan erityistä määräaikaa tällaiselle jakamiselle.
Asetuksen N:o 3950/92 tarkoituksena on pidentää aiemmalla säännöstöllä käyttöön otettua maidon lisämaksujärjestelmää, ja se
perustuu olettamukseen, että maitokiintiöt on jo jaettu kaikissa jäsenvaltioissa (ks. vastaavasti em. asia Karlsson ym., tuomion
32 kohta).
Kyseisen asetuksen ensimmäisessä perustelukappaleessa mainitaan asetuksella N:o 856/84 käyttöön otetun järjestelmän ”pidentäminen”
ja sen 1 artiklassa säädetään, että maidon lisämaksu otetaan käyttöön seitsemän ”uuden” peräkkäisen 12 kuukauden pituisen
jakson ajaksi. Saman ajatuskulun mukaisesti asetuksen N:o 3950/92  4 artiklan 1 kohdassa säädetään, että tuleville  markkinointivuosille
jaettavat tilakohtaiset viitemäärät määritetään tuottajilla aikaisemmin sovelletun lainsäädännön viimeisenä soveltamispäivänä,
eli 31.3.1993, olevien viitemäärien perusteella.
Kun otetaan huomioon, että yhteisön lainsäätäjän tarkoituksena ei ollut määrittää viitemääriä lopullisesti maidon lisämaksujärjestelmän
koko pidennetylle voimassaoloajalle, asetuksen N:o 3950/92  4 artiklan 2 kohdassa säädetään ennen kaikkea, että mainittuja
määriä voidaan kuitenkin mukauttaa kaikkina kyseisinä maidon markkinointivuosina, kunhan meijereille myyntiä ja suoramyyntiä
koskevien tilakohtaisten viitemäärien yhteismäärä ei ylitä vastaavaa jäsenvaltiolle myönnettyä taattua kokonaismäärää, ottaen
huomioon mahdolliset vähennykset, jotka kyseinen jäsenvaltio tekee valtakunnallisen varastonsa kasvattamiseksi.
Tässä tilanteessa asetuksen N:o 3950/92  1 ja 4 artiklaa ei voida tulkita niin, että niiden vastaista olisi se, että kansalliset
viranomaiset korjaavat kyseisen maidon markkinointivuoden jälkeen virheelliset tilakohtaiset viitemäärät, kun tällaisten korjausten
tavoitteena on sitä paitsi se, ettei lisämaksusta vapautettu jäsenvaltion tuotanto ylitä kyseiselle jäsenvaltiolle myönnettyä
taattua kokonaismäärää.
Tilanne on samoin asetuksen N:o 536/93  3 ja 4 artiklan osalta. On muistettava, että kun näiden molempien artiklojen 2 kohtaa
luetaan yhdessä, tästä seuraa, että ostajan ja sellaisen tuottajan, joka myy suoraan tuotantonsa, on annettava ennen 15.5.
jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille tiedoksi kuluneena vuonna kerätty määrä ja myydyn tuotannon määrä. Kun molempien
artiklojen 3 kohtaa luetaan yhdessä, tästä seuraa, että jäsenvaltiot voivat säätää, että toimivaltaisen viranomaisen on ilmoitettava
ostajalle ja tuottajalle sen lisämaksun suuruus, jonka ne ovat velvollisia maksamaan sen jälkeen, kun toimivaltainen viranomainen
on joko jakanut tai jättänyt jakamatta kaikki käyttämättömät viitemäärät tai osan niistä. Näiden artiklojen 4 kohdan mukaisesti
ostajan ja tuottajan on suoritettava maksettava summa ennen 1.9.
Vaikka pitääkin paikkansa, että edellä mainituissa artikloissa säädetyt määräajat ovat ehdottomia (ks. vastaavasti asia C‑356/97,
Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen, tuomio 6.7.2000, Kok. 2000, s. I‑5461, 38–40 kohta), tästä huolimatta niissä ei kielletä
jäsenvaltion toimivaltaisia viranomaisia suorittamasta jälkikäteen tarkastuksia ja korjauksia, joilla pyritään varmistamaan,
että kyseisen jäsenvaltion tuotanto ei ylitä sille myönnettyä taattua kokonaismäärää.
Päinvastoin, sekä asetuksen N:o 536/93  3 ja 4 artiklassa säädettyjen määräaikojen että AIMA:n pääasiassa suorittamien kaltaisten
jälkikäteen toteutettujen tarkastusten ja korjausten tarkoituksena on taata maidon lisämaksujärjestelmän tehokas toiminta
ja asiaa koskevan lainsäädännön oikea soveltaminen.
Tältä osin on myös muistutettava, että asetuksen N:o 536/93 kahdeksannen perustelukappaleen mukaan ”jäsenvaltioilla on oltava
jälkeenpäin käytettävissä asianmukaiset valvontamenetelmät sen tarkistamiseksi, onko lisämaksu peritty ja missä määrin se
on peritty voimassa olevien säännösten mukaisesti”. Tällaisista tarkastuksista säädetään mainitun asetuksen 7 artiklassa,
jotta voidaan varmistua ostajien ja tuottajien laatimien kerättyjen määrien ja suoramyynnin määrien tilitysten oikeellisuudesta.
On ilmeistä, että tällaiset tarkastukset voidaan toteuttaa vasta kyseisen maidon markkinointivuoden päätyttyä ja että ne voivat
johtaa myönnettyjen viitemäärien korjaamiseen ja näin ollen maksettavana olevien lisämaksujen uudelleen laskemiseen.
Lisäksi asetuksen N:o 3950/92  1 ja 4 artiklan ja asetuksen N:o 536/93  3 ja 4 artiklan edellä esitetty tulkinta saa vahvistusta
myös sen lainsäädännön päämäärästä, jolla maidon lisämaksujärjestelmä otettiin käyttöön. Kuten julkisasiamies korostaa ratkaisuehdotuksensa
66 kohdassa, tämän lainsäädännön tavoitteet vaarannettaisiin, jos tilakohtaisten viitemäärien virheellisen määrittämisen vuoksi
maidon tuotanto jäsenvaltiossa ylittäisi sille myönnetyn taatun kokonaismäärän ilman, että tämän ylityksen vuoksi suoritetaan
lisämaksu. Tällaisessa oletetussa tilanteessa nimittäin maidon lisämaksujärjestelmän perustana oleva solidaarisuus kärsisi,
koska tuottajat saisivat edut maidon tavoitehinnan vahvistamisesta ilman niitä rajoitteita, joiden vuoksi tällainen tavoitehinta
voidaan ylläpitää. Tuottajat, joiden ylituotanto vapautettaisiin näin aiheettomasti lisämaksusta, saisivat perusteettoman
kilpailuedun verrattuna niiden jäsenvaltioiden tuottajiin, joissa sääntelyä sovelletaan yhteisön oikeuden mukaisesti.
Kantajien esittämiä väitteitä AIMA:n pääasiassa toteuttamien kaltaisten tarkastus‑ ja korjaustoimenpiteiden yhteensoveltuvuudesta
luottamuksensuojan periaatteen kanssa ei myöskään voida hyväksyä.
Ensinnäkin, kun tuottajan tilakohtainen viitemäärä vastaa kyseisen tuottajan viitevuoden aikana tosiasiallisesti myymän maidon
määrää, mainitulla tuottajalla – joka lähtökohtaisesti tietää tämän tuotetun määrän – ei voi olla perusteltua luottamusta
virheellisen viitemäärän ylläpitämiseen. Toiseksi, kuten julkisasiamies mainitsee ratkaisuehdotuksensa 82 kohdassa, tuottajilla
ei voi olla perusteltua luottamusta siihen, että markkinointivuoden jälkeen jaetaan tietty käyttämättä jäänyt tilakohtainen
viitemäärä uudelleen. Tällainen uudelleen jakaminen on nimittäin luonteeltaan hypoteettista ja sen määrää on mahdotonta määrittää
etukäteen, koska se riippuu toisten tuottajien toiminnasta. Tuottajalla ei näin ollen voi ennen markkinointivuotta olla perusteltua
luottamusta siihen, että hänelle jaetaan uudelleen tietty osa käyttämättä jääneistä kiintiöistä.
Tältä osin on vielä lisättävä, että kuten oikeudenkäyntiaineistosta ilmenee, ensimmäiset säännökset, joiden tarkoituksena
oli panna täytäntöön maidon lisämaksujärjestelmä, on annettu Italiassa vasta vuonna 1992. Lisäksi italialaisilta maidontuottajilta
vaadittiin lisämaksun maksamista vasta maidon markkinointivuodesta 1995/1996 lähtien. Perusteltua luottamusta ei voi syntyä
selvällä tavalla yhteisön oikeuden vastaisen tilanteen ylläpitämiseen eli maidon lisämaksujärjestelmän soveltamatta jättämiseen.
Yksittäistilanteen erityisistä olosuhteista riippumatta jäsenvaltioiden maidontuottajat eivät voi 11 vuotta mainitun järjestelmän
käyttöönoton jälkeen perustellusti odottaa, että ne voisivat edelleen tuottaa maitoa ilman rajoituksia.
Edellä esitetyillä perusteilla ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 3950/92  1 ja 4 artiklaa
ja asetuksen N:o 536/93  3 ja 4 artiklaa on tulkittava siten, että niiden vastaista ei ole se, että jäsenvaltio korjaa tarkastusten
jälkeen kullekin tuottajalle myönnetyt tilakohtaiset viitemäärät ja laskee tämän vuoksi uudestaan maksettavat lisämaksut sen
jälkeen, kun käyttämättä jääneet viitemäärät on jaettu uudelleen ja kyseiseltä maidon markkinointivuodelta perittävät lisämaksut
ovat erääntyneet maksettaviksi.
Toinen ennakkoratkaisukysymys
Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus, toiseen kysymykseen ei näin ollen ole tarpeen vastata.
Kolmas ennakkoratkaisukysymys
Kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko asiaan sovellettavien yhteisön oikeussääntöjen
mukaan sallittua, että jäsenvaltio huolehtii yhteisön oikeuden nojalla maksettavana olevista määristä, mikäli käyttämättä
jääneiden viitemäärien taannehtiva uudelleen jakaminen ei olisi mahdollista.
On todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ajatus yhteistoiminnasta, jonka on oltava ennakkoratkaisutoiminnan
lähtökohtana, edellyttää kansallisen tuomioistuimen ottavan huomioon sen, että yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä on myötävaikuttaa
lainkäyttöön jäsenvaltioissa eikä antaa neuvoa-antavia lausuntoja yleisluonteisista tai hypoteettisista kysymyksistä (ks.
mm. asia C‑343/90, Lourenço Dias, tuomio 16.7.1992, Kok. 1992, s. I‑4673, Kok. Ep. XIII, s. I‑69, 17 kohta ja asia C‑458/93,
Saddik, määräys 23.3.1995, Kok. 1995, s. I‑511, 17 kohta).
Nyt esillä olevassa asiassa on todettava, että kolmas kysymys on luonteeltaan täysin hypoteettinen, koska sen kysymyksen ratkaisemisella,
voiko kyseeseen tuleva jäsenvaltio tietyissä olosuhteissa huolehtia maidon lisämaksun nojalla maidontuottajien maksettavana
olevista määristä, ei voi kysymyksen luonteen vuoksi olla merkitystä pääasian oikeudenkäynnin ratkaisuun.
Kolmatta ennakkoratkaisukysymystä ei näin ollen voida ottaa tutkittavaksi.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Italian ja Kreikan hallituksille ja neuvostolle sekä komissiolle aiheutuneita
oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa
on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana
on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut Tribunale amministrativo regionale del Lazion 6.7.2000 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
Maito‑ ja maitotuotealan lisämaksusta 28 päivänä joulukuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3950/92  1 ja 4 artiklaa
ja maito‑ ja maitotuotealan lisämaksun soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 9 päivänä maaliskuuta 1993 annetun
komission asetuksen (ETY) N:o 536/93  3 ja 4 artiklaa on tulkittava siten, että niiden vastaista ei ole se, että jäsenvaltio
korjaa tarkastusten jälkeen kullekin tuottajalle myönnetyt tilakohtaiset viitemäärät ja laskee tämän vuoksi uudestaan maksettavat
lisämaksut sen jälkeen, kun käyttämättä jääneet viitemäärät on jaettu uudelleen ja kyseiseltä maidon markkinointivuodelta
perittävät lisämaksut ovat erääntyneet maksettaviksi.
Skouris
Gulmann
Puissochet
Macken
Colneric
Julistettiin Luxemburgissa 25 päivänä maaliskuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: italia.