CELEX: 62005CJ0060
Luonnonvaraisten lintujen suojelu
Direktiivi 79/409/ETY
Poikkeukset suojelujärjestelmästä

Tuomion perustelut
1. Ennakkoratkaisupyyntö koskee luonnonvaraisten lintujen suojelusta 2 päivänä huhtikuuta 1979 annetun neuvoston direktiivin 79/409/ETY (EYVL L 103, s. 1; jäljempänä direktiivi) 9 artiklan tulkintaa.
2. Tämä pyyntö on esitetty riita-asiassa, josta vastapuolina ovat WWF Italia ‑niminen yhdistys ja kolme muuta yhdistystä sekä Regione Lombardia ja joka koskee peipon (Fringilla coelebs) ja järripeipon (Fringilla montifringilla) metsästystä metsästyskaudella 2003/2004.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
3. Direktiivin 1 artiklan mukaan sen tavoitteena on kaikkien luonnonvaraisina elävien lintulajien suojelu, hoitaminen ja sääntely, ja se antaa säännökset niiden hyödyntämisestä.
4. Tätä tarkoitusta varten direktiivissä velvoitetaan jäsenvaltiot ottamaan käyttöön yleinen suojelujärjestelmä, joka sisältää erityisesti kiellon tappaa, häiritä tai pyydystää 1 artiklassa tarkoitettuja lintuja ja hävittää niiden pesiä.
5. Direktiivin 9 artiklassa sallitaan kuitenkin tietyt poikkeukset seuraavasti:
”1. Jäsenvaltiot voivat, jollei muuta tyydyttävää ratkaisua ole, poiketa 5, 6, 7 ja 8 artiklasta seuraavin perustein:
a) –	    kansanterveyden ja yleisen turvallisuuden turvaamiseksi,
– lentoturvallisuuden turvaamiseksi,
– viljelmille, kotieläimille, metsille, kalavesille ja vesistöille koituvan vakavan vahingon estämiseksi,
– kasviston ja eläimistön suojelemiseksi;
b) tutkimus‑ ja opetustarkoituksessa, kannan lisäämis‑ ja uudelleenistutustarkoituksessa sekä tehdäkseen mahdolliseksi näitä varten tapahtuvan kasvatuksen;
c) salliakseen tiukasti valvotuissa oloissa ja valikoivasti tiettyjen lintujen pienien määrien pyydystämisen, hallussapitämisen tai muuten asiallisen hyötykäytön.
2. Poikkeuksissa on mainittava:
– lajit, joita poikkeukset koskevat,
– pyydystämistä tai tappamista varten hyväksytyt välineet, laitteet ja menetelmät,
– vaaratekijät sekä ne ajalliset ja paikalliset olot, joissa näitä poikkeuksia voidaan myöntää,
– viranomainen, joka on valtuutettu ilmoittamaan, että vaaditut edellytykset täytetään, ja joka päättää, missä laajuudessa ja kuka saa käyttää mitäkin välineitä, laitteita ja menetelmiä,
– suoritettavat tarkastukset.
– – ”
Kansallinen lainsäädäntö
6. Direktiivin 9 artikla on saatettu osaksi Italian oikeusjärjestystä Norme per la protezione della fauna selvatica omeoterma e per il prelievo venatorio ‑nimisen (tasalämpöisten luonnonvaraisten eläinten suojelusta ja metsästyksestä annettu laki) 11.2.1992 annetun lain nro 157/1992 (GURI nro 46, 25.2.1992), sellaisena kuin se on muutettuna 13.10.2002 annetulla lailla nro 221 (GURI nro 239, 11.10.2002; jäljempänä laki nro 157/1992), 19 bis §:llä, jossa säädetään seuraavaa:
”1. Alueelliset elimet antavat säännökset, jotka koskevat – – direktiivissä – – säädettyjä poikkeuksia, mainitun direktiivin 9 artiklan säännöksiä, 1 ja 2 artiklan periaatteita ja tavoitteita sekä tämän lain säännöksiä noudattaen.
2.  Jos mitään muuta tyydyttävää ratkaisua ei ole löydettävissä, poikkeuksia voidaan myöntää direktiivin – – 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen tavoitteiden saavuttamiseksi ja niiden yhteydessä on mainittava niiden kohteena olevat lajit, sallitut pyyntikeinot, ‑laitteet ja ‑menetelmät, riski, pyyntiaikaa ja ‑paikkaa koskevat seikat, pyyntikohteina olevien eläinten lukumäärä päivässä ja koko kauden aikana, pyyntiin kohdistuva kontrolli ja sen valvontamuodot sekä niistä vastaavat elimet, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 27 §:n 2 momentin säännöksiä. Alueelliset elimet nimeävät alueellisten metsästyspiirien – – ja alppialueen elinten suostumuksella henkilöt, joilla on poikkeuslupa pyyntiin.
3. Edellä 1 momentissa tarkoitetut poikkeukset pätevät määritetyille ajanjaksoille Instituto nazionale per la fauna selvatican [luonnonvaraisiin eläimiin erikoistunut kansallinen tutkimuslaitos] (INFS) tai alueellisilta laitoksilta saadun lausunnon jälkeen, eivätkä niiden kohteena voi missään tapauksessa olla lajit, joiden kanta on huomattavasti pienentymässä.
4.  Pääministeri voi aluepolitiikasta vastaavan ministerin ehdotuksesta ja kuultuaan ympäristö‑ ja luonnonsuojeluministeriä sekä hallitusta kumota kyseisiä paikallisviranomaisia kuultuaan niiden hyväksymät poikkeukset, jotka ovat ristiriidassa tämän lain – – tai direktiivin – – kanssa.
5. Kunkin alueen elimet antavat kunkin vuoden 30 päivään kesäkuuta mennessä pääministerille tai tarpeen vaatiessa aluepolitiikasta vastaavalle ministerille, ympäristö‑ ja luonnonsuojeluministerille, maa‑ ja metsätalousministerille, Euroopan yhteisön politiikasta vastaavalle ministerille sekä INFS:lle kertomuksen tässä pykälässä tarkoitettujen poikkeusten soveltamisesta; tämä kertomus annetaan myös toimivaltaisille parlamentin valiokunnille. Ympäristö‑ ja luonnonsuojeluministeri antaa vuosittain Euroopan yhteisöjen komissiolle direktiivin – – 9 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun kertomuksen.”
7. Regione Lombardia antoi 2.8.2002 alueellisen lain nro 18 (legge regionale, jäljempänä alueellinen laki nro 18/02) lain nro 157/1992 19 bis §:n nojalla. Tämän alueellisen lain 2 §:n 2 momentissa sallitaan peipon ja järripeipon metsästys.
8. Tämän saman lain 4 §:ssä säädetään, että kuultuaan INFS:ää Giunta regionale della Lombardian puheenjohtaja toteuttaa kyseisellä lailla sallittujen pyyntien rajoittamista tai lakkauttamista koskevat toimenpiteet edellä mainitussa 2 artiklassa tarkoitettujen poikkeuslupien kohteena olleiden kantojen negatiivisen kehityksen perusteella.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
9. Kantajat vaativat kansallisessa tuomioistuimessa nostamallaan kanteella peippo‑ ja järripeippolajeihin kuuluvien tiettyjen luonnonvaraisten lintumäärien metsästyksestä metsästyskaudella 2003/2004 15.9.2003 tehdyn Giunta regionale della Lombardian päätöksen nro 14250 täytäntöönpanon keskeyttämistä ja kumoamista. Tämä päätös oli tehty edellä mainitun alueellisen lain nro 18/02 2 §:n 2 momentin nojalla.
10. INFS katsoi 14.5. ja 24.6.2003 päivätyissä muistioissaan, että koko Italian alueella metsästettävä enimmäiskiintiö metsästyskaudella 2003/2004 oli 1 500 000 peippoa ja 52 000 järripeippoa.
11. Tietyt Italian alueet jakoivat tämän jälkeen metsästettävien lajien kiintiöt. Siten Regione Lombardia sai tehtyjen sopimusten nojalla 360 000 peipon ja 32 000 järripeipon pyyntikiintiön.
12. Kantajat väittivät ennakkoratkaisupyynnön esittäneessä tuomioistuimessa, että Regione Lombardian myöntämä poikkeuslupa ei ole lainmukainen, ja ne perustelivat väitteitään seuraavasti:
– tämän luvan avulla on mahdollista käyttää kyseisten lajien yksilöitä elävinä houkutuslintuina, vaikka molemmat lajit ovat suojeltuja
– jakamalla kiintiö vain viiden alueen välillä saavutetaan jo INFS:n kansallisella tasolla vahvistama enimmäiskiintiö
– direktiivin 9 artiklassa vaadituista tarkastuksista pyynnin enimmäiskiintiöiden noudattamiseksi ei ole säädetty.
13. Pääasian kantajat ovat lisäksi esittäneet, että lain nro 157/92 19 bis § on direktiivin vastainen, koska siinä myönnetään alueiden elimille toimivalta päättää direktiivissä säädettyjen poikkeusten täytäntöönpanosta, ilman että vahvistetaan, kuinka suojeltujen lintujen saaliin enimmäismäärä maan alueella on määriteltävä ja kuinka sitä on noudatettava.
14. Pääasian vastaaja on puolestaan korostanut, että lain nro 157/92 19 bis § antaa alueiden elinten tehtäväksi säännellä direktiivissä vahvistetusta suojelujärjestelmästä poikkeavasta metsästyksestä INFS:n tai muiden alueellisten laitosten pakollisen, mutta ei sitovan, lausunnon saatuaan.
15. Tribunale amministrativo regionale per la Lombardialla on epäilyksiä siitä, että lain nro 157/92 19 bis §:llä ei panna tehokkaasti täytäntöön direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohtaa. Se huomauttaa, että tällä säännöksellä alistetaan pyydettävien yksilöiden enimmäiskiintiön määrittely riippuvaksi INFS:n tai muiden alueellisten laitosten lausunnosta, joka on pakollinen vaikkakaan ei sitova, ilman että siinä säädettäisiin järjestelmästä, jolla voitaisiin vahvistaa tämä kiintiö sitovasti koko kansallisen alueen osalta, tai mistään mekanismista, jonka avulla voitaisiin määrittää kansallisen metsästyskiintiön jakaminen alueiden kesken. Kyseinen tuomioistuin katsoo lopuksi, että alueellisten toimenpiteiden yhdenmukaisuutta kansallisen ja yhteisön säännösten kanssa koskeva tarkastusjärjestelmä ei sen sisältämän menettelyn keston vuoksi vastaa nopeusvaatimusta, joka liittyy tarpeeseen välttää lainvastaista pyyntiä lyhyen ajanjakson (noin 40 päivää) aikana, jolloin poikkeusta sovelletaan.
16. Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) Onko direktiiviä – – tulkittava siten, että riippumatta kansallisissa säännöksissä säädetystä valtion ja alueiden sisäisestä toimivallanjaosta jäsenvaltioiden on etukäteen annettava täytäntöönpanosäännöstö, jossa otetaan huomioon kaikki tilanteet, joita on direktiivin mukaan suojeltava, ja jolla erityisesti taataan, että direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettuja pieniä määriä ei ylitetä metsästyskiellosta poiketessa?
2) Onko direktiiviä – – tulkittava erityisesti metsästyskiellosta tehtyyn poikkeukseen sisältyvien määrien osalta siten, että valtion täytäntöönpanosäännöstössä on viitattava määriteltyyn tai määriteltävissä olevaan normiin, jonka vahvistaminen voidaan mahdollisesti antaa asiantuntevan teknisen laitoksen tehtäväksi, jotta poikkeuksellinen metsästys tapahtuisi sellaisten indikaattorien perusteella, joilla vahvistetaan, ottaen huomioon mahdolliset erilaiset ympäristöolot, objektiivisesti määrä, jota ei saa ylittää kansallisella eikä alueellisella tasolla?
3) Onko direktiivi – – pantu asianmukaisesti täytäntöön lain nro 157/92 19 bis §:n mukaisella valtiollisella järjestelmällä siltä osin kuin edellä mainittu normi on vahvistettava INFS:n lausunnolla, joka on pakollinen mutta ei kuitenkaan sitova, ilman että käytetään alueiden välistä yhteistyömenettelyä, jossa vahvistetaan sitovasti, kuinka jaetaan kansallisella tasolla pieneksi määräksi vahvistettu lintulajikohtainen poikkeuksellisesti metsästettäväksi sallittu määrä?
4) Onko menettely – jota edeltää kehotusvaihe ja joka vaatii siten teknisistä syistä aikaa päätöksen tekemistä ja sen tiedoksi antamista varten, kun sallitun metsästyksen lyhyt ajanjakso on jo alkanut – Italian alueellisten elinten antaman lain nro 157/92 19 bis §:n nojalla poikkeuksellisesti salliman metsästyksen arvioimiseksi yhteisön järjestelmän kannalta soveltuva keino direktiivin – – tehokkaan täytäntöönpanon varmistamiseksi?”
Ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottaminen
17. Regione Lombardia ja Associazione migratoristi italiani (ANUU) vastustavat ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottamista sillä perusteella, että kansallinen tuomioistuin vaatii yhteisöjen tuomioistuinta muun muassa lausumaan Italian tasavallan sisäisen toimivallan jakamisen asianmukaisuudesta ja lainmukaisuudesta. Lisäksi kyseisen tuomioistuimen esittämien kysymysten kohteena on kansallisten lainsäännösten yhteensoveltuvuus direktiivin 9 artiklan kanssa.
18. Tältä osin on palautettava mieliin, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että vaikka onkin totta, että yhteisöjen tuomioistuin ei voi ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä lausua jäsenvaltioiden kansalliseen oikeusjärjestykseen eikä kansallisen lainsäädännön ja yhteisön oikeuden yhteensoveltuvuuteen liittyvistä kysymyksistä, se voi kuitenkin esittää yhteisön oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joiden avulla kansallinen tuomioistuin voi ratkaista sen käsiteltävänä olevan riita-asian (ks. muun muassa asia C-150/88, Parfümerie-Fabrik, tuomio 23.11.1989, Kok. 1989, s. I-3891, 12 kohta ja asia C-124/99, Borawitz, tuomio 21.9.2000, Kok. 2000, s. I-7293, 17 kohta).
19. Toisin on silloin, kun on selvää, ettei yhteisön oikeuden säännöstä, jonka tulkintaa yhteisöjen tuomioistuimelta on pyydetty, voida soveltaa (yhdistetyt asiat C-297/88 ja C-197/89, Dzodzi, tuomio 18.10.1990, Kok. 1990, s. I-3763, 40 kohta). Näin ei kuitenkaan nyt esillä olevassa asiassa ole.
20. Ennakkoratkaisukysymysten sanamuodosta sekä ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, että kansallinen tuomioistuin pyytää direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan tulkintaa siltä osin kuin on kyse jäsenvaltioiden edellytyksistä käyttää tässä säännöksessä säädettyjä poikkeuksia. Kyseinen tuomioistuin toivoo erityisesti selvennystä kyseisen säännöksen ulottuvuudesta, kun kyse on sen soveltamisesta hajautetussa valtion hallinnossa.
21. Ennakkoratkaisukysymysten esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee myös, että tällä direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan tulkinnan avulla kansallinen tuomioistuin voi saada tietoonsa pääasian ratkaisemiseksi välttämättömät tekijät.
22. Näin ollen ennakkoratkaisupyyntö on otettava tutkittavaksi.
Ennakkoratkaisukysymykset
Ensimmäinen kysymys
23. Tällä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa selvittää, onko direktiivin kansallisilla täytäntöönpanosäännöksillä säänneltävä kaikkia tämän direktiivin mukaiseen suojelujärjestelmään kuuluvia tilanteita, erityisesti 9 artiklan 1 kohdan c alakohdasta johtuvaa edellytystä siitä, että mahdollinen poikkeuksellinen metsästys on rajoitettava lintujen ”pieniin määriin”.
24. Tältä osin on aluksi palautettava mieliin, että yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että ne arviointiperusteet, joiden nojalla jäsenvaltiot voivat poiketa direktiivissä säädetyistä kielloista, on sisällytettävä kansallisiin säännöksiin riittävän selvästi ja täsmällisesti, koska täytäntöönpanon täsmällisyydellä on erityinen merkitys alalla, jolla yhteisen omaisuuden hallinta on uskottu jäsenvaltioille niiden kunkin alueella (ks. vastaavasti erityisesti asia 247/85, komissio v. Belgia, tuomio 8.7.1987, Kok. 1987, s. 3029, 9 kohta ja asia 252/85, komissio v. Ranska, tuomio 27.4.1988, Kok. 1988, s. 2243, 5 kohta).
25. On myös todettava, että kun jäsenvaltion viranomaiset käyttävät niillä poikkeusten myöntämiseksi olevaa toimivaltaansa direktiivin 9 artiklan mukaisesti, niiden on otettava huomioon lukuisia arviointitekijöitä, jotka koskevat maantieteeseen, ilmastoon, ympäristöön ja biologiaan liittyviä seikkoja sekä erityisesti tilannetta lajien luonnollisen vuotuisen lisääntymisen ja kuolleisuuden osalta.
26. Näiden arviointitekijöiden osalta yhteisöjen tuomioistuin on asiassa C-79/03, komissio vastaan Espanja, 9.12.2004 antamassaan tuomiossa (Kok. 2004, s. I-11619, 36 kohta) ja asiassa C-344/03, komissio vastaan Suomi, 15.12.2005 antamassaan tuomiossa (53 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa) todennut, että luonnonvaraisten lintujen suojelusta annetun direktiivin 79/409/ETY soveltamisesta 24.11.1993 annetussa toisessa komission raportissa (KOM(93) 572 lopullinen) todetaan, että pienenä määränä on pidettävä kaikkia metsästysmääriä, jotka ovat alle yksi prosentti asianomaisen kannan vuotuisesta kokonaiskuolleisuudesta (keskiarvo) sellaisten lajien osalta, joita ei saada metsästää, ja noin yksi prosentti sellaisten lajien osalta, joita saadaan metsästää. Tältä osin yhteisöjen tuomioistuin on korostanut, että määriä koskevat tekijät perustuvat direktiivin 16 artiklan mukaisesti direktiivin mukauttamiseksi tekniikan ja tieteen kehitykseen perustetun ja jäsenvaltioiden edustajista muodostuvaan ORNIS-komitean työhön.
27. Edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Espanja annetun tuomion 41 kohdasta ja edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Suomi annetun tuomion 54 kohdasta ilmenee myös, että vaikka onkin totta, että edellä mainitut prosenttiosuudet eivät ole oikeudellisesti sitovia, ne voivat kuitenkin antaa ORNIS-komitean työn tieteellisen auktoriteetin takia ja vastakkaisten tieteellisten todisteiden puuttuessa viitteen sen arvioimiseksi, onko direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla myönnetty poikkeus tämän säännöksen mukainen (ks. analogisesti ornitologian alaa koskevien tietojen merkityksestä asia C-3/96, komissio v. Alankomaat, tuomio 19.5.1998, Kok. 1998, s. I-3031, 69 ja 70 kohta sekä asia C-374/98, komissio v. Ranska, tuomio 7.12.2000, Kok. 2000, s. I-10799, 25 kohta).
28. Tästä johtuu, että siitä riippumatta, mikä on kansallisessa oikeusjärjestyksessä vahvistettu sisäinen toimivallan jako, jäsenvaltioilla on velvollisuus antaa lainsäädännölliset puitteet, joilla taataan, että lintujen pyynti tapahtuu vain direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisia ”pieniä määriä” koskevaa edellytystä noudattaen täsmällisten tieteellisten tietojen perusteella kyseessä olevasta lajista riippumatta.
29. Ensimmäiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa velvoitetaan jäsenvaltiot kansallisista toimivallan jakoa koskevista säännöistä riippumatta tämän säännöksen täytäntöönpanotoimia toteuttaessaan takaamaan, että kaikissa siinä säädetyn poikkeuksen soveltamista koskevissa tapauksissa ja kaikkien suojeltujen lajien osalta sallitut metsästysmäärät eivät ylitä tässä säännöksessä asetettua pienien määrien pyynnin rajaa, joka on määritettävä täsmällisten tieteellisten tietojen perusteella.
Toinen kysymys
30. Tällä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin tiedustelee olennaisin osin sen täsmällisyyden asteesta, joka kansallisten täytäntöönpanosäännösten on saavutettava niiden teknisten parametrien osalta, joiden perusteella lintujen ”pieniä määriä” vastaava kiintiö voidaan vahvistaa direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan.
31. On huomattava, että direktiivin 11 perustelukappaleessa todetaan, että edellytystä ”pienistä määristä”, joihin poikkeuksellisesti sallitut pyynnit on rajoitettava, ei voida määrittää viittaamalla absoluuttiseen kriteeriin, vaan se on suhteellistettava kyseisen lajin populaatiotasoon, sen lisääntymiskantaan ja vuotuiseen kuolleisuuteen.
32. Tältä osin yhteisöjen tuomioistuin on täsmentänyt, että direktiivin 9 artiklan mukaiset poikkeukset voidaan myöntää vain, jos on olemassa takeet siitä, että kyseisten lajien populaatio säilyy tyydyttävällä tasolla. Jos tätä edellytystä ei täytetä, lintujen pyyntiä ei voida pitää asiallisena eikä näin ollen hyväksyttävänä hyödyntämisenä direktiivin 11 perustelukappaleessa tarkoitetulla tavalla (ks. vastaavasti asia C-182/02, Ligue pour la protection des oiseaux ym., tuomio 16.10.2003, Kok. 2003, s. I-12105, 17 kohta).
33. Jotta toimivaltaiset viranomaiset voisivat näin ollen käyttää direktiivin 9 artiklassa säädettyjä poikkeuksia vain yhteisön oikeuden kanssa yhdenmukaisella tavalla, kansallisen lainsäädännön on oltava laadittu niin, että siinä mainitut poikkeussäännökset pannaan täytäntöön oikeusvarmuuden periaatteen vaatimusten mukaisesti.
34. Kuten asiassa C-118/94, Associazione italiana per il WWF ym., 7.3.1996 annetusta tuomiosta (Kok. 1996, s. I-1223, 23, 25 ja 26 kohta) ilmenee, tällä alalla sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä on mainittava poikkeuskriteerit selvästi ja täsmällisesti ja velvoitettava niiden soveltamisesta vastaavat viranomaiset ottamaan ne huomioon. Poikkeusjärjestelmässä, jota on tulkittava suppeasti ja jonka yhteydessä vaadittujen edellytysten täyttymistä koskevan todistustaakan on oltava päätöksen tekevällä viranomaisella kunkin poikkeuksen osalta, jäsenvaltioiden on taattava, että kaikki suojeltuihin lajeihin kohdistuvat puuttumiset sallitaan vain täsmällisesti ja asianmukaisesti perustelluilla päätöksillä, joissa viitataan direktiivin 9 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädettyihin perusteluihin, edellytyksiin ja vaatimuksiin.
35. Ennakkoratkaisun pyytämistä koskevasta päätöksestä ilmenee lisäksi, että eri lintupopulaatioiden välillä on merkittäviä määrällisiä vaihteluita, joten kaikissa direktiivin edellyttämästä suojelujärjestelmästä tehdyissä poikkeuksissa on otettava huomioon kyseessä olevan lajin tilanne.
36. Toiseen kysymykseen on siis vastattava, että direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa mainittua käsitettä ”pieniä määriä” koskevien kansallisten täytäntöönpanosäännösten on oltava sellaiset, että tietyn lajin pyyntiä koskevista poikkeuksista vastaavat toimivaltaiset viranomaiset voivat tukeutua riittävän täsmällisiin tietoihin noudatettavien määrällisten rajojen osalta.
Kolmas kysymys
37. Tällä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin pyytää direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan tulkintaa sen seikan osalta, miten jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on taattava, että pantaessa täytäntöön tätä säännöstä tietyn pyynnin kohteena olevan lajin lintujen enimmäismäärää ei ylitetä koko kansallisella alueella. Erityisesti kansallinen tuomioistuin haluaa tietää, onko kyseistä säännöstä tulkittava niin, että siitä johtuu velvollisuus ottaa käyttöön pyyntiä koskevien poikkeuslupien myöntämisestä vastuussa olevien valtion laitosten yhteistoimintavelvollisuus, jotta metsästettävien lintujen määrien jakaminen kaikkien mainittujen laitosten välillä voidaan vahvistaa sitovasti.
38. Tältä osin on palautettava mieliin, että yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että luonnonvaraisten lintujen suojelun osalta jäsenvaltioiden on säädettävä yksityiskohtaisissa kansallisissa säännöksissä niistä kriteereistä, joiden perusteella jäsenvaltiot voivat poiketa direktiivissä säädetyistä kielloista (asia C-339/87, komissio v. Alankomaat, tuomio 15.3.1990, Kok. 1990, s. I-851, 28 kohta).
39. Lisäksi asiassa C-157/89, komissio vastaan Italia, 17.1.1991 annetusta tuomiosta (Kok. 1991, s. I-57, 16 ja 17 kohta) johtuu, että tilanne, jossa direktiivin kansallisissa täytäntöönpanosäännöksissä ei varmisteta, että sen täytäntöönpanosta vastaavien kansallisten viranomaisten on otettava huomioon mainitut kriteerit, on ristiriidassa oikeusvarmuuden periaatteen kanssa.
40. Näin ollen silloin, kun direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan täytäntöönpano on siirretty valtion laitoksille, lainsäädännön avulla on taattava, että niiden lintujen määrä, joiden metsästykseen kyseiset laitokset voivat antaa luvan, pysyy koko kansallisella alueella mainitussa artiklassa asetettujen ”pienien määrien” rajoissa.
41. Edellä tarkastellut seikat huomioon ottaen kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan täytäntöönpanon yhteydessä jäsenvaltioilla on velvollisuus taata, että tämän säännöksen täytäntöönpanosta niissä vastaavien viranomaisten lukumäärästä ja henkilöstä riippumatta minkään suojellun lajin osalta minkään mainitun viranomaisen myöntämien metsästyslupien määrä ei ylitä tämän lajin osalta ”pienien määrien” pyyntirajoitusten mukaista rajaa koko kansallisella alueella.
Neljäs kysymys
42. Tällä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin tiedustelee, onko mahdollisesti olemassa enimmäisaikoja, joiden kuluessa pyyntilupien ja niiden edellytysten noudattamisen valvontaa koskevat hallinnolliset päätökset on tehtävä. Kyseinen tuomioistuin tiedustelee erityisesti, onko direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohtaa tulkittava niin, että sen kanssa ristiriidassa on lintujen pyyntiä koskevien poikkeuslupien valvontamenettely, johon kuuluu alustava vaihe ja johon sovelletaan teknisiä määräaikoja, joiden kuluessa kuluu lyhyt ajanjakso, jonka aikana nämä pyynnit sallitaan.
43. Tältä osin on palautettava mieliin, että yhteisöjen tuomioistuin on todennut edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Ranska 27.4.1988 annetun tuomion 28 kohdassa, että kansallisessa lainsäädännössä on varmistettava, että lintujen pyynti tapahtuu tarkan valvotusti ja valikoidusti. Tämä edellyttää sitä, että tehokasta valvontaa harjoitetaan direktiivillä säädetystä suojelujärjestelmästä tehdyissä poikkeuspäätöksissä tarkoitettuina aikoina.
44. Tästä johtuu, että alalla sovellettavassa kansallisessa menettelyssä on taattava sen lisäksi, että direktiivissä säädetystä suojelujärjestelmästä tehtyjen poikkeuslupapäätösten lainmukaisuus voidaan tarkistaa asianmukaisessa ajassa, myös se, että kyseisiin päätöksiin liittyviä edellytyksiä on noudatettava.
45. Valvontamekanismi, jonka puitteissa direktiivin 9 artiklan kanssa ristiriitainen pyynnin salliva poikkeuspäätös kumotaan tai tällaisen pyynnin sallivan päätöksen edellytysten rikkominen todetaan vasta tämän pyynnin suorittamiseksi vahvistetun ajanjakson päätyttyä, poistaa direktiivillä vahvistetun suojelujärjestelmän tehokkaan oikeusvaikutuksen.
46. Kuten julkisasiamies perustellusti toteaa ratkaisuehdotuksensa 62 kohdassa, toimivalta voida puuttua tilanteeseen ajoissa ja riittävällä tavalla, jos toimivaltaisten alueellisten viranomaisten päätökset johtavat tai uhkaavat johtaa direktiivin suojelusäännösten kanssa ristiriitaiseen tulokseen, on osa lintujen enimmäispyyntimääriä koskevaa taetta, joka perustuu direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa vahvistettuun suojelujärjestelmään.
47. Neljänteen kysymykseen on näin ollen vastattava, että jäsenvaltioiden velvollisuus taata, että lintujen pyynti tapahtuu direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettujen ”pienien määrien” rajoissa, edellyttää, että säädetyt hallinnolliset menettelyt on järjestetty niin, että sekä pyynnin sallimisesta tehtyjä toimivaltaisten viranomaisten poikkeuspäätöksiä että tapaa, jolla kyseisiä päätöksiä sovelletaan, valvotaan tehokkaasti ja asianmukaisessa ajassa.
Oikeudenkäyntikulut
48. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1) Luonnonvaraisten lintujen suojelusta 2 päivänä huhtikuuta 1979 annetun neuvoston direktiivin 79/409/ETY 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa velvoitetaan jäsenvaltiot kansallisista toimivallan jakoa koskevista säännöistä riippumatta tämän säännöksen täytäntöönpanotoimia toteuttaessaan takaamaan, että kaikissa siinä säädetyn poikkeuksen soveltamista koskevissa tapauksissa ja kaikkien suojeltujen lajien osalta sallitut metsästysmäärät eivät ylitä tässä säännöksessä asetettua pienien määrien pyynnin rajaa, joka on määritettävä täsmällisten tieteellisten tietojen perusteella.
2) Direktiivin 79/409 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa mainittua käsitettä ”pieniä määriä” koskevien kansallisten täytäntöönpanosäännösten on oltava sellaiset, että tietyn lajin pyyntiä koskevista poikkeuksista vastaavat toimivaltaiset viranomaiset voivat tukeutua riittävän täsmällisiin tietoihin noudatettavien määrällisten rajojen osalta.
3) Direktiivin 79/409 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan täytäntöönpanon yhteydessä jäsenvaltioilla on velvollisuus taata, että tämän säännöksen täytäntöönpanosta niissä vastaavien viranomaisten lukumäärästä ja henkilöstä riippumatta minkään suojellun lajin osalta minkään mainitun viranomaisen myöntämien metsästyslupien määrä ei ylitä tämän lajin osalta ”pienien määrien” mukaista rajaa koko kansallisella alueella.
4) Jäsenvaltioiden velvollisuus taata, että lintujen pyynti tapahtuu direktiivin 79/409 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettujen ”pienien määrien” rajoissa, edellyttää, että säädetyt hallinnolliset menettelyt on järjestetty niin, että sekä pyynnin sallimisesta tehtyjä toimivaltaisten viranomaisten poikkeuspäätöksiä että tapaa, jolla kyseisiä päätöksiä sovelletaan, valvotaan tehokkaasti ja asianmukaisessa ajassa.