CELEX: 62006CJ0062
Regulamentul (CEE) nr. 1697/79
Articolul 3
Recuperarea ulterioară a drepturilor de import
Act care poate declanșa urmărirea penală
Autoritate competentă să califice actul

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea sintagmei „act care poate declanșa urmărirea penală” menționată la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 1697/79 al Consiliului din 24 iulie 1979 privind recuperarea ulterioară a taxelor la import sau la export care nu au fost solicitate de la debitor pentru mărfurile plasate sub un regim vamal care implică obligația de a plăti astfel de taxe (
JO L 197, p. 1
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între ZF Zefeser – Importação e Exportação de Produtos Alimentares L
da
(denumită în continuare „ZF Zefeser”), pe de o parte, și Fazenda Pública – Director Geral das Alfândegas (Trezoreria Publică – directorul general al Departamentului vămi, denumită în continuare „Fazenda Pública”), pe de altă parte, având ca obiect un act de lichidare ulterioară a unei datorii vamale.
Cadrul juridic
Reglementarea comunitară
La data faptelor în cauză în acțiunea principală, normele aplicabile în materia recuperării ulterioare a taxelor vamale erau stabilite prin Regulamentul nr. 1697/79.
Primele două considerente ale regulamentului menționat au următorul cuprins:
„întrucât valoarea taxelor la import cu privire la care se solicită plata de la un debitor pentru mărfuri care au făcut obiectul unei declarații sub un regim vamal care implică obligația de a plăti astfel de taxe poate fi inferioară sumei datorate legal fie din cauza unei erori de calcul sau de transcriere din partea autorităților competente, fie din cauza luării în considerare de către acestea din urmă a unor elemente de taxare inexacte sau incomplete, în special în ceea ce privește tipul, cantitatea, valoarea, originea sau destinația mărfurilor vizate; întrucât, având în vedere caracterul esențialmente economic al taxelor la import sau al taxelor la export în vigoare în Comunitate, această taxare insuficientă are consecințe negative asupra economiei comunitare; întrucât este, prin urmare, justificat să se permită autorităților competente să procedeze la recuperarea ulterioară a taxelor care sunt în continuare exigibile atunci când constată că a fost săvârșită o astfel de eroare;
întrucât recuperarea ulterioară a taxelor la import sau a taxelor la export aduce o anumită atingere securității pe care debitorii sunt îndreptățiți să o aștepte de la actele administrative care au consecințe pecuniare; întrucât, în consecință, trebuie să se limiteze posibilitățile de acțiune ale autorităților competente în materie prin stabilirea unui termen în afara căruia lichidarea inițială a taxelor la import sau a taxelor la export trebuie să fie considerată definitivă; întrucât această limitare a acțiunii autorităților competente nu ar putea să se aplice atunci când valoarea exactă a taxelor la import sau a taxelor la export nu a putut fi stabilită de către autoritățile competente cu ocazia vămuirii mărfurilor în urma unui act care poate declanșa urmărirea penală; […]” [traducere neoficială]
Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1697/79 prevedea:
„În cazul în care autoritățile competente constată că o parte sau întreaga valoare a taxelor la import sau a taxelor la export legal datorate pentru mărfuri plasate sub un regim vamal care implică obligația de a plăti astfel de taxe nu a fost solicitată de la debitor, acestea formulează o acțiune de recuperare a taxelor neîncasate.
Cu toate acestea, acțiunea nu poate fi formulată decât după expirarea unui termen de trei ani de la data la care valoarea impusă inițial a fost înscrisă în evidența contabilă sau, dacă nu a fost înscrisă, de la data nașterii datoriei vamale privind mărfurile în cauză.” [traducere neoficială]
Cu toate acestea, articolul 3 din acest regulament prevedea o excepție de la aplicarea acestui termen de trei ani, după cum urmează:
„Dacă autoritățile competente constată că incapacitatea lor de a stabili, în ceea ce privește mărfurile în cauză, valoarea exactă a taxelor la import sau a taxelor la export legal datorate este rezultatul unui act care poate declanșa urmărirea penală, termenul prevăzut la articolul 2 nu este aplicabil.
În acest caz, acțiunea de recuperare a autorităților competente se exercită în conformitate cu dispozițiile relevante în vigoare în statele membre.” [traducere neoficială]
Reglementarea națională
La momentul faptelor în cauză în acțiunea principală, în temeiul articolului 34 alineatul 1 din Codul de procedură fiscală, în versiunea acestuia care rezultă din Decretul-lege nr. 154/91 (
Diário da República
, seria A, nr.°94 din 23 aprilie 1991), administrația fiscală portugheză dispunea de un termen maxim de zece ani pentru exercitarea unei acțiuni de recuperare atunci când valoarea taxelor vamale datorate nu a putut fi stabilită în mod corect din cauza unui act fraudulos.
Acțiunea principală și întrebările preliminare
În cursul lunii octombrie 1993, o navă din Turcia a descărcat în portul din Setúbal (Portugalia) o anumită cantitate de ulei de măsline destinată societății ZF Zefeser, în timp ce restul încărcăturii a fost declarat în tranzit. Această navă s-a deplasat apoi în direcția portului Ceuta (Spania), pe coasta Africii de Nord. Or, conform informațiilor transmise de autoritățile spaniole în cursul lunii octombrie 1995, în fapt, nava respectivă ar fi ajuns în acest port fără încărcătură.
Pe baza acestor informații, autoritățile vamale din Setúbal au adresat societății ZF Zefeser, la 9 aprilie 1997, un act de lichidare privind rectificarea taxelor datorate. Pe de altă parte, în urma unei plângeri depuse de administrația vamală potugheză, asociații ZF Zefeser au fost urmăriți penal pentru contrabandă, falsificare de documente, escrocherie și asociere în vederea săvârșirii de infracțiuni.
ZF Zefeser a formulat la Tribunal Tributário de Primeira Instância de Setúbal (Tribunalul Fiscal de Primă Instanță din Setúbal) o acțiune împotriva respectivului act de lichidare, invocând în special prescripția acestei datorii vamale. Acțiunea a fost respinsă pentru motivul că termenul de prescripție aplicabil era de zece ani, și nu de trei ani, din cauza faptului că au fost comise acte care pot declanșa urmărirea penală, care au împiedicat stabilirea corectă a acestor taxe vamale datorate. Această decizie a fost totuși modificată în apel de către Tribunal Central Administrativo (Tribunalul Central Administrativ), care a considerat aplicabil termenul de trei ani, având în vedere faptul că între timp fusese pronunțată o hotărâre definitivă de achitare a persoanelor puse sub urmărire penală, în parte pentru că intervenise prescripția, în parte pentru insuficiența probelor.
Sesizat cu o acțiune formulată de Fazenda Pública împotriva hotărârii pronunțate de Tribunal Central Administrativo, Supremo Tribunal Administrativo (Curtea Administrativă Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
În sensul articolului 3 din Regulamentul [nr. 1697/79], numai autoritatea vamală este cea care poate califica un act drept «act care poate declanșa urmărirea penală» sau această calificare trebuie făcută de instanța penală competentă?
2)
În această a doua ipoteză, este suficient ca autoritatea penală competentă (în cazul Portugaliei, Ministerul Public) să înceapă urmărirea penală sau este necesar ca debitorul să fie condamnat în procedura penală în cauză?
3)
Tot în această ultimă ipoteză, concluzia dedusă trebuie să fie diferită în funcție de faptul că instanța îl achită pe debitor în aplicarea principiului
in dubio pro reo
[sau] fiindcă a stabilit că debitorul nu a săvârșit infracțiunea în cauză?
4)
Dacă Ministerul Public decide să nu înceapă urmărirea penală împotriva debitorului, considerând că nu există indiciile unui act care poate declanșa urmărirea penală, ce concluzii trebuie să se desprindă din această situație? O astfel de decizie se opune formulării unei acțiuni de recuperare a taxelor neîncasate?
5)
Dacă Ministerul Public sau instanța penală însăși decide să înceteze procesul penal, întrucât a intervenit prescripția [, această] decizie se opune declanșării procedurii de recuperare a taxelor neîncasate?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la admisibilitatea celei de a patra întrebări
Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă o decizie a Ministerului Public de a nu începe urmărirea penală, având în vedere lipsa indiciilor privind comiterea unui act care poate declanșa urmărirea penală, se opune formulării unei acțiuni de recuperare a datoriei vamale în temeiul articolului 3 din Regulamentul nr. 1697/79.
Or, în observațiile sale înaintate Curții, societatea ZF Zefeser arată că această întrebare nu este pertinentă în vederea soluționării litigiului din acțiunea principală, întrucât, în speță, Ministerul Public a început urmărirea penală.
În această privință, trebuie reamintit că, deși, având în vedere repartizarea competențelor în cadrul procedurii preliminare, instanța națională este singura competentă să definească obiectul întrebărilor pe care înțelege să le adreseze Curții, instanța comunitară a hotărât de asemenea că, în circumstanțe excepționale, este competentă să examineze condițiile în care a fost sesizată de instanța națională în vederea verificării propriei competențe.
Aceasta este situația în special atunci când problema supusă Curții este de natură pur ipotetică (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra,
C-379/98, Rec., p. I-2099
, punctul 39, Hotărârea din 22 ianuarie 2002, Canal Satélite Digital,
C-390/99, Rec., p. I-607
, punctul 19, precum și Hotărârea din 5 februarie 2004, Schneider,
C-380/01, Rec., p. I-1389
, punctul 22). Într-adevăr, spiritul de colaborare care trebuie să stea la baza procedurii trimiterii preliminare presupune ca, în ceea ce o privește, instanța națională să aibă în vedere funcția conferită Curții de a contribui la administrarea justiției în statele membre, și nu de a formula opinii consultative asupra unor probleme generale sau ipotetice (Hotărârea Schneider, citată anterior, punctul 23, precum și Hotărârea din 30 iunie 2005, Längst,
C-165/03, Rec., p. I-5637
, punctul 33).
Or, după cum a subliniat avocatul general la punctul 74 din concluziile prezentate, din decizia de trimitere, precum și din observațiile înaintate Curții rezultă că, în ceea ce privește cauza din acțiunea principală, Ministerul Public a început urmărirea penală împotriva asociaților din cadrul ZF Zefeser în fața Tribunal Judicial de Setúbal, astfel încât problema de a stabili care ar fi concluziile care s-ar desprinde în cazul în care nu ar fi fost începută urmărirea penală nu prezintă nicio utilitate în vederea soluționării litigiului din acțiunea principală.
În consecință, trebuie să se constate că a patra întrebare nu este admisibilă.
Cu privire la prima și la a cincea întrebare
Prin intermediul primei și al celei de a cincea întrebări preliminare, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, care este autoritatea competentă pentru a califica un act drept „act care poate declanșa urmărirea penală” în vederea aplicării articolului 3 din Regulamentul nr. 1697/79. Mai precis, aceasta solicită să se stabilească, pe de o parte, dacă este de competența autorităților vamale sau a instanțelor penale să facă o astfel de apreciere și, pe de altă parte, dacă o hotărâre de încetare a procesului penal sau de achitare pronunțată de o autoritate judiciară, ca urmare a intervenirii prescripției urmăririi penale, se opune calificării menționate.
Guvernul portughez, Irlanda, precum și Comisia Comunităților Europene au propus Curții să răspundă că este relevantă calificarea actului reținută de autoritățile vamale. Aceasta ar rezulta nu doar din textul articolului 3, ci și din economia generală a Regulamentului nr. 1697/79. În aceste condiții, o eventuală prescripție a urmăririi penale nu ar putea să se opună, prin natura sa, inițierii unei proceduri de recuperare a datoriilor vamale după expirarea termenului de trei ani prevăzut la articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din acest regulament.
În schimb, potrivit societății ZF Zefeser, respectarea principiului securității juridice și al prezumției de nevinovăție impune ca această calificare drept „act care poate declanșa urmărirea penală” să rezulte întotdeauna dintr-o condamnare penală definitivă, calificarea făcută de autoritățile vamale nefiind relevantă în vederea aplicării articolului 3 din Regulamentul nr. 1697/79. Prin urmare, prescripția urmăririi penale s-ar opune formulării unei acțiuni de recuperare a taxelor neîncasate în temeiul acestei dispoziții.
Pentru a răspunde acestor întrebări preliminare, trebuie amintit, în primul rând, faptul că excepția de la termenul de prescripție de trei ani este aplicabilă, în temeiul articolului 3 din Regulamentul nr. 1697/79, dacă „autoritățile competente constată că incapacitatea lor de a stabili, în ceea ce privește mărfurile în cauză, valoarea exactă a taxelor la import sau a taxelor la export legal datorate este rezultatul unui act care poate declanșa urmărirea penală”.
Prin urmare, rezultă în mod expres din textul acestei dispoziții în cauză că autoritățile competente pentru a califica actul drept „act care poate declanșa urmărirea penală” sunt aceleași autorități care, ca rezultat al acelui act, nu au putut percepe taxele vamale datorate și care, prin urmare, înțeleg să procedeze la recuperarea ulterioară a acestora. Or, astfel cum se prevede în special la articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1697/79, este stabilit că determinarea valorii unor astfel de taxe și formularea unei acțiuni de recuperare a acestora sunt de competența autorităților vamale ale statelor membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 noiembrie 1991, Meico-Fell,
C-273/90, Rec., p. I-5569
, punctul 11, precum și Hotărârea din 14 mai 1996, Faroe Seafood și alții,
C-153/94 și C-204/94, Rec., p. I-2465
, punctul 16).
În continuare, trebuie subliniat că teza prezentată de societatea ZF Zefeser privind condiționarea posibilității de a înlătura termenul de prescripție de trei ani de existența unei condamnări penale este contrazisă chiar de textul articolului 3 primul paragraf din Regulamentul nr. 1697/79.
Într-adevăr, această dispoziție nu se referă nici la o condamnare penală, nici chiar la punerea în mișcare a unei acțiuni penale, ci, în mod clar, la comiterea unui act care poate declanșa urmărirea penală. De altfel, acest lucru este confirmat de diferitele variante lingvistice ale dispoziției menționate, în special de versiunile portugheză („un acto passível de procedimento judicial”), engleză („an act that could give rise to criminal court proceedings”), germană („Handlungen, die strafrechtlich verfolgbar sind”), spaniolă („un acto que puede dar lugar a la incoación de un proceso judicial punitivo”) și italiană („un atto passibile di un’azione giudiziaria repressiva”).
Prin urmare, în scopul aplicării excepției prevăzute la articolul 3 din Regulamentul nr. 1697/79 în ceea ce privește termenul de prescripție a acțiunii de recuperare a taxelor neîncasate, acest articol nu impune nici ca urmărirea penală să fie efectiv începută de autoritățile penale ale unui stat membru și să se încheie cu o condamnare a autorilor actului în cauză, nici,
a fortiori
, ca urmărirea penală să nu fie prescrisă.
În consecință, în temeiul articolului 3 menționat, calificarea unui act drept „act care poate declanșa urmărirea penală” în sensul primului paragraf al acestui articol este de competența autorităților vamale chemate să stabilească valoarea exactă a taxelor la import sau la export în cauză.
Această concluzie nu poate fi pusă în discuție de argumentul societății ZF Zefeser potrivit căruia o astfel de interpretare compromite respectarea principiului securității juridice și pe cel al prezumției de nevinovăție de care beneficiază debitorii taxelor menționate.
Într-adevăr, calificarea de către autoritățile vamale a unui act drept „act care poate declanșa urmărirea penală” nu constituie o constatare a faptului că a fost săvârșită efectiv o infracțiune (a se vedea în acest sens Hotărârea Meico-Fell, citată anterior, punctul 9). Astfel cum rezultă din primul și din al doilea considerent al Regulamentului nr. 1697/79, calificarea menționată nu se face decât în cadrul și în scopul unei proceduri de natură administrativă care are ca unic scop să permită autorităților respective remedierea perceperii incorecte sau insuficiente a taxelor la import sau la export.
Or, această calificare se face, bineînțeles, fără a se aduce atingere controlului pe care instanțele statelor membre pot să îl exercite asupra deciziilor autorităților vamale și fără a aduce atingere în niciun fel ansamblului consecințelor, inclusiv în ceea ce privește eventuala rambursare a taxelor solicitate fără temei de aceste autorități, pe care dreptul național le poate deduce din hotărârile instanțelor menționate și în special din cele în care se pronunță încetarea procesului penal sau achitarea inculpaților.
Prin urmare, în lipsa unei reglementări comunitare în materie, sistemele juridice ale statelor membre determină condițiile în care debitorii pot să conteste aplicarea excepției prevăzute la articolul 3 din Regulamentul nr. 1697/79 în ceea ce privește prescripția acțiunii de recuperare a taxelor neîncasate și să solicite să fie deduse în această privință consecințele eventuale ale hotărârilor judecătorești, însă numai dacă aceste condiții nu sunt mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor acțiuni similare din dreptul intern și nu fac practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară (a se vedea, prin analogie, în special Hotărârea din 10 iulie 1980, Ariete,
811/79, Rec., p. 2545
, punctul 12, Hotărârea din 4 decembrie 2003, Evans,
C-63/01, Rec., p. I-14447
, punctele 75 și 76, precum și Hotărârea din 13 iulie 2006, Manfredi și alții,
C-295/04-C-298/04, Rec., p. I-6619
, punctele 62 și 77).
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la prima și la a cincea întrebare că acea calificare a unui act drept „act care poate declanșa urmărirea penală” în sensul articolului 3 primul paragraf din Regulamentul nr. 1697/79 este de competența autorităților vamale chemate să stabilească valoarea exactă a taxelor la import sau la export în cauză.
Cu privire la a doua și la a treia întrebare
Având în vedere răspunsurile oferite la prima și la a cincea întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua și la a treia întrebare adresată de instanța de trimitere.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

Calificarea unui act drept „act care poate declanșa urmărirea penală” în sensul articolului 3 primul paragraf din Regulamentul (CEE) nr. 1697/79 al Consiliului din 24 iulie 1979 privind recuperarea ulterioară a taxelor la import sau la export care nu au fost solicitate de la debitor pentru mărfurile plasate sub un regim vamal care implică obligația de a plăti astfel de taxe este de competența autorităților vamale chemate să stabilească valoarea exactă a taxelor la import sau la export în cauză.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: portugheza.