CELEX: 62000CJ0011
Vastuvõetavus
Artikkel 108 EÜ
Õiguslik alus
Artikkel 280 EÜ

Euroopa Ühenduste Komisjon esitas EÜ artikli 230 alusel hagiavalduse, mis saabus Euroopa Kohtusse 14. jaanuaril 2000 ja milles
ta palub tühistada Euroopa Keskpanga 7. oktoobri 1999. aasta otsus 1999/726/EÜ pettuse ärahoidmise kohta (EKP/1999/5) (EÜT
L 291, lk 36; ELT eriväljaanne 01/03, lk 147; edaspidi „vaidlustatud otsus”).
Euroopa Kohtu president lubas 7. septembri 2000. aasta määrustega Madalmaade Kuningriigil, Euroopa Parlamendil ja Euroopa
Liidu Nõukogul komisjoni nõuete toetuseks menetlusse astuda.

Õiguslik raamistik

Esmane õigus
EÜ artiklis 2 on sätestatud:
„Ühenduse ülesanne on ühisturu ning majandus- ja rahaliidu rajamise ning artiklites 3 ja 4 märgitud ühise poliitika või meetmete
kaudu edendada ühenduse kõigis osades majandustegevuse harmoonilist, tasakaalustatud ja säästvat arengut, tööhõive ja sotsiaalkaitse
kõrget taset, meeste ja naiste võrdõiguslikkust, püsivat ja inflatsioonivaba kasvu, konkurentsivõime ja majandusliku suutlikkuse
vastastikuse lähenemise kõrget astet, keskkonna kaitse ja kvaliteedi parandamise kõrget taset, elatustaseme ja elu kvaliteedi
parandamist ning liikmesriikide majanduslikku ja sotsiaalset ühtekuuluvust ja solidaarsust.”
EÜ artikli 4 kohaselt:
„1.      Artiklis 2 seatud eesmärkide saavutamiseks hõlmab liikmesriikide ja ühenduse tegevus käesoleva lepingu kohaselt ning vastavalt
selles esitatud ajakavale niisuguse majanduspoliitika kasutuselevõttu, mis rajaneb liikmesriikide majanduspoliitika tihedal
koordineerimisel, siseturul ja ühiseesmärkide kindlaksmääramisel ning mida korraldatakse kooskõlas vabal konkurentsil põhineva
avatud turumajanduse põhimõttega.
2.      Rööbiti eespool märgituga ning käesoleva lepingu kohaselt ja vastavalt selles esitatud ajakavale ning menetlustele hõlmab
see tegevus vahetuskursside lõplikku kindlaksmääramist, mis viib ühisraha, eküü kasutuselevõtmisele, ning ühtse rahapoliitika
ja vahetuskursipoliitika määratlemist ja teostamist; mõlema poliitika esmane eesmärk on säilitada hindade stabiilsus ning
nimetatud eesmärki kahjustamata toetada ühenduse üldist majanduspoliitikat kooskõlas vabal konkurentsil põhineva avatud turumajanduse
põhimõttega.
3.      See liikmesriikide ja ühenduse tegevus tähendab kinnipidamist järgmistest juhtpõhimõtetest: stabiilsed hinnad, riigi rahanduse
ja majanduse usaldusväärsus ning tasakaalustatud maksebilanss.”
EÜ artikkel 8 näeb ette:
„Vastavalt käesolevas lepingus sätestatud menetlustele asutatakse Euroopa Keskpankade Süsteem (edaspidi „EKPS”) ja Euroopa
Keskpank (edaspidi „EKP”); need tegutsevad neile käesoleva lepinguga ning sellele lisatud EKPS ja EKP põhikirjaga (edaspidi
„EKPS põhikiri”) antud volituste piires.”
EÜ artikli 105 lõigetes 1–4 on sätestatud:
„1.      EKPS esmane eesmärk on säilitada hindade stabiilsus. Ilma et see piiraks eesmärki säilitada hindade stabiilsus, toetab EKPS
ühenduse üldist majanduspoliitikat, selleks et kaasa aidata ühenduse eesmärkide saavutamisele, nagu need on esitatud artiklis 2.
EKPS toimib kooskõlas vabal konkurentsil põhineva avatud turumajanduse põhimõttega, soodustades ressursside efektiivset jaotumist
ning järgides artiklis 4 esitatud põhimõtteid.
2.      EKPS põhiülesanded on:
–        määratleda ühenduse rahapoliitika ja rakendada seda;
–        sooritada välisvaluutatehinguid vastavalt artikli 111 sätetele;
–        hoida ja hallata liikmesriikide ametlikke välisvaluutareserve;
–        edendada maksesüsteemide tõrgeteta toimimist.
[…]
4.      EKP‑ga tuleb konsulteerida:
–        iga tema pädevusse kuuluva ühenduse õigusakti eelnõu puhul;
[…]”
EÜ artikkel 108 sätestab:
„Kasutades volitusi ning täites ülesandeid ja kohustusi, mis on neile pandud käesoleva lepinguga ja EKPS põhikirjaga, ei taotle
ega saa EKP ega ükski riigi keskpank ega ükski nende otsuseid tegeva organi liige mingeid juhiseid ühenduse institutsioonidelt
või asutustelt, ühegi liikmesriigi valitsuselt ega üheltki teiselt organilt. Ühenduse institutsioonid ja asutused ning liikmesriikide
valitsused kohustuvad seda põhimõtet austama ega püüa mõjutada EKP või riikide keskpankade otsuseid tegevate organite liikmeid
nende ülesannete täitmisel.”
EÜ artikli 280 lõiked 1 ja 4 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Ühendus ja liikmesriigid võitlevad kelmuste ja muu ühenduse finantshuve kahjustava ebaseadusliku tegevuse vastu käesoleva
artikli kohaselt võetavate meetmetega, mis toimivad tõkestavalt ja tagavad liikmesriikides tõhusa kaitse.
[…]
4.      Toimides vastavalt artiklis 251 sätestatud menetlusele ning pärast konsulteerimist kontrollikojaga võtab nõukogu vajalikud
meetmed ühenduse finantshuve kahjustavate kelmuste ennetamiseks ja nende vastu võitlemiseks, pidades silmas tõhusa ja võrdväärse
kaitse võimaldamist liikmesriikides. Need meetmed ei käsitle siseriikliku kriminaalõiguse kohaldamist või siseriiklikku õigusemõistmist.”
EÜ artikkel 287 sätestab:
„Ühenduse institutsioonide liikmed, komiteede liikmed ja ühenduse ametnikud ning muud teenistujad ei tohi isegi pärast oma
ametikohustuste lõppemist avalikustada ametisaladuse pidamise kohustuse alla kuuluvat informatsiooni, iseäranis informatsiooni,
mis puudutab ettevõtjaid, nende ärisuhteid või nende kulutuste komponente.”
EKPS põhikiri on sätestatud EÜ asutamislepingule lisatud protokollis. Selle artikli 12 lõige 3 näeb ette:
„EKP nõukogu võtab vastu kodukorra, mis määrab EKP sisestruktuuri ning tema otsuseid tegevad organid.”
EKPS põhikirja artikkel 27 pealkirjaga „Auditeerimine” sätestab:
„27.1. EKP ja riikide keskpankade raamatupidamist auditeerivad EKP nõukogu soovitatud ja nõukogu poolt heakskiidetud sõltumatud organisatsioonivälised
audiitorid. Audiitoritel on täisvolitused kõikide EKP ja riikide keskpankade raamatupidamisdokumentide ja kontode kontrollimiseks
ning nende tehingute kohta täieliku informatsiooni saamiseks.
27.2. Käesoleva lepingu artikli 248 sätteid kohaldatakse ainult EKP juhtimise efektiivsuse kontrollimiseks.”
EKPS põhikirja artikli 36 lõige 1 näeb ette:
„Juhatuse ettepaneku põhjal kehtestab EKP nõukogu EKP personali teenistustingimused.”

Teisene õigus
Euroopa Pettustevastane Amet (edaspidi „OLAF”) on asutatud komisjoni 28. aprilli 1999. aasta otsusega 1999/352/EÜ, ESTÜ, Euratom
(EÜT L 136, lk 20; ELT eriväljaanne 01/03, lk 110), mis on vastu võetud EÜ asutamislepingu artikli 162 (nüüd EÜ artikkel 218),
ESTÜ asutamislepingu artikli 16 ja Euratomi asutamislepingu artikli 131 alusel.
Otsuse 1999/352 artiklis 2, mis määratleb OLAF‑i ülesanded, on lõikes 1 sätestatud:
„[OLAF] kasutab komisjoni volitusi korraldada välist haldusjuurdlust tõhustamaks võitlust pettuste, korruptsiooni ja muu ühenduse
finantshuve kahjustava ebaseadusliku tegevuse vastu, samuti ettevõtjate muu ühenduse sätteid rikkuva tegevuse vastu.
[OLAF] vastutab sisehaldusjuurdluse korraldamise eest, mille eesmärk on:
a)      võidelda pettuste, korruptsiooni ja muu ühenduse finantshuve kahjustava ebaseadusliku tegevuse vastu;
b)      uurida ametikohustuste täitmisega seotud raskeid asjaolusid, mis võivad endast kujutada ühenduste ametnike ja teenistujate
kohustuste täitmata jätmist, mis võib kaasa tuua distsiplinaar- ning vajaduse korral kriminaalmenetluse, või Euroopa ühenduste
ametnike personalieeskirjadega või ühenduste muude teenistujate teenistustingimustega reguleerimata institutsioonide ja asutuste
liikmete, juhtide või töötajate samalaadsete kohustuste täitmata jätmist.
[OLAF] kasutab komisjoni volitusi, nagu need on määratletud asutamislepingute raames kehtestatud sätetes, vastavalt seal ettenähtud
piirangutele ja tingimustele.
Komisjon või muud institutsioonid või asutused võivad [OLAF‑ile] usaldada juurdluse muudes valdkondades.”
Otsuse 1999/352 artikkel 3 näeb ette:
„[OLAF] kasutab artikli 2 lõikes 1 nimetatud juurdlusvolitusi täiesti sõltumatult. Neid volitusi kasutades ei küsi [OLAF‑i]
direktor komisjonilt, valitsustelt ega muudelt institutsioonidelt või asutustelt suuniseid ega võta neid vastu.”
Otsuse 1999/352 artikkel 4 sätestab:
„Asutatakse järelevalvekomitee, mille koosseis ja volitused sätestatakse ühenduse õigusaktidega. Komitee vastutab [OLAF‑i]
juurdlusülesande täitmise korrapärase jälgimise eest.”
Otsuse 1999/352 artikli 5 kohaselt:
„1.      Ameti tegevust juhib direktor, kelle komisjon pärast Euroopa Parlamendi ja nõukoguga konsulteerimist nimetab ametisse viieks
aastaks; teda võib üks kord ametisse tagasi nimetada. […]
2.      Direktori puhul kasutab komisjon ametisse nimetava asutuse volitusi. Kõik meetmed Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade
artiklite 87, 88 ja 90 alusel võetakse komisjoni põhjendatud otsusega pärast konsulteerimist järelevalvekomiteega. Otsus edastatakse
teadmiseks Euroopa Parlamendile ja nõukogule.”
Otsuse 1999/352 artiklis 6 on sätestatud:
„1.      [OLAF‑i] direktoril on [OLAF‑i] personaliga seoses õigused, mille Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjad annavad ametisse
nimetavale ametiisikule ja ühenduste muude teenistujate teenistustingimused teenistuslepinguid sõlmima volitatud ametiisikule.
[…]
2.      Pärast järelevalvekomiteega konsulteerimist saadab direktor eelarve-peadirektorile esialgse eelarveprojekti, mis kirjendatakse
aasta üldeelarvesse [OLAF‑i] käsitlevasse eraldi rubriiki.
3.      Direktor tegutseb eelarve A osa [OLAF‑it] käsitleva eraldi rubriigi ja B osa pettustevastast võitlust käsitlevate eraldi rubriikide
rakendamisel eelarvevahendite käsutajana. […]
4.      Komisjoni struktuuri käsitlevaid komisjoni otsuseid kohaldatakse [OLAF‑i] suhtes niivõrd, kuivõrd need on kooskõlas ühenduse
seadusandja vastuvõetud [OLAF‑it] käsitlevate sätetega, käesoleva otsusega ja selle üksikasjalike rakenduseeskirjadega.”
Otsuse 1999/352 artikli 7 kohaselt „jõustub [see otsus] [OLAF‑i] juurdlusi käsitleva Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse
(EÜ) jõustumise kuupäeval”.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. mai 1999. aasta määrus (EÜ) nr 1073/1999 Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) juurdluste
kohta (EÜT L 136, lk 1; ELT eriväljaanne 01/03, lk 91) on vastu võetud EÜ artikli 280 alusel.
Selle määruse esimesed neli põhjendust on järgmised:
„arvestades, et:
(1)      institutsioonid ja liikmesriigid omistavad suurt tähtsust ühenduste finantshuvide kaitsele ning pettuste ja muu ühenduste
finantshuve kahjustava ebaseadusliku tegevuse vastasele võitlusele; […]
(2)      ühenduste finantshuvide kaitse ei hõlma üksnes eelarveassigneeringute haldamist, vaid ka kõiki nende varasid kahjustavaid
või kahjustada võivaid meetmeid;
(3)      nimetatud eesmärgi saavutamiseks tuleb kõiki olemasolevaid meetmeid kasutada täies mahus, eriti seoses ühendusel lasuvate
juurdlusülesannetega […];
(4)      selleks et tugevdada pettustevastases võitluses kasutatavaid meetmeid, on komisjon, võttes arvesse kõikide institutsioonide
organisatsioonisisest autonoomiat, loonud […] oma talitustevahelise [OLAF‑i], mille ülesanne on toimetada pettusi käsitlevaid
haldusjuurdlusi; [OLAF] on oma juurdlusfunktsioonide täitmisel täiesti sõltumatu”.
Määruse nr 1073/1999 põhjendus 7 täpsustab, et „arvestades vajadust tõhustada võitlust pettuste, korruptsiooni ja muu ühenduste
finantshuve kahjustava ebaseadusliku tegevuse vastu, peab [OLAF] suutma toimetada sisejuurdlust kõikides Euroopa Ühenduse
ja Euratomi asutamislepingutega või nende kohaselt loodud institutsioonides, organites, ametites ja asutustes”.
Sama määruse põhjenduses 10 on märgitud, et OLAF‑i läbiviidavaid juurdlusi „tuleb toimetada kooskõlas asutamislepingu ning
eriti Euroopa ühenduste privileegide ja immuniteetide protokolliga, võttes arvesse Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirju
ning ühenduste muude teenistujate teenistustingimusi ([käesolevas määruses] „personalieeskirjad”), samuti inimõigusi ja põhivabadusi,
eelkõige õigluspõhimõtet, asjaomaste isikute õigust esitada oma seisukohti neid puudutavate asjaolude kohta ning põhimõtet,
et juurdlustulemused võivad tugineda ainult tõendi väärtust omavatele üksikasjadele”. Nimetatud põhjenduses on veel täpsustatud,
et „selleks peavad institutsioonid ja asutused kehtestama sisejuurdluse toimetamise tingimused”.
Määruse nr 1073/1999 põhjenduse 12 sõnastusest nähtub, et „tagamaks [OLAF‑i] sõltumatus talle käesoleva määrusega pandud ülesannete
täitmisel, tuleb selle direktorile anda volitused alustada juurdlust omal algatusel”.
Osundatud määruse põhjendus 18 osutab, et „haldusjuurdlust tuleb toimetada [OLAF‑i] direktori juhtimisel, täielikult sõltumata
institutsioonidest ja asutustest ning järelevalvekomiteest”.
Määruse nr 1073/1999 põhjenduses 21 on täpsustatud, et „sõltumatule [Euroopa Pettustevastasele Ametile] kõnealuses valdkonnas
välise haldusjuurdluse toimetamise ülesande usaldamisega järgitakse täielikult asutamislepingu artiklis 5 sätestatud subsidiaarsuse
põhimõtet” ja et „[Euroopa Pettustevastase Ameti] tegutsemine tõhustab tõenäoliselt pettuste, korruptsiooni ja muu ühenduste
finantshuve kahjustava ebaseadusliku tegevuse vastast võitlust ning on seetõttu kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega”.
Määruse nr 1073/1999 artiklis 1 on sätestatud:
„1.      Pettuste, korruptsiooni ja Euroopa Ühenduse finantshuve kahjustava muu ebaseadusliku tegevuse vastase võitluse tõhustamiseks
kasutab [OLAF] komisjonile ühenduse õigusaktide ning kõnealuses valdkonnas kehtivate kokkulepetega juurdluse toimetamiseks
antud volitusi.
[…]
3.      [OLAF] toimetab haldusjuurdlust asutamislepingutega või nende alusel loodud institutsioonides, talitustes, ametites ja asutustes
([käesolevas määruses] „institutsioonid ja asutused”), selleks et:
–        võidelda pettuste, korruptsiooni ja Euroopa Ühenduse finantshuve kahjustava muu ebaseadusliku tegevuse vastu,
–        selgitada välja ametikohustuste täitmisega seotud rasked juhtumid, näiteks distsiplinaar- või vastavalt vajadusele kriminaalmenetlust
põhjustada võiv ühenduse ametnike ja teiste teenistujate kohustuste eiramine või institutsioonide ja asutuste nende liikmete,
juhtide või töötajate kohustuste täitmata jätmine, kelle suhtes ei kohaldata personalieeskirju.”
Määruse nr 1073/1999 artikli 2 kohaselt:
„Käesolevas määruses tähendab „haldusjuurdlus” ([käesolevas määruses] „juurdlus”) kõiki artiklite 3 ja 4 kohaseid inspekteerimisi,
kontrolle ja muid toiminguid, mida [OLAF‑i] töötajad teostavad oma tööülesannete käigus artiklis 1 sätestatud eesmärkide saavutamiseks
ning vajaduse korral tuvastamaks, et juurdlusaluse tegevuse puhul on tegemist eeskirjade eiramisega. Kõnealused juurdlused
ei mõjuta liikmesriikide õigust algatada kriminaalmenetlust.”
Määruse nr 1073/1999 artiklis 4, mille pealkiri on „Sisejuurdlus”, on sätestatud:
„1.      [OLAF] teostab artiklis 1 nimetatud valdkondades haldusjuurdlust institutsioonides ja asutustes ([käesolevas määruses] „sisejuurdlus”).
Kõnealune sisejuurdlus toimub vastavalt asutamislepingute eeskirjadele ning eriti Euroopa ühenduste privileegide ja immuniteetide
protokollile ning personalieeskirjadele käesolevas määruses ja kõikide institutsioonide ja asutuste otsustes ettenähtud tingimuste
ja korra kohaselt. Institutsioonid konsulteerivad kõnealuste otsustega kehtestatavate eeskirjade üle.
2.      Selleks et tagada lõikes 1 nimetatud sätete täitmine:
–        on [OLAF‑il] õigus saada kiiresti ning ette teatamata teada institutsioonide ja asutuste valduses olevast informatsioonist
ning pääseda nende tööruumidesse. [OLAF‑il] on õigus kontrollida institutsioonide ja asutuste raamatupidamist. [OLAF] võib
teha koopia ja väljavõtte kõikidest institutsioonide ja asutuste valduses olevatest dokumentidest või andmekandjate sisust
ning vajaduse korral võtta need dokumendid või andmed oma järelevalve alla, et vältida nende kadumise ohtu,
–        võib [OLAF] nõuda suulist informatsiooni institutsioonide ja asutuste liikmetelt ja juhtidelt ning töötajatelt.
[...]
4.      Kui [OLAF‑i] töötajad toimetavad juurdlust mõne institutsiooni või asutuse ruumides, uurivad mõnda dokumenti või nõuavad nende
valduses olevat informatsiooni, teatatakse sellest nimetatud institutsioonidele ja asutustele.
5.      Kui juurdluse käigus selgub, et mõni liige, juht, ametnik või muu teenistuja võib olla isiklikult asjaga seotud, teatatakse
sellest institutsioonile või asutusele, kelle teenistuses ta on.
Juhul kui juurdluse huvides on vajalik täielik salajasus või on vaja rakendada siseriiklike õigusasutuste pädevusse kuuluvaid
juurdlusmeetmeid, võib kõnealuse informatsiooni andmise edasi lükata.
6.      Ilma et see piiraks asutamislepingutes sätestatud eeskirjade ning eriti Euroopa ühenduste privileegide ja immuniteetide protokolli,
samuti personalieeskirjade sätete kohaldamist, hõlmavad kõikide institutsioonide ja asutuste lõikega 1 ettenähtud otsused
eeskirju, mis käsitlevad:
a)      institutsioonide ja asutuste liikmete, juhtide, ametnike ja teiste teenistujate kohustust teha koostööd [OLAF‑i] teenistujatega
ning anda neile informatsiooni;
b)      [OLAF‑i] töötajatele ettenähtud sisejuurdluse toimetamise korda ja sisejuurdlusega seotud asjaomastele isikutele tagatud õigusi.”
Määruse nr 1073/1999 artikli 5 teine lõik näeb ette:
„Sisejuurdlusi otsustab [OLAF‑i] direktor alustada kas omal algatusel või selle institutsiooni või asutuse taotlusel, kus
kõnealune juurdlus peab toimuma.”
Määruse artikkel 6 pealkirjaga „Juurdluse kord” sätestab:
„1.      Juurdlust juhib [OLAF‑i] direktor.
2.      [OLAF‑i] töötajad täidavad oma ülesandeid isikut ja volitusi tõendava kirjaliku loa alusel.
3.      [OLAF‑i] direktor annab oma töötajatele igaks juurdluseks selle sisu käsitleva kirjaliku volituse.
4.      Kohapeal kontrollides ja inspekteerides järgivad [OLAF‑i] töötajad asjaomase liikmesriigi ametnike suhtes kehtivaid eeskirju
ja tavasid, personalieeskirju ning artikli 4 lõike 1 teises lõigus osutatud otsuseid.
5.      Juurdlust toimetatakse katkestamata teatava aja vältel vastavalt juhtumi asjaoludele ja keerukusele.
6.      Liikmesriigid tagavad, et nende pädevad asutused osutavad [OLAF‑i] töötajatele nende ülesannete täitmiseks vajalikku abi kooskõlas
siseriiklike õigusnormidega. Institutsioonid ja asutused tagavad, et nende liikmed ja töötajad osutavad [OLAF‑i] esindajatele
nende ülesannete täitmiseks vajalikku abi; ka asutused tagavad oma juhtide ja töötajate abi.”
Määruse nr 1073/1999 artiklis 7, mille pealkiri on „[OLAF‑i] teavitamise kohustus”, on sätestatud:
„1.      Institutsioonid ja asutused edastavad [OLAF‑ile] viivitamata kogu informatsiooni võimalike pettus-, korruptsiooni- või muu
ebaseadusliku tegevuse juhtude kohta.
2.      Institutsioonid ja asutused ning siseriiklike õigusaktidega lubatud määral ka liikmesriigid edastavad [OLAF‑ile] selle taotlusel
või omal algatusel nende valduses olevad dokumendid ja informatsiooni, mis on seotud käimasoleva sisejuurdlusega.
[…]
3.      Samuti saadavad institutsioonid ja asutused ning siseriiklike õigusaktidega lubatud määral ka liikmesriigid [OLAF‑ile] kõik
muud nende valduses olevad asjakohased dokumendid ja informatsiooni, mis on seotud pettuste, korruptsiooni ja ühenduste finantshuve
kahjustava muu ebaseadusliku tegevuse vastase võitlusega.”
Sama määruse artiklis 8, mille pealkiri on „Konfidentsiaalsus ja andmekaitse”, on lõigetes 2 ja 4 sätestatud:
„2.      Sisejuurdluste käigus mis tahes vormis edastatud või saadud informatsioon on ametisaladus ning seda kaitstakse Euroopa ühenduste
institutsioonide suhtes kohaldatavate sätetega.
Sellist informatsiooni võib edastada ainult nendele isikutele, kelle ülesanded Euroopa ühenduste institutsioonides või liikmesriikides
nõuavad neilt selle teadmist, samuti võib seda kasutada üksnes pettuste, korruptsiooni või muu ebaseadusliku tegevuse ennetamiseks.
[…]
4.      [OLAF‑i] direktor ja artiklis 11 nimetatud järelevalvekomitee liikmed tagavad käesoleva artikli ning asutamislepingu artiklite 286
ja 287 kohaldamise.”
Nimetatud määruse artikkel 9 näeb ette:
„1.      Kui [OLAF] on juurdluse lõpetanud, koostatakse direktori juhtimisel aruanne, milles teatatakse kindlakstehtud asjaolud, võimalik
finantskahju ja juurdluse tulemused, kaasa arvatud [OLAF‑i] direktori soovitused vajalike meetmete kohta.
2.      Kõnealuste aruannete koostamisel võetakse arvesse asjaomase liikmesriigi siseriiklikes õigusaktides sätestatud menetlusnorme.
Sel viisil koostatud aruandeid tunnustatakse riigi inspektorite koostatud haldusaruannetega samal viisil ja samadel tingimustel
ning neid on lubatud kasutada tõenditena selle liikmesriigi haldus- ja kohtumenetluses, kus nende kasutamine on vajalik. Nende
kohta kehtivad samad hindamisreeglid kui riigi inspektorite koostatud haldusaruannete kohta ja nad on viimati nimetutega võrdväärsed.
[...]
4.      Sisejuurdluse kohta koostatud aruanded ja kõik asjakohased vajalikud dokumendid saadetakse asjaomasele institutsioonile või
asutusele. Institutsioon või asutus võtab sisejuurdluse tulemustest tingitud meetmed, eelkõige distsiplinaar- ja õiguslikud
meetmed, ning teatab sellest [OLAF‑i] direktorile tähtaja jooksul, mille direktor on oma aruande resolutsioonis määranud.”
Määruse nr 1073/1999 artikkel 11 sätestab:
„1.      Järelevalvekomitee tugevdab [OLAF‑i] sõltumatust, kontrollides korrapäraselt juurdlusülesannete täitmist.
[…]
2.      Järelevalvekomitee koosneb viiest väljastpoolt valitud sõltumatust isikust, kellel on vajalik kvalifikatsioon, selleks et
nimetada neid [OLAF‑i] tegevusvaldkondadega seotud kõrgematele ametikohtadele oma riigis. Nad nimetatakse ametisse Euroopa
Parlamendi, nõukogu ja komisjoni ühisel kokkuleppel.
[…]
5.      Ülesannete täitmisel ei taotle ega võta [järelevalvekomitee] liikmed vastu juhiseid üheltki valitsuselt, institutsioonilt
ega asutuselt.
[…]
7.      Direktor esitab järelevalvekomiteele igal aastal käesoleva määruse artiklis 1 nimetatud [OLAF‑i] tegevuse kava. Direktor teavitab
komiteed korrapäraselt [OLAF‑i] tegevusest, juurdlustest, nende tulemustest ning võetavatest meetmetest. Kui juurdlus on kestnud
üle üheksa kuu, teatab direktor järelevalvekomiteele selle lõpetamist takistavad põhjused ja juurdluse lõpetamiseks eeldatavalt
vajaliku aja. Direktor teavitab komiteed juhtudest, kui asjaomane institutsioon või asutus ei ole järginud tema soovitusi.
Direktor teavitab komiteed juhtudest, mille puhul tuleb edastada informatsiooni liikmesriigi õigusasutustele.
8.      Järelevalvekomitee võtab aastas vastu vähemalt ühe tegevusaruande ja saadab selle institutsioonidele. Komitee võib esitada
Euroopa Parlamendile, nõukogule, komisjonile ja kontrollikojale aruanded [OLAF‑i] juurdlustulemuste ning võetud meetmete kohta.”
Määruse nr 1073/1999 artikkel 12 käsitleb OLAF‑i direktorit. Seal on korratud otsuse 1999/352 teatud sätteid ja lisaks sellele
on lõikes 3 sätestatud:
„Välis- ja sisejuurdluste algatamise, toimetamise ning neile järgnevate aruannete koostamisega seotud ülesannete täitmisel
ei taotle ega võta direktor vastu juhiseid üheltki valitsuselt, institutsioonilt ega asutuselt. Kui direktori arvates seab
komisjoni võetud meede kahtluse alla tema sõltumatuse, on tal õigus pöörduda hagiga Euroopa Kohtusse komisjoni vastu.
Direktor esitab Euroopa Parlamendile, nõukogule, komisjonile ja kontrollikojale korrapäraselt aruande [OLAF‑i] toimetatud
juurdluste tulemuste kohta, võttes arvesse nende juurdluste konfidentsiaalsust, asjaomaste isikute seaduslikke õigusi ning
vajaduse korral kohtumenetluse suhtes kohaldatavaid siseriiklikke õigusnorme.
Eespool nimetatud institutsioonid tagavad [OLAF‑i] toimetatud juurdluste konfidentsiaalsuse, asjaomaste isikute seaduslikud
õigused ning kohtumenetluse algatamise korral selle suhtes kohaldatavate kõikide siseriiklike õigusnormide järgimise.”
Sama määruse artikli 14 kohaselt:
„Kuni personalieeskirjade muutmiseni võivad kõik Euroopa ühenduste ametnikud ja teised teenistujad esitada kõnealuste eeskirjade
artikli 90 lõikes 2 sätestatud korras [OLAF‑i] direktorile käesoleva artikli alusel kaebuse [OLAF‑i] poolt sisejuurdluse käigus
tema vastu võetud meetme kohta. Selliste kaebuste puhul tehtavate otsuste suhtes kohaldatakse personalieeskirjade artiklit 91.
Eespool nimetatud sätteid kohaldatakse analoogia põhjal institutsioonide ja asutuste personali suhtes, kes ei ole hõlmatud
personalieeskirjadega.”
Parlament, nõukogu ja komisjon sõlmisid 25. mail 1999 institutsioonidevahelise kokkuleppe, mis käsitleb Euroopa Pettustevastase
Ameti (OLAF) sisejuurdlust (EÜT L 136, lk 15; ELT eriväljaanne 01/03, lk 105; edaspidi „institutsioonidevaheline kokkulepe”).
Selle kokkuleppega leppisid nimetatud institutsioonid kokku „võtta vastu ühiseeskirjad, mis koosnevad rakendusmeetmetest,
mis on vajalikud [OLAF‑i] korraldatud juurdluse tõrgeteta toimumise tagamiseks nende institutsioonis”, samuti „[k]oostada
sellised eeskirjad ja kohaldada neid viivitamata, võttes vastu siseotsuse kooskõlas käesolevale kokkuleppele lisatud näidisega,
ja kalduda näidisest kõrvale ainult juhul, kui nende konkreetsed nõuded muudavad sellise kõrvalekalde tehnilistel põhjustel
vajalikuks”.
Institutsioonidevahelises kokkuleppes on täpsustatud, et „[t]eisi institutsioone ning asutusi, mis on asutatud EÜ või Euratomi
asutamislepingutega või nende alusel, kutsutakse käesoleva kokkuleppega liituma, edastades deklaratsiooni, mis on adresseeritud
ühiselt allakirjutanud institutsioonide presidentidele ja eesistujale”.

Vaidlustatud otsus
EKP nõukogu võttis vaidlustatud otsuse vastu EKPS põhikirja artikli 12 lõike 3 alusel.
Vaidlustatud otsuse esimesed kaheksa põhjendust on sõnastatud järgmiselt:
„arvestades, et:
(1)      EKP koos Euroopa ühenduste institutsioonidega ja liikmesriikidega peab ühenduste finantshuvide kaitset ning pettuse ja ühenduste
finantshuve kahjustava muu ebaseadusliku tegevuse vastast võitlust väga oluliseks;
(2)      Euroopa Ülemkogu Kölni tippkohtumisel 1999. aasta juunis peeti ülimalt soovitatavaks, et EKP ühineks Euroopa ühenduste institutsioonidega
nende püüdlustes võidelda Euroopa Liidus pettuse vastu;
(3)      EKP omistab suurt tähtsust oma finantshuvide kaitsele ning jõupingutustele võitluses pettuse ja finantshuve kahjustava muu
ebaseadusliku tegevuse vastu;
(4)      nende eesmärkide saavutamiseks tuleb täielikult välja arendada kõik olemasolevad vahendid, eelkõige EKP‑le ja Euroopa ühenduste
institutsioonidele langevate uurimiskohustuste kontekstis, säilitades seejuures EKP ja Euroopa ühenduste institutsioonide
vahelise ülesannete jaotumise praeguse tasakaalu;
(5)      Euroopa ühenduste institutsioonid ja liikmesriigid on rakendanud meetmeid pettuse ja ühenduste finantshuve kahjustava muu
ebaseadusliku tegevusega võitlemiseks Euroopa ühenduse asutamislepingu […] artikli 280 alusel;
(6)      asutamisleping ja [EKPS] põhikiri näevad ette EKP sõltumatuse; asutamislepingu ja [oma] põhikirja kohaselt on EKP‑l oma eelarve
ja rahalised vahendid, mis seisavad lahus Euroopa ühenduste eelarvest ja vahenditest;
(7)      pettusevastase võitluse meetmete tugevdamiseks asutas komisjon [otsusega 1999/352] oma osakonnana [OLAF‑i], mille ülesandeks
on viia läbi vastav haldusuurimine;
(8)      pettuse- ja EKP finantshuve kahjustava muu ebaseadusliku tegevuse vastane võitlus on üks siseauditi direktoraadi põhifunktsioonidest
ning direktoraat vastutab EKP‑s vastava haldusuurimise läbiviimise eest”.
Vaidlustatud otsuse põhjendus 10 osutab, et „siseauditi direktoraadi tegevuse sõltumatuse tõhustamiseks ja tugevdamiseks pettuse
ja EKP finantshuve kahjustava muu ebaseadusliku tegevuse vastases võitluses peaks direktoraat sellest aru andma pettustevastasele
komisjonile, mis koosneb kõrge kvalifikatsiooniga sõltumatutest, asutusevälistest isikutest”.
Vaidlustatud otsuse artiklis 2, mille pealkiri on „Pettusest teatamise kohustus”, on sätestatud:
„Siseauditi direktoraat vastutab käesoleva otsuse ja EKP‑s kehtivate protseduuride kohaselt kõikide pettuse ja EKP finantshuve
kahjustava muu ebaseadusliku tegevuse ärahoidmise ja avastamisega seotud küsimuste, samuti EKP asjaomaste sise-eeskirjade
ja/või ‑juhendite täitmisega seotud küsimuste uurimise ja nende kohta aru andmise eest.”
Vaidlustatud otsuse artikli 1 lõigetega 1 ja 2 on asutatud pettustevastane komisjon (edaspidi „EKP pettustevastane komisjon”),
mis tugevdab siseauditi direktoraadi sõltumatust tema tegevuses, millele osutab otsuse artikkel 2, teostab selle üle regulaarset
järelevalvet ja vastutab tegevuse nõuetekohasuse eest.
Nagu näevad ette vaidlustatud otsuse artikli 1 lõiked 3–5, koosneb EKP pettustevastane komisjon kolmest asutusevälisest sõltumatust
isikust, kes on määratud EKP nõukogu otsusega kolmeks aastaks ja kellel on keelatud oma tööülesannete täitmisel taotleda või
võtta vastu korraldusi EKP organitelt, Euroopa ühenduste institutsioonidelt või organitelt, valitsustelt või muudelt institutsioonidelt
või organitelt.
Tagamaks, et siseauditi direktoraat saaks tegutseda tulemuslikult ja vajalikul sõltumatuse tasemel, näeb vaidlustatud otsuse
artikkel 3 ette, et siseauditi direktor annab pettuseküsimustest aru EKP pettustevastasele komisjonile. Lisaks sätestab otsuse
artikli 1 lõige 7, et siseauditi direktor esitab nimetatud komisjonile igal aastal siseauditi direktoraadi tegevuskava ja
et direktoraat hoiab komisjoni pidevalt oma tegevusega kursis, eelkõige mis puudutab uurimist, selle tulemusi ja nendega seoses
võetud meetmeid. Samas sättes on veel märgitud, et siseauditi direktor teatab EKP pettustevastasele komisjonile juhtumitest,
mil EKP organid on jätnud täitmata tema soovitused, ja juhtudest, mil on vaja edastada teavet liikmesriigi õigusasutustele.
Vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 8 kohaselt esitab EKP pettustevastane komisjon oma tegevuse kohta EKP nõukogule, EKP välisaudiitoritele
ja Euroopa Kontrollikojale aruanded siseauditi direktoraadi uurimistulemuste ja nendega seoses rakendatud meetmete kohta,
samuti vähemalt ühe tegevusaruande aastas. Otsuse artikli 1 lõike 10 alusel võib komisjon teavitada pädevat siseriiklikku
õigusasutust juhtudel, kui siseriikliku kriminaalõiguse rikkumine on mõistlikult tõendatud.
Vaidlustatud otsuse artikkel 4 näeb eeskätt ette siseauditi direktoraadi kohustuse teavitada uurimisaluseid isikuid ja anda
neile võimalus esitada oma seisukoht enne, kui tehakse neile nimeliselt viitavad järeldused. Otsuse artikli 5 esimene lõik
täpsustab, et siseauditi direktoraadi tegevuses „lähtutakse nii lepingutes, eelkõige Euroopa Liidu lepingu artiklis 6, kui
ka Euroopa ühenduste privileegide ja immuniteetide protokollis sätestatud reeglitest, võttes arvesse [EKP] personali töölepingutingimusi”.
Vaidlustatud otsuse artikli 5 teine lõik näeb ette:
„EKP töötajad peavad teatama ja kõik teised isikud võivad teatada pettustevastasele komisjonile või siseauditi direktoraadile
kõikidest pettustest või EKP finantshuve kahjustavast muust ebaseaduslikust tegevusest. Pettustevastase komisjoni või siseauditi
direktoraadi tegevusele käesolevas otsuses osutatud viisil kaasa aidanud EKP töötajaid ei tohi mingil juhul kohelda ebavõrdselt
ega diskrimineerivalt.”
Sama otsuse artiklis 6 on sätestatud, et iga EKP töötaja võib esitada EKP juhatusele või EKP pettustevastasele komisjonile
kaebuse siseauditi direktoraadi tegevuse või tegevusetuse kohta, kui see on talle negatiivset mõju avaldanud.
Vaidlustatud otsuse artikli 1 lõige 9 sätestab:
„Pettustevastane komisjon vastutab suhete eest [...] määruse [...] nr 1073/1999 […] artiklis 11 viidatud [OLAF‑i] järelevalvekomiteega.
Nendes suhetes järgitakse EKP otsusega kehtestatud põhimõtteid.”

Hagi
Komisjon taotleb oma hagiavalduses vaidlustatud otsuse tühistamist põhjendusel, et see on vastuolus määrusega nr 1073/1999,
eriti selle määruse artikliga 4.
Ta väidab esiteks, et vaidlustatud otsuse põhjendusest 8 ja artiklist 2 ilmneb, et selle otsuse sõnastuse põhjal on pettustevastase
võitluse valdkonna haldusuurimised EKP‑s siseauditi direktoraadi ainupädevuses. See tähendab nii määrusega nr 1073/1999 OLAF‑ile
omistatud uurimispädevuse kui ka selle määruse kohaldatavuse eitamist EKP suhtes ja kajastab seisukohta, mida EKP kaitses
kogu selle määruse ettevalmistamise ajal. Vaidlustatud otsuse põhjendustes on niisiis sõnaselgelt vahet tehtud EÜ artikli 280
alusel kehtestatud korra ja EKP jaoks kehtestatava korra vahel, viidates EKP sõltumatusele ja asjaolule, et tal on oma eelarve
ja oma rahalised vahendid.
Vaidlustatud otsusega kehtestatud korra erinevus ja erandlikkus määrusest nr 1073/1999 tuleneva korraga võrreldes nähtub ka
tõsiasjast, et ainus kokkupuutepunkt nende kahe korra vahel on vaidlustatud otsuse artikli 1 lõige 9, mis näeb ette, et EKP
pettustevastane komisjon vastutab suhete eest OLAF‑i järelevalvekomiteega, järgides EKP otsusega kehtestatavaid põhimõtteid.
Teiseks väidab komisjon, et EKP tehtud valikut järgides ei näe vaidlustatud otsus ette ainsatki meedet määruse nr 1073/1999
artikli 4 lõike 6 täitmiseks, vaid sätestab hoopis, et EKP töötajad on kohustatud kõikidest pettustest teatama pigem siseauditi
direktoraadile kui OLAF‑ile.

EKP poolt enda kaitseks esitatud väited
EKP väidab esiteks, et vaidlustatud otsus ei ole määrusega nr 1073/1999 vastuolus. Kuna nimetatud otsus on EÜ artikli 230
tähenduses igati seaduslik, tuleb hagi jätta rahuldamata sõltumata küsimusest, kas määrus nr 1073/1999 on EKP suhtes kohaldatav
või mitte.
Teiseks väidab EKP, et seda määrust tuleb tõlgendada nii, et see ei ole tema suhtes kohaldatav. Kui Euroopa Kohus seda nii
ei tõlgenda, siis peaks ta ju tuvastama, et nimetatud määrus on ebaseaduslik, kuna see on vastu võetud EÜ artikli 105 lõiget 4,
EÜ artikleid 108 ja 280 ning proportsionaalsuse põhimõtet rikkudes, ning järelikult jätma selle määruse kohaldamata vastavalt
EÜ artiklile 241.
Esmajärjekorras tuleb uurida küsimust, kas määrus nr 1073/1999 on kohaldatav, ja teiseks ainult juhul, kui leitakse, et see
on kohaldatav, tuleb kontrollida, kas vaidlustatud otsus eirab nimetatud määruse sätteid.

Määruse nr 1073/1999 kohaldatavus
Et teha kindlaks, kas määrus nr 1073/1999 tuleb jätta kohaldamata, nagu väidab EKP, tuleb esmalt uurida, kas seda määrust
tuleb tõlgendada nii, et see on EKP suhtes kohaldatav, ning jaatava vastuse korral tuleb teiseks kontrollida, kas võib teha
järelduse, et see määrus ei ole võimaliku ebaseaduslikkuse tõttu kohaldatav vastavalt EÜ artiklile 241.

Määruse nr 1073/1999 ulatus
EKP väidab, et määrust nr 1073/1999 tuleb tõlgendada nii, et EKP ei kuulu selle kohaldamisalasse. Ta märgib selles osas eelkõige,
et nimetatud määruse artikli 1 lõikes 3 kasutatud väljend „asutamislepingutega või nende alusel loodud […] talitustes, ametites
ja asutustes” ei ole eriti täpne, mistõttu seda võib – pidades silmas, et määruse õiguslikuks aluseks on valitud EÜ artikli 280
lõige 4 – mõista nii, et see ei hõlma „asutusi”, mille finantshuvid erinevad Euroopa Ühenduse finantshuvidest ega ole seotud
ühenduse eelarvega.
EKP väitel on selline tõlgendus ka ainus, mille puhul see määrus jääb seaduslikuks, mistõttu Euroopa Kohtu praktikast lähtudes
tuleb eelistada seda tõlgendust (29. juuni 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑135/93: Hispaania
vs
. komisjon, EKL 1995, lk I‑1651, punkt 37).
Nende argumentidega ei saa nõustuda.
Tuleb nentida, nagu komisjon ja menetlusse astujad on õigustatult väitnud, et määruse nr 1073/1999 artikli 1 lõikes 3 esinevaid
sõnu „asutamislepingutega või nende alusel loodud institutsioonides, talitustes, ametites ja asutustes” ei saa tõlgendada
nii, et need ei hõlma EKP‑d.
Selles osas piisab märkimisest, et millised ka ei oleks EKP seisundi erisused ühenduse õiguskorra järgi, on EKP asutatud EÜ asutamislepinguga,
nagu nähtub juba EÜ artikli 8 sõnastusest.
Määruse nr 1073/1999 preambulist ega sätetest ei ilmne, et ühenduse seadusandja oleks soovinud teha mingit vahet asutamislepingutega
või nende alusel loodud institutsioonide, talituste, ametite ja asutuste vahel, nimelt jätta nende hulgast välja need talitused,
ametid ja asutused, kelle käsutuses on ühenduste eelarvest eraldiseisvad varad.
Määruse nr 1073/1999 põhjenduses 7 on seevastu sõnaselgelt rõhutatud vajadust laiendada OLAF‑i sisejuurdluse kohaldamisala
nii, et ta toimetaks seda „kõikides” nimetatud institutsioonides, organites, ametites ja asutustes.
Arvestades määruse nr 1073/1999 selget sõnastust, ei jää mingit kahtlust, et määrust tuleb tõlgendada nii, et see on kohaldatav
ka EKP suhtes, sõltumata sellest, kas see asjaolu võib mõjutada küsimust, kas nimetatud määrus on seaduslik.

Määruse nr 1073/1999 seaduslikkuse vaidlustamine EKP poolt
Kuna EKP kuulumine määruse nr 1073/1999 kohaldamisalasse on kindlaks tehtud, on vaja kontrollida, kas see määrus tuleb jätta
EÜ artikli 241 alusel kohaldamata, nagu väidab EKP.
EKP väidab selle kohta esiteks, et määrust nr 1073/1999 ei saanud vastu võtta EÜ artikli 280 alusel, mistõttu selle määrusega
on ületatud volituste piire. Teiseks leiab ta, et selle määruse vastuvõtmisel on rikutud olulisi menetlusnorme, kuna EKP‑ga
eelneva konsulteerimise nõuet, mida käsitleb EÜ artikli 105 lõige 4, ei ole antud juhul järgitud. Kolmandaks väidab EKP, et
tema arvamine määruse nr 1073/1999 kohaldamisala sisse on vastuolus EÜ asutamislepinguga, kuna see kahjustab EKP sõltumatust,
nagu see on sätestatud EÜ artiklis 108. Neljandaks eirab see määrus proportsionaalsuse põhimõtet, kuna selle kohaldamine EKP
suhtes ei ole sobiv määrusega taotletavate eesmärkide saavutamiseks ja kuna määrus läheb kaugemale sellest, mis on vajalik
nende eesmärkide saavutamiseks.
Komisjon ja menetlusse astujad vaidlevad vastu väitele, et määrus nr 1073/1999 on ebaseaduslik. Lisaks väidab komisjon alustuseks,
et EKP‑l ei ole õigust EÜ artiklile 241 tuginedes nõuda kõnealuse määruse kohaldamata jätmist.
Neil asjaoludel tuleb kindlaks teha, kas EKP‑l on käesolevas asjas õigus tugineda määruse nr 1073/1999 ebaseaduslikkusele,
ning jaatava vastuse korral kontrollida, kas selliselt esitatud väide võib olla põhjendatud.

Seaduslikkuse vaidlustamise vastuvõetavus
Komisjon väidab, et kostjal ei ole käesolevas menetluses õigust tugineda määruse nr 1073/1999 võimalikule ebaseaduslikkusele
EÜ artikli 241 alusel, kuna EKP ei ole vaidlustanud seda määrust EÜ artikli 230 alusel viimati nimetatud sättes ette nähtud
kahekuulise tähtaja jooksul.
EKP leiab omalt poolt, et EÜ artikliga 241 nõutavad tingimused on käesolevas asjas igati täidetud, kuna parlament ja nõukogu
võtsid määruse nr 1073/1999 vastu ühiselt, rikkusid olulist menetlusnormi, ületasid oma volituste piire ning kuna määrus on
vastuolus EÜ asutamislepingu ja proportsionaalsuse põhimõttega. EKP lisab, et ta hoidus selle määruse peale tühistamishagi
esitamisest, olles veendunud, et määrus ei saa olla tema suhtes kohaldatav, kuna selle õiguslikuks aluseks on valitud EÜ artikkel 280
ja kuna enne määruse vastuvõtmist temaga ei konsulteeritud.
Seoses sellega tuleb kindlasti meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt muutub ühenduse institutsioonide tehtud
otsus selle adressaadi suhtes lõplikuks, kui ta ei ole seda vaidlustanud EÜ artikli 230 viiendas lõigus ette nähtud tähtaja
jooksul (vt viimasena 22. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑241/01: National Farmers’ Union, EKL 2002, lk I‑9079, punkt 34
ja viidatud kohtupraktika).
Pealegi on Euroopa Kohus veel tuvastanud, et üldpõhimõttega, mida väljendab EÜ artikkel 241 ja mis peab tagama, et igaühel
on või oleks olnud võimalus vaidlustada tema vastu suunatud otsuse aluseks olev ühenduse õigusakt, ei lähe mingil määral vastuollu
see, et määrus muutub lõplikuks isiku jaoks, kelle suhtes seda tuleb pidada üksikaktiks ja kes oleks kahtlemata saanud nõuda
selle tühistamist EÜ artikli 230 alusel, mistõttu see isik ei saa enam tugineda määruse ebaseaduslikkusele siseriiklikus kohtus.
Euroopa Kohus on leidnud, et see järeldus on kohaldatav määruste suhtes, millega on kehtestatud dumpinguvastased maksud, kuna
need toimivad kahte moodi, olles normatiivse sisuga aktid, mis võivad puudutada teatud ettevõtjaid otseselt ja isiklikult
(vt 15. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑239/99: Nachi Europe, EKL 2001, lk I‑1197, punkt 37).
Need meenutatud põhimõtted ei mõjuta siiski üldse EÜ artikliga 241 kehtestatud reeglit, mille sõnastuse kohaselt võib menetluses,
kus arutamisele tuleb selles sättes osutatud määrus, iga menetlusosaline taotleda Euroopa Kohtult artikli 230 teises lõigus
esitatud alustel selle määruse kohaldamata jätmist.
Käesolevas asjas tuleb sedastada, et ükski menetlusosaline ei ole seadnud kahtluse alla, et määrus nr 1073/1999 on normatiivse
sisuga, ja täpsemalt ei ole väidetud seda, et nimetatud määrus tuleks võrdsustada üksikaktiga, ega seda, et sellisel juhul
on EKP selle adressaat.
Neil asjaoludel ei saa jätta EKP‑d ilma õigusest tugineda käesolevas kohtuasjas EÜ artikli 241 alusel määruse nr 1073/1999
võimalikule ebaseaduslikkusele ja väide, et seaduslikkuse vaidlustamine on vastuvõetamatu, tuleb seega tagasi lükata.

Väide, et õiguslik alus puudub
Seaduslikkuse vaidlustamist põhjendades nõuab EKP oma esimeses väites, et määrus nr 1073/1999 tuleb jätta kohaldamata põhjusel,
et seda ei saanud vastu võtta EÜ artikli 280 alusel.
Esiteks on selles sättes sisalduv väljend „ühenduse finantshuvid” seotud üksnes Euroopa Ühenduse eelarve kulude ja tuludega.
Seetõttu on välistatud, et nimetatud artikli alusel saaks võtta meetmeid pettuste vastu võitlemiseks EKP‑s, kuna tal on oma
eelarve ja oma vara.
Teiseks ja üldisemalt ei volita EÜ artikkel 280 võtma meetmeid pettuste vastu võitlemiseks asutamislepingutega või nende alusel
loodud institutsioonides, talitustes, ametites ja asutustes.
Mõiste „ühenduse finantshuve kahjustav”
–       EKP argumendid
EKP sõnul annab EÜ artikkel 280 õiguse võtta pettusevastaseid meetmeid üksnes ühenduse eelarve kaitseks. Sellest annab tunnistust
tõsiasi, et mainitud säte paikneb EÜ asutamislepingu viienda osa II jaotises, mille pealkiri on „Rahandussätted” ja mis tervikuna
käsitleb ühenduse eelarve koostamise, ettevalmistamise, vastuvõtmise ja täitmise ning kulude omavahenditest rahastamise eri
tahke.
Sellest tulenevalt ei saa EÜ artikli 280 alusel pettuste vastu võitlemiseks vastu võetud ühenduse sätteid kohaldada EKP suhtes,
kuna viimati nimetatul on oma eelarve, mis seisab lahus Euroopa Ühenduse eelarvest ja kajastab EKP finantssõltumatust.
Nagu nähtub EKPS põhikirja artiklitest 28–30, pärinevad EKP vahendid eranditult vaid EKP osanikeks olevatelt riikide keskpankadelt
saadud sissemaksetest ja EKP või riikide keskpankade tegevusest saadud kasumist, mis jaotatakse vastavalt sama põhikirja artiklitele 32
ja 33. Ühenduse eelarvest ei eraldata EKP‑le üldse vahendeid ja ei ole olemas mehhanismi, millega katta sellest eelarvest
EKP võimalikku kahjumit, kuna vastavalt EKPS põhikirja artikli 33 lõikele 2 kaetakse kahjum EKP üldreservfondi arvelt ja vajaduse
korral katavad selle riikide keskpangad.
EKP lisab, et EÜ asutamislepingu viies osa, mille pealkiri on „Ühenduse institutsioonid” ja milles sisaldub EÜ artikkel 280,
käsitleb tulenevalt oma pealkirjast ühenduse institutsioone ega hõlma EKP‑d puudutavat peatükki. EKP rahalisi vahendeid reguleerib
EKPS põhikirja VI peatükk „EKPS finantseeskirjad”.
EKP finantssõltumatust kinnitab veelgi asjaolu, et tema eelarve ja raamatupidamise aastaaruande kinnitamine on EKP organite
ainupädevuses, nagu ilmneb EKPS põhikirja artikli 26 lõikest 2 ning EKP kodukorra, mida on muudetud 22. aprillil 1999 (EÜT
L 125, lk 34), artiklist 15 ja artikli 16 lõikest 4.
Ühenduse eelarve ja EKP eelarve võimalikud seosed on EKP ülesannete suhtes omakorda liiga kõrvalise tähtsusega, et õigustada
tema allutamist meetmetele, mis on võetud EÜ artikli 280 lõike 4 alusel. Töötajate palkadelt kinnipeetav ühenduse maks, mille
EKP kannab ühenduse eelarvesse, jääb nimelt alla 3% EKP eelarvest.
Tõlgendus, mida kaitseb EKP, on pealegi kooskõlas varasema õigusloomepraktikaga, mis tunnustab ühelt poolt „ühenduse finantshuvide”
ja teiselt poolt Euroopa ühenduste üldeelarve ja nende juhitavate eelarvete vastavust. Selles osas viitab EKP eelkõige „eeskirjade
eiramise” määratlusele nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide
kaitse kohta (EÜT L 312, lk 1; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340) artikli 1 lõikes 2 ja mõistele „Euroopa ühenduste finantshuve
kahjustav pettus”, mis on määratletud nõukogu 26. juuli 1995. aasta aktiga 95/C 316/03 koostatud Euroopa Ühenduste finantshuvide
kaitse konventsiooni (EÜT C 316, lk 49; ELT eriväljaanne 19/08, lk 57) artiklis 1.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Erinevalt seisukohast, mida kaitseb EKP oma esimeses väites, tuleb EÜ artiklis 280 sisalduvat väljendit „ühenduse finantshuvid”
tõlgendada nii, et see hõlmab mitte ainult ühenduste eelarve tulusid ja kulusid, vaid üldiselt ka teiste EÜ asutamislepinguga
loodud talituste, ametite ja asutuste eelarvete tulusid ja kulusid.
Kaalutluseks, mis lubab teha sellise järelduse, on esiteks asjaolu, et seda väljendit – nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku
punktis 117 – on kasutatud just EÜ artiklis 280 ja see erineb terminoloogiast, mida on kasutatud EÜ asutamislepingu viienda
osa II jaotise ülejäänud sätetes, mis viitavad alati Euroopa Ühenduse „eelarvele”. Sama kehtib Madalmaade valitsuse poolt
esile tõstetud asjaolu kohta, et väljend „ühenduse finantshuvid” tundub olevat laiema tähendusega kui „ühenduse tulu- ja kuluartiklid”,
mis esineb nimelt EÜ artiklis 268.
Teiseks näitab juba üksnes tõsiasi, et talitus, amet või asutus on asutatud EÜ asutamislepinguga, et see on loodud aitama
kaasa Euroopa Ühenduse eesmärkide saavutamisele ja kuulub ühenduse võrgustikku, mistõttu nimetatud lepingu alusel tema käsutuses
olevad vahendid kuuluvad oma olemuselt ühenduse omade ja otseste finantshuvide ringi.
Täpsemalt just EKP‑d käsitledes tuleb selles osas nentida, et nagu nähtub EÜ artiklist 8 ja EÜ artikli 107 lõikest 2, on EKP
asutatud ja talle on antud juriidilise isiku staatus EÜ asutamislepinguga. Lisaks ilmneb EÜ artikli 4 lõike 2 ja artikli 105
lõike 1 sõnastusest, et EKPS – milles EKP on kesksel kohal – esmane eesmärk on säilitada hindade stabiilsus ning nimetatud
eesmärki kahjustamata toetada Euroopa Ühenduse üldist majanduspoliitikat, selleks et kaasa aidata ühenduse eesmärkide saavutamisele,
nagu need on esitatud EÜ artiklis 2, kus muu hulgas on loetletud majandus- ja rahaliidu rajamine ning püsiva ja inflatsioonivaba
kasvu edendamine. Sellest järeldub, et EKP kuulub EÜ asutamislepingu alusel ühenduse võrgustikku.
Seda, et EKP vahendid ja nende kasutamine kuuluvad ilmselgelt Euroopa Ühenduse finantshuvide ja eesmärkide hulka, on kinnitatud
veel muudeski ühenduse erinevates sätetes.
Selliseks sätteks on eelkõige EKPS põhikirja artikkel 27, mille lõikes 1 on täpsustatud, et EKP raamatupidamisdokumente ja
kontosid kontrollima kutsutud organisatsioonivälised audiitorid peavad olema nõukogu poolt heaks kiidetud, ning lõikest 2
nähtub, et kontrollikoda on pädev kontrollima EKP juhtimise efektiivsust. Sama kehtib ka nimetatud põhikirja artikli 28 lõike 1
ja artikli 30 lõike 4 kohta, mis näevad ette, et EKP nõukogu võib suurendada EKP kapitali ja EKP võib taotleda täiendavaid
välisvaluutareserve neis piirides ja tingimustel, mille nõukogu seab. Viimaks annab EÜ artikli 107 lõige 5 nõukogule volituse
muuta EKPS põhikirja erinevaid sätteid, nende hulgas ka artikleid, mis sisalduvad põhikirja VI peatükis pealkirjaga „EKPS
finantseeskirjad”.
Eelnevatest kaalutlustest tuleneb, et EÜ artiklis 280 sisalduv mõiste „ühenduse finantshuvid” ei ole piiratud ainult Euroopa
Ühenduse eelarvega kitsas tähenduses, vaid see hõlmab ka EKP vahendeid ja kulusid (vt analoogia alusel EÜ artikli 179 (nüüd
EÜ artikkel 236) kohaldatavuse kohta Euroopa Investeerimispanga suhtes 15. juuni 1976. aasta otsus kohtuasjas 110/75: Mills
vs
. EIP, EKL 1976, lk 955, punkt 14).
Seda järeldust ei saa muuta ainuüksi asjaolu – eeldagem, et see on tõendatud –, et õigusloomepraktikas, mis lisaks kõigele
on varasem kui EÜ artikli 280 lõigete 1 ja 2 lisamine asutamislepingusse, on järgitud väljendi „ühenduse finantshuvid” teistsugust
käsitust.
Sellest tulenevalt ei saa asjaoluga, et määrus nr 1073/1999 puudutab ka EKP‑d, mis on asutatud EÜ asutamislepinguga, mille
alusel ta käsutab omavahendeid, mis seisavad lahus ühenduse eelarve vahenditest, põhjendada nimetatud määruse kohaldamata
jätmist EÜ artikli 241 alusel.
Võimalus võtta pettustevastaseid meetmeid asutamislepingutega või nende alusel loodud institutsioonides, organites, ametites
ja asutustes
Lähtudes EÜ artikli 280 lõike 4 sõnastusest, mis näeb ette, et Euroopa Ühendus võtab meetmeid, „pidades silmas tõhusa ja võrdväärse
kaitse võimaldamist liikmesriikides”, ning et need meetmed ei käsitle „siseriikliku kriminaalõiguse kohaldamist või siseriiklikku
õigusemõistmist”, leiab EKP, et ühenduse seadusandja volitused on piiratud nii, et ta võib võtta meetmeid vaid pettustevastase
võitluse paremaks korraldamiseks liikmesriikide tasandil. EKP väitel on välistatud, et sel alusel saaks võtta meetmeid võitluseks
pettuste või eeskirjade eiramise vastu, mis pannakse toime asutamislepingutega või nende alusel loodud institutsioonides,
organites, ametites ja asutustes.
Selle seisukohaga ei saa nõustuda.
Tuleb märkida, et kui Amsterdami lepingu koostajad tegid täpsustusi EÜ artikli 280 lõigetes 1 ja 4, pidasid nad tegelikult
selgelt silmas võitluse tugevdamist pettuste ja eeskirjade eiramiste vastu, mis kahjustavad Euroopa Ühenduse finantshuve,
tehes viimasele muu hulgas sõnaselgelt päris oma ülesandeks „võidelda” – nagu liikmesriigid – pettuste ja eeskirjade eiramiste
vastu võetavate „meetmetega”, mis „toimivad tõkestavalt” ja tagavad „liikmesriikides tõhusa kaitse”.
Kuigi EÜ artikli 280 lõikes 1 on täpsustatud, et need meetmed võetakse nimetatud artikli kohaselt, ei tähenda see tõsiasi
sugugi, et ühenduse volituste ulatus antud valdkonnas on piiritletud viitega ainult selle artikli järgnevatele lõigetele,
eriti lõikele 4.
Tegelikult tuleb EÜ artikli 280 lõiget 4 mõista nii, et sellega on ühenduse volituste määratlust täiendatud ja täpsustatud
pädevuse teostamise teatud tingimusi. See säte näeb seega ette tingimused, mis peavad olema täidetud ühenduse meetmete võtmise
menetluses, ja täpsustab ühtlasi, et ühenduse tegevus on suunatud nii pettuste ennetamisele kui ka nende vastu võitlemisele.
Samuti on seal osutatud, et ühenduse volitustel on teatud piirid, st võetud meetmed ei tohi käsitleda siseriikliku kriminaalõiguse
kohaldamist ega siseriiklikku õigusemõistmist.
Asjaolu, et EÜ artikli 280 lõige 4 viitab muu hulgas vajadusele võimaldada tõhus ja võrdväärne kaitse liikmesriikides, ei
saa, nagu märkis kohtujurist õigustatult oma ettepaneku punktis 108, tõlgendada selles kontekstis kui märki Amsterdami lepingu
koostajate kaudsest tahtest seada Euroopa Ühenduse tegevusele täiendavad piirid, mis on niivõrd alustrajavad nagu keeld võidelda
ühenduse finantshuve kahjustavate pettuste ja eeskirjade eiramiste vastu selliste normatiivsete meetmete võtmisega, mis puudutavad
asutamislepingutega või nende alusel loodud institutsioone, organeid, ameteid ja asutusi.
Lisaks seigale, et ühenduse volituste selline piiramine ei tulene EÜ artikli 280 sõnastusest, tuleb märkida, et nagu väidavad
õigustatult komisjon ja kõik menetlusse astujad, ei ole see üldse kooskõlas selle sättega taotletavate eesmärkidega. Selge
on see, et Euroopa Ühenduse finantshuvide kaitse tõhusaks tagamiseks on pettusi ja eeskirjade muid eiramisi tingimata vaja
tõkestada ning nende vastu võidelda kõigil tasanditel, kus sellised nähtused võivad neid huve kahjustada. Lisaks võib sageli
juhtuda, et nende nähtustega, mille vastu võideldakse, on üheaegselt kaasatud eri tasanditel tegutsevad isikud.
Eelnevatest kaalutlustest järeldub, et EKP väide, et määrusel nr 1073/1999 puudub õiguslik alus, tuleb tagasi lükata ja seega
ei saa nimetatud määrust jätta sel põhjusel kohaldamata, tuginedes EÜ artiklile 241.

Väide, et EKP‑ga ei ole konsulteeritud
EKP leiab oma teises väites, et määrus nr 1073/1999 tuleb jätta kohaldamata põhjusel, et see on vastu võetud temaga eelnevalt
konsulteerimata, rikkudes EÜ artikli 105 lõiget 4.
EKP sõnul rikub nimetatud määrus tema enesekorraldusõigust, nagu see tuleneb eelkõige tuletatud pädevuse põhimõttest, samuti
EKPS põhikirja artikli 12 lõikest 3, mis näeb ette, et EKP nõukogu võtab vastu EKP kodukorra, ning sama põhikirja artiklist 36,
mis annab EKP nõukogule õiguse kehtestada EKP personali teenistustingimused, ja lõpuks EKP institutsioonilisest sõltumatusest,
millest annab tunnistust asjaolu, et talle on EÜ asutamislepingu alusel ette nähtud oma organid. Täpsemalt öeldes on määrusel
nr 1073/1999 tagajärjed, mis kahjustavad EKP sisestruktuuri ja/või personali.
EKP väidab, et see enesekorraldusõigus on „tema pädevusse kuuluv küsimus” EÜ artikli 105 lõike 4 tähenduses, nii et enne määruse
nr 1073/1999 vastuvõtmist oleks tulnud temaga konsulteerida, nagu see säte nõuab.
Komisjon väidab vastu, et EÜ artikli 105 lõige 4 ei osuta ükskõik missugusele ühenduse seadusandja vastu võetud õigusaktile,
mis võib EKP‑le tagajärgi tekitada, vaid õigusaktidele, mis puudutavad EKP vastutusalasse kuuluvaid sisulisi küsimusi eeskätt
rahapoliitika vallas. Nõukogu teeb samuti järelduse, et EÜ artikli 105 lõige 4 ei ole antud juhul kohaldatav, kuna määrus
nr 1073/1999 ei puuduta üldse EKP ülesandeid, vaid üksnes tema pädevust haldusjuhtimise alal.
Selles osas tuleb nentida, et EÜ artikli 105 lõige 4 paikneb EÜ asutamislepingu kolmanda osa VII jaotise II peatükis, mis
käsitleb rahapoliitikat, ja selles sättes ette nähtud kohustus EKP‑ga konsulteerida, kui on kavas vastu võtta õigusakt tema
pädevusse kuuluvates küsimustes, peab, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 140, sisuliselt tagama, et sellist akti
ei võetaks vastu enne, kui akti vastuvõtja on ära kuulanud selle asutuse arvamuse, kes tänu ühenduse raames teostatavatele
erivolitustele asjaomases valdkonnas ja tema käsutuses olevate asjatundjate kõrgele tasemele on eriti pädev andma oma panust
kavandatava akti vastuvõtmise menetluses.
Võitlus ühenduse finantshuve kahjustavate pettuste vastu, milles EKP‑le ei ole antud eriülesandeid, ei ole selline juhtum.
Ühtlasi tuleb nentida, et asjaolu, et määrus nr 1073/1999 võib mõjutada EKP sisemist organisatsiooni ja korda, ei luba teda
teistest asutamislepingutega või nende alusel loodud institutsioonidest, organitest, ametitest ja asutustest ainulaadsena
eristada.
Sellest järeldub, et EKP väide seoses asjaoluga, et temaga ei ole enne määruse nr 1073/1999 vastuvõtmist konsulteeritud, tuleb
tagasi lükata, ja et määrust ei saa jätta sel põhjusel EÜ artikli 241 alusel kohaldamata.

Väide, et on kahjustatud EKP sõltumatust
Poolte argumendid
Kolmanda väitega nõuab EKP määruse nr 1073/1999 kohaldamata jätmist põhjusel, et sellega ette nähtud haldusjuurdluste süsteem
eirab sõltumatust, mis on talle tagatud EÜ artikliga 108.
EKP sõnul laieneb see tagatis mitte ainult EKPS põhiülesannetele, mis on loetletud EÜ artikli 105 lõikes 2, vaid üldisemalt
ka kõigi muude ülesannete täitmisele, mis EKP‑le asutamislepingu alusel on antud, st eelkõige volitustele, mis on talle antud
EKPS põhikirja artikli 12 lõikega 3 ja artikli 36 lõikega 1 tema sisestruktuuri ja töötajatele kohaldatavate teenistustingimuste
osas, kusjuures need volitused hõlmavad pettustevastaste meetmete võtmist.
See järeldus tuleb teha eelkõige arvestades lähenemisaruannet, mille koostas Euroopa Rahainstituut aastal 1998 vastavalt EÜ asutamislepingu
artiklile 109j (nüüd EÜ artikkel 121) ja millest selgub, et riikide keskpankadel ja järelikult ka EKP‑l peab olema selline
sõltumatus, mis kaitseb neid „kõigi väliste mõjutuste” eest.
Peale selle tuleb arvesse võtta asjaolu, millele EKP juba osutas, kui ta põhjendas oma väidet määruse nr 1073/1999 õigusliku
aluse puudumise kohta, et EKP‑l on finantssõltumatus seoses sellega, et tal on oma eelarve, mis seisab lahus Euroopa Ühenduse
eelarvest.
Lõpuks omab tähtsust ka tõsiasi, et EKP juhtimisorganite liikmete seisund tagab nende sõltumatuse. EKP viitab selles osas
EÜ artikli 112 lõike 2 punktile b, mis määrab kindlaks EKP juhatuse liikmete nimetamise korra ning täpsustab, et nende ametiaeg
on kaheksa aastat ja neid ei saa ametisse tagasi nimetada. Samuti viitab ta EKPS põhikirja artikli 11 lõikele 4, mis näeb
ette, et Euroopa Kohus võib juhatuse liikme ametist tagandada ainult EKP nõukogu või juhatuse taotluse põhjal. Ühtlasi mainib
ta EKPS põhikirja artikli 14 lõiget 2, mis sätestab, et riigi keskpanga juhataja võib tema ametist vabastamise otsuse peale
esitada hagi Euroopa Kohtusse.
Määrusega nr 1073/1999 ette nähtud korra kohta väidab EKP, et kui OLAF‑ile anda õigus toimetada EKP‑s sisejuurdlust, rikub
see EKP sõltumatust, kuna nii selle õiguse teostamine kui ka lihtsalt selle teostamise võimalikkus võib avaldada survet EKP
nõukogu või juhatuse liikmetele ja ohustada nende sõltumatust otsuste tegemisel.
Kuigi ta möönab, et tõenäosus, et sellist survet kunagi praktikas avaldatakse või et sellel võib olla tagajärgi EKP otsuste
vastuvõtmisel, on äärmiselt väike, leiab ta, et vajadus kaitsta täielikku usaldust ebastabiilsete rahaturgude vastu nõuab
kõigi selliste olukordade vältimist, mis võiks kas või formaalselt või näiliselt tekitada hirmu, et OLAF‑i volitused võivad
anda komisjonile võimaluse EKP‑d mõjutada.
EKP rõhutab viimati mainitud küsimuses, et OLAF jääb komisjonisiseseks teenistuseks, mis säilitab teatud sidemed komisjoniga
eriti eelarveasjades, samuti on OLAF‑i töötajad, kellele laienevad Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjad, oma tööalases
edutamises komisjonist sõltuvad.
EKP avaldab ka mõningaid kahtlusi seoses OLAF‑i volituste teostamist piiravate tagatistega. Täpsemalt kahtleb EKP, kas määruse
nr 1073/1999 artikli 6 lõige 3 saab takistada OLAF‑i juurdluse läbiviimist, kui selleks puudub piisav alus. Samuti märgib
ta, et OLAF‑i kohustus järgida põhiõigusi ei tulene nimetatud määruse resolutiivosast, vaid üksnes selle preambulist.
Komisjon omakorda leiab alustuseks, et EKP on Euroopa Ühenduse lahutamatu koostisosa. Ta tuletab veel meelde, et EKP‑l on
EÜ artikli 291 alusel oma ülesannete täitmiseks vajalikud privileegid ja immuniteedid vastavalt tingimustele, mis on sätestatud
Euroopa ühenduste privileegide ja immuniteetide protokollis, ning et tema töötajate palgast peetakse kinni ühenduse maks.
Komisjon märgib samuti, et EKP allub Euroopa Kohtu kohtulikule kontrollile ja tema juhtimise efektiivsuse üle teostab kontrolli
kontrollikoda vastavalt EKPS põhikirja artikli 27 lõikele 2. Ta osutab ühtlasi, et EKP on kohustatud esitama iga-aastase EKPS
tegevust ning rahapoliitikat käsitleva aruande parlamendile, mille pädevad komisjonid võivad lisaks ära kuulata EKP presidendi
ja teised juhatuse liikmed, nagu näeb ette EÜ artikli 113 lõige 3.
Komisjoni sõnul toetab EKP rahanduspoliitika kõrval, mille suhtes tal on eripädevus, ka Euroopa Ühenduse üldise majanduspoliitika
eesmärkide saavutamist, nagu kinnitab EÜ artikli 105 lõige 1.
Komisjon väidab seejärel, et EÜ asutamislepingu erinevatest sätetest nähtub, et EKP ei jää välja ühenduse seadusandja võimupiirkonnast.
Ta mainib EÜ artikli 107 lõiget 5, mis sätestab, et nõukogu võib EKPS põhikirja erinevaid artikleid muuta, kui ta on saanud
selleks Euroopa Parlamendi nõusoleku. Seoses sellega rõhutab komisjon, et EKPS põhikirja artikli 36 lõige 1, mis näeb ette,
et EKP nõukogu kehtestab juhatuse ettepaneku põhjal EKP personali teenistustingimused, on nende sätete hulgas, mida nõukogu
võib sel viisil muuta, mis annab kinnitust, et isegi oma siseküsimustes ei ole EKP‑le antud täielikku sõltumatust ühenduse
seadusandjast.
Komisjon osundab veel EÜ artikli 107 lõiget 6, artikli 110 lõike 1 esimest taanet ja lõiget 3, millest ilmneb, et EKPS põhikirja
erinevad sätted nõuavad, et nõukogu võtaks täiendavaid meetmeid. Ta viitab ühtlasi EÜ artikli 105 lõikele 6, mille alusel
võib nõukogu anda EKP‑le teatavaid eriülesandeid krediidiasutuste usaldatavuse järelevalve alal.
Komisjoni arvates järeldub eeltoodust, et EKP sõltumatus, mille kaitse tagamisele on suunatud EÜ artikkel 108, on puhtalt
funktsionaalne ja piirdub eriülesannetega, mida ta täidab EÜ asutamislepingu ja EKPS põhikirja alusel. Selle sõltumatuse tagajärjel
ei jää EKP nimetatud lepingu normide alt välja.
Selles suhtes on EKP sarnases olukorras Euroopa Investeerimispangaga, mille kohta Euroopa Kohus on otsustanud, et tema funktsionaalse
ja institutsioonilise sõltumatuse tunnustamine ei tähenda seda, et ta on ühendustest täielikult eraldatud ja ükski ühenduse
õigusnorm tema suhtes ei kehti (3. märtsi 1988. aasta otsus kohtuasjas 85/86: komisjon
vs
. EIP, EKL 1988, lk 1281, ja 2. detsembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑370/89: SGEEM ja Etroy
vs
. EIP, EKL 1992, lk I‑6211).
EKP ei ole käesolevas kohtuasjas selgitanud, kuidas õigusaktid, mille ühenduse seadusandja on vastu võtnud pettustevastase
võitluse kohta, võivad praktikas takistada tema eriülesannete täitmist. Eelkõige ei muuda EKP sõltumatust mingil moel küsitavaks
tõsiasi, et selline sõltumatu asutus nagu OLAF võib EKP‑s toimetada pettustevastaseid haldusjuurdlusi, et välja selgitada
faktilised asjaolud, mille suhtes edasiste meetmete rakendamine on EKP või siseriiklike ametiasutuste ülesanne.
Lõpuks annab ka määrus nr 1073/1999 kõik põhiõiguste järgimiseks nõutavad tagatised, nagu nähtub eeskätt määruse artikli 4
lõigetest 1 ja 6, artikli 6 lõikest 3 ning artiklist 14.
Euroopa Kohtu hinnang
EKP esitatud väite käsitlemisel tuleb alustuseks märkida, et EÜ asutamislepingu koostajatel oli ilmselge kavatsus tagada,
et EKP saaks talle selle lepinguga antud ülesandeid täita sõltumatult.
See tahe ilmneb kõige konkreetsemalt EÜ artiklist 108, millega on sõnaselgelt keelatud ühelt poolt EKP‑l ja tema otsuseid
tegevate organite liikmetel neile EÜ asutamislepingu ja EKPS põhikirjaga pandud volitusi kasutades ning ülesandeid ja kohustusi
täites taotleda või saada juhiseid ühenduse institutsioonidelt või asutustelt, liikmesriikide valitsustelt või muudelt organitelt
ning teiselt poolt nimetatud ühenduse institutsioonidel ja asutustel ning valitsustel püüda mõjutada EKP otsuseid tegevate
organite liikmeid nende ülesannete täitmisel.
Samuti tuleb toonitada, et EKP‑l on juriidilise isiku staatus, tal on oma vara ja eelarve ning oma otsuseid tegevad organid,
tal on tema ülesannete täitmiseks vajalikud privileegid ja immuniteedid ning et EKP juhatuse liikme võib ametist tagandada
ainult Euroopa Kohus EKP nõukogu või juhatuse taotluse põhjal ja EKPS põhikirja artikli 11 lõikes 4 sätestatud tingimustel.
Kahtlemata võivad need tegurid omalt poolt tugevdada sõltumatust, mida käsitleb EÜ artikkel 108.
Tuleb siiski nentida, et esiteks on ka sellised ühenduse institutsioonid nagu parlament, komisjon või Euroopa Kohus ise sõltumatud
ja neil on tagatised, mis mitmes suhtes sarnanevad EKP‑le antud tagatistega. Seoses sellega võib viidata näiteks EÜ artikli 213
lõikele 2, mis täpsustab, et ühenduse üldistes huvides on komisjoni liikmed oma kohustuste täitmisel täiesti sõltumatud. Samas
sättes on EÜ artiklis 108 kasutatud sõnastusega üsna sarnaselt osutatud, et oma kohustuste täitmisel ei taotle ega võta komisjoni
liikmed vastu juhiseid üheltki valitsuselt ega mingilt muult organilt ning et iga liikmesriik kohustub hoiduma nende mõjutamisest
nende ülesannete täitmisel.
Teiseks tuleneb juba EÜ artikli 108 sõnastusest, et see säte pakub EKP‑le ja tema otsuseid tegevatele organitele kaitset sellise
välise mõju eest, mis võib mõjutada EKP‑le EÜ asutamislepingu ja EKPS põhikirjaga pandud „ülesannete” täitmist. Nagu märkis
kohtujurist oma ettepaneku punktides 150 ja 155, peab EÜ artikkel 108 sisuliselt kaitsma EKP‑d igasuguse poliitilise surve
eest, et ta saaks tulemuslikult taotleda oma ülesannetega seotud eesmärkide saavutamist tänu sellele, et ta teostab sõltumatult
talle sel otstarbel EÜ asutamislepingu ja EKPS põhikirjaga antud eripädevust.
Nagu aga komisjon ja menetlusse astujad põhjendatult väitsid, ei tähenda EKP sellise sõltumatuse tunnustamine seda, et ta
on Euroopa Ühendusest täielikult eraldatud ja ükski ühenduse õigusnorm tema suhtes ei kehti. EÜ artikli 105 lõikest 1 tuleneb
eelkõige, et EKP toetab ühenduse üldise majanduspoliitika eesmärke, samas kui EÜ artikkel 8 täpsustab, et EKP tegutseb talle
EÜ asutamislepinguga ja EKPS põhikirjaga antud volituste piires. Peale selle, nagu meenutas komisjon, allub EKP nimetatud
lepingus ja põhikirjas ette nähtud tingimustel eri laadi ühenduse kontrollile, mida teostavad nimelt Euroopa Kohus ja kontrollikoda.
Lõpuks ilmneb, et EÜ asutamislepingu koostajad ei ole üldse kavatsenud jätta EKP‑d välja kõigi ühenduse seadusandja normatiivsete
toimingute mõju alt, millest annavad tunnistust eeskätt EÜ artikli 105 lõige 6, artikli 107 lõiked 5 ja 6 ning artikli 110
lõike 1 esimene taane ja lõige 3, millele komisjon viitas.
Eelnevast järeldub, et miski ei võimalda
a priori
välistada, et ühenduse seadusandja võib talle EÜ asutamislepinguga antud volituste alusel ja samas sätestatud tingimustel
võtta normatiivseid meetmeid, mis on kohaldatavad ka EKP suhtes.
Lisaks tuleb sedastada, nagu rõhutasid nii komisjon kui ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 160, et EKP ei ole tõendanud,
kuidas tõsiasi, et tema suhtes on kohaldavad Euroopa Ühenduse finantshuve kahjustavate pettuste ja muu ebaseadusliku tegevuse
vastase võitluse vallas ühenduse seadusandja võetud meetmed, nagu on ette nähtud määruses nr 1073/1999, võib praktikas kahjustada
EKP suutlikkust täita sõltumatult talle EÜ asutamislepinguga pandud eriülesandeid.
Selles osas tuleb esmalt nentida, et ei asjaolu, et OLAF on asutatud komisjoni poolt ja lõimitud komisjoni haldus- ja eelarvestruktuuridesse
otsusega 1999/352 ette nähtud tingimustel, ega asjaolu, et selline EKP suhtes väline asutus sai ühenduse seadusandjalt õiguse
toimetada juurdlusi määrusega nr 1073/1999 ette nähtud tingimustel, ei saa iseenesest kahjustada EKP sõltumatust.
Nagu nähtub eelkõige määruse nr 1073/1999 põhjendustest 4, 10, 12 ja 18, samuti artiklist 4, artikli 5 teisest lõigust ning
artiklitest 6, 11 ja 12, näitab selle määrusega kehtestatud kord ühenduse seadusandja kindlat tahet seada OLAF‑ile antud volitustele
piirid esiteks tagatiste näol, mis peavad kindlustama OLAF‑i täieliku sõltumatuse eeskätt komisjonist, ja teiseks eeldades
ühenduse õigusaktide täielikku järgimist, mis hõlmab muu hulgas Euroopa ühenduste privileegide ja immuniteetide protokolli,
inimõigusi ja põhivabadusi, samuti Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirju ja ühenduste muude teenistujate teenistustingimusi.
Lisaks ilmneb määruse nr 1073/1999 sätetest, et nende volituste teostamisel tuleb järgida erinevaid nõudeid ja eritagatisi
ning nende ese on selgelt piiritletud. Määruse nr 1073/1999 artikkel 2 näeb selles osas ette, et OLAF‑i haldusjuurdlused viiakse
läbi määruse artiklis 1 sätestatud eesmärkide saavutamiseks ning vajaduse korral tuvastamaks, et juurdlusaluse tegevuse puhul
on tegemist eeskirjade eiramisega. Vahendid, mida OLAF nende eesmärkide saavutamiseks kasutab, on täpselt loetletud, nimelt
määruse artiklites 4, 7 ja 9.
Nagu nõukogu põhjendatult esile tõi, on määrusega nr 1073/1999 kehtestatud juurdluste toimetamise korra täpsem eesmärk võimaldada
kontrollida Euroopa Ühenduse finantshuve kahjustava pettuse, korruptsiooni või muu ebaseadusliku tegevusega seonduvaid kahtlusi
nii, et see ei sarnane sellistele kontrolli vormidele, mis nagu finantskontroll võivad olla süsteemikindlad. Vastupidi sellele,
mida väitis selle kohta EKP, ei saa OLAF‑i direktor otsustada alustada juurdlust, nagu ka asutamislepingutega või nende alusel
loodud institutsioon, talitus, amet ja asutus ei saa nõuda juurdluse alustamist, kui puuduvad piisavalt tõsised kahtlused.
Lisaks, nagu osutas EKP ise, tuleneb määruse nr 1073/1999 artikli 6 lõike 3 sõnastusest, et kirjalikus volituses, mis peab
olema antud OLAF‑i inspektoritele, peab olema näidatud juurdluse sisu.
Võimalike puuduste kohta selle määruse sätete kohaldamisel on piisav tõdeda, et selle tõttu ei saa määrus osutuda ebaseaduslikuks.
Teiseks tuleb selgitada, nagu märkisid nii komisjon, Madalmaade valitsus kui ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 167, et
sisejuurdlused, mida OLAF võib toimetada, peavad – nagu nähtub määruse nr 1073/1999 artikli 4 lõike 1 teisest lõigust – samuti
toimuma iga institutsiooni, talituse, ameti ja asutuse vastu võetud otsustes ettenähtud tingimuste ja korra kohaselt, mistõttu
ei saa välistada, et EKP võtab oma ülesannete täitmisega seotud võimalikud erisused selle otsuse tegemisel vajaduse korral
arvesse, kusjuures EKP‑l lasub kohustus tõendada, et piirangud, mida ta sellest tingituna seab, on vajalikud.
Kui lisaks eeldada, et teatud majandusettevõtjaid võib häirida, kui selline asutus nagu OLAF sai teatud volitused juurdluse
toimetamiseks EKP‑s, siis ei saa seetõttu, et need ettevõtjad ei tea, millist laadi need volitused täpselt on või ei tunne
neid erinevaid tagatisi, mida ühenduse seadusandja on volituste andmisel tingimuseks seadnud, muu hulgas neid, millega saab
tagada OLAF‑i sõltumatuse, väita, et tingituna sellisest asjaolust, mis seisneb vaid teabe puudumises või tegelikkuse ekslikus
käsitamises asjaomaste ettevõtjate poolt, kahjustab määrus nr 1073/1999 EKP sõltumatust.
Eelnevatest kaalutlustest järeldub, et EKP väide, et on kahjustatud tema sõltumatust, tuleb tagasi lükata, ja et määrust nr 1073/1999
ei saa jätta sel põhjusel EÜ artikli 241 alusel kohaldamata.

Väide, et on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet
EKP argumendid
Neljanda väitega nõuab EKP määruse nr 1073/1999 kohaldamata jätmist põhjusel, et sellega on eiratud proportsionaalsuse põhimõtet.
Esiteks väidab EKP, et nimetatud määrusega ette nähtud juurdluste toimetamise korra laiendamine tema suhtes on tarbetu, arvestades
seda, et leidub muid erinevaid kontrollimehhanisme, mis sobivad pettuste ennetamiseks ja nende vastu võitlemiseks EKP‑s.
Seoses sellega viitab ta EKPS põhikirja artiklile 27, mis sätestab esiteks, et EKP raamatupidamist auditeerivad EKP nõukogu
soovitatud ja nõukogu poolt heakskiidetud sõltumatud organisatsioonivälised audiitorid, ja teiseks, et kontrollikoda teostab
kontrolli EKP juhtimise efektiivsuse üle.
Lisaks on EKP nõukogu enesekorraldusõiguse alusel tegutsedes loonud veel kaks kontrollitasandit, nimelt siseauditi direktoraadi
ja EKP pettustevastase komitee.
Vaidlustatud otsusest ja 12. oktoobri 1999. aasta haldusringkirjast 8/99 EKP auditeerimise põhimõtete kohta nähtub esiteks,
et siseauditi direktoraadile, kus on kõrge tasemega asjatundjad, tehti ülesandeks pettusejuhtumeid piiranguteta uurida ja
koostada aruanne, ning teiseks, et see allüksus töötab EKP presidendi otseses vastutusalas ja tal on täielik funktsionaalne
sõltumatus.
EKP selgituste kohaselt on siseauditi direktoraat kohustatud järgima erinevaid rahvusvaheliselt tunnustatud auditeerimisstandardeid,
muu hulgas Siseaudiitorite Instituudi välja töötatud siseauditi kutsetegevuse standardeid ning Rahvusvahelise Arvestusekspertide
Föderatsiooni poolt vastu võetud rahvusvahelisi auditeerimise standardeid ja rahvusvahelisi auditeerimise rakendusjuhendeid,
milles on sätestatud audiitoritele kohaldatavad käitumisreeglid, juhitud nende tähelepanu pettuste ohule ning vajadusele aidata
kaasa pettuste ennetamisele ja avastamisele.
Teiseks väidab EKP, et mõned tema otsused või tehingud nõuavad äärmiselt range konfidentsiaalsuse tagamist. See puudutab eriti
nende EKP otsuste tegemise protsessi, millega kinnitatakse intressimäärad rahapoliitika tehingute tarbeks, rahatähtede tootmise
tehnilised aspektid ja toimingud, millega sekkutakse valuutakursside mõjutamisse.
EKP järeldab sellest, et kui tema suhtes kohaldatakse määrust nr 1073/1999, oleks ta sunnitud jätma OLAF‑i juurdluse alt välja
kõik toimingud, mis on seotud EÜ artikli 105 lõikes 2 loetletud põhiülesannetega ja mille üle kontrolli teostamine tuleb seega
usaldada ainult siseauditi direktoraadile, mistõttu OLAF‑i osa jääb vähetähtsaks ega ole seega kooskõlas nimetatud määrusega
taotletavate eesmärkidega.
Kolmandaks väidab EKP, et tema tegevusele on iseloomulik äärmine detsentraliseeritus, mis tähendab seda, et paljusid toiminguid
teevad riikide keskpangad. Seda detsentraliseeritust arvestades võib asjaolu, et OLAF‑ile antud juurdluspädevus puudutab ainult
EKP‑d, jättes välja riikide keskpangad, muuta selle pädevuse ebatõhusaks võitluses pettuste vastu, kuna OLAF ei saa toimetada
juurdlusi riikide keskpankades.
EKP selgituste kohaselt on EKP ja riikide keskpankade siseauditi ülesanded seevastu koordineeritud erinevate EKP nõukogu võetud
meetmetega, mis omalt poolt võimaldavad neis erinevates asutustes läbi viia ühendatud auditeid.
Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et ühenduse õiguse üldpõhimõtete hulka kuuluv proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et ühenduse
õigusnormi alusel rakendatavad meetmed oleksid taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad ega läheks kaugemale sellest, mis
on eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt eelkõige 18. novembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 137/85: Maizena, EKL 1987, lk 4587,
punkt 15, ja 10. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑491/01: British American Tobacco (Investments) ja Imperial Tobacco,
EKL 2002, lk I‑11453, punkt 122).
Nimetatud tingimuste kohtuliku kontrolli osas tuleb toonitada, et sellises valdkonnas, millega on tegu käesolevas asjas, tuleb
tunnustada ühenduse seadusandja ulatuslikku kaalutlusõigust, nii et selles valdkonnas võetud meetme õiguspärasust võib riivata
vaid meetme ilmselge sobimatus eesmärgi suhtes, mida pädev institutsioon püüab saavutada (vt selle kohta eespool viidatud
kohtuotsus British American Tobacco (Investments) ja Imperial Tobacco, punkt 123 ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks ei ole EKP tõendanud, et ühenduse seadusandja tegi ilmse kaalutlusvea. Ta võis ju olla seisukohal, et vaatamata asutamislepingutega
või nende alusel loodud erinevate institutsioonide, talituste, ametite ja asutuste oma kontrollimehhanismidele, millele teda
puudutavas osas viitab ka EKP, on Euroopa Ühenduse finantshuve kahjustava pettuse, korruptsiooni ja muu ebaseadusliku tegevuse
ennetamiseks ja nende vastu võitlemiseks vaja sisse seada kontrollimehhanism, mis on ühtaegu koondatud ühte asutusse, spetsialiseerunud
ja tegutseb nimetatud institutsioonidest, talitustest, ametitest ja asutustest sõltumatult ning ühetaoliselt.
Selles osas tuleb esmalt märkida, et OLAF‑ile usaldatud juurdlusülesanne erineb oma olemuselt ja spetsiifilise eseme poolest,
mida on käsitletud käesoleva kohtuotsuse punktis 141, üldistest kontrolliülesannetest nagu need, mis on pandud muu hulgas
kontrollikojale selles osas, mis puudutab EKP juhtimise efektiivsuse kontrolli ja organisatsioonivälistele audiitoritele selles
osas, mis puudutab tema raamatupidamise auditeerimist.
Käsitledes EKP siseauditi direktoraadile ja pettustevastasele komiteele vaidlustatud otsusega antud ülesandeid, tuleb teiseks
märkida, et ühenduse seadusandja võis hinnata, et asutamislepingutega või nende alusel loodud erinevate institutsioonide,
talituste, ametite ja asutuste tasandil omavahel seostamata kontrollimehhanismid, mis on loodud ning mille olemasolu ja üksikasjalik
kord on jäetud neist igaühe kaalutluste hooleks, ei ole taotletavate eesmärkide suhtes selline lahendus, mis toimib sama tõhusalt,
nagu võib suuta toimida regulatsioon, millega juurdlusfunktsioon koondatakse ühte spetsialiseerunud ja sõltumatusse asutusse.
Selles osas tuleb veel meelde tuletada, et määruse nr 1073/1999 eesmärk oli muu hulgas anda OLAF‑ile selline juurdlusülesanne,
mida ta täidab nii nende institutsioonide, talituste, ametite ja asutuste siseselt „sisejuurdluste” vahendusel kui ka neist
väljaspool „välisjuurdluste” kaudu.
Teiseks tuleb tõdeda, et kuigi EKPS tegutseb mitmes suhtes detsentraliseeritult, ei ilmne, et see asjaolu saaks üldse täielikult
halvata OLAF‑i poolt EKP‑s teostatavate juurdluste toime ja muuta täiesti kasutuks teabe, mida EKP edastab OLAF‑ile kooskõlas
määrusega nr 1073/1999, ja seda sõltumata tulemustest, mida võiks anda riikide keskpankades eesmärgipäraselt läbi viidud võimalik
kontroll. Igal juhul, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 187, ei ole EKP selgitanud, millistel põhjustel täpselt
saab järeldada, et nimetatud juurdlustel ja teabe edastamisel puudub toime.
Kolmandaks, kuigi on vaieldamatu, et EKP teatud liiki tegevust puudutavat tundlikku teavet peab saama salastada, et mitte
seada ohtu talle EÜ asutamislepinguga antud ülesandeid, tuleb seoses sellega meenutada, et määruse nr 1073/1999 artikli 4
lõike 1 teises lõigus on sõnaselgelt ette nähtud, et OLAF‑i sisejuurdlus toimub selles määruses ja kõikide institutsioonide,
organite, ametite ja asutuste otsustes ettenähtud tingimuste ja korra kohaselt. Nagu on öeldud käesoleva kohtuotsuse punktis 143,
ei saa seega välistada, et EKP võtab oma ülesannete täitmisega seotud võimalikud erisused määruse nr 1073/1999 artikli 4 lõike 1
teises lõigus mainitud otsuse tegemisel vajaduse korral arvesse, kusjuures EKP‑l lasub kohustus tõendada, et piirangud, mida
ta sellest tingituna seab, on vajalikud.
Need erisused ei ole seevastu ilmselt mitte sellised, et nende võimalik arvessevõtmine võiks, nagu väidab EKP, lõppeda OLAF‑i
volituste toime täieliku halvamisega, välistades OLAF‑i juurdepääsu suuremale osale EKP dokumentidest. Nagu märkis kohtujurist
oma ettepaneku punktis 186, on lisaks vaja arvestada asjaolu, et määruse nr 1073/1999 artikli 8 ja EÜ artikli 287 alusel on
sisejuurdluste käigus edastatud või saadud informatsioon ametisaladus, nii et selle võimaliku edastamise ja kasutamise kohta
kehtivad väga ranged tingimused.
Sellest järeldub, et väide, et määruse nr 1073/1999 kohaldamisega EKP suhtes on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet, tuleb
tagasi lükata, ja et nimetatud määrust ei saa jätta sel põhjusel EÜ artikli 241 alusel kohaldamata.
Kuna need neli väidet, millega EKP põhjendas seaduslikkuse vaidlustamist EÜ artikli 241 alusel, on niisiis tagasi lükatud,
tuleb järeldada, et määrus nr 1073/1999 on EKP suhtes kohaldatav. Seega tuleb kontrollida, kas vaidlustatud otsus tuleb tühistada
asjaolu tõttu, et see rikub nimetatud määruse sätteid, nagu väidab komisjon, kusjuures EKP vaidlustab selle.

Määruse nr 1073/1999 rikkumine

EKP argumendid
EKP väidab, et argumendid, millega komisjon põhistas oma hagi ja mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 52–55, on
põhjendamatud. Ta leiab, et vaidlustatud otsus ei eira mitte kuidagi määruse nr 1073/1999 sätteid, mistõttu hagi tuleb jätta
rahuldamata.
EKP sõnul oli tema siseauditi direktoraadil uurimispädevus juba enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist, mis oli selles osas
puhtalt deklaratiivne, millest annab tunnistust ka kindla kõneviisi oleviku kasutamine otsuse põhjenduses 8 ja artiklis 2,
kus on märgitud, et siseauditi direktoraat „vastutab” haldusuurimise läbiviimise eest võitluses pettuse ja EKP finantshuve
kahjustava muu ebaseadusliku tegevuse vastu. Ainus uus asjaolu, mis viidi sisse vaidlustatud otsusega, seisnes siseauditi
direktoraadi sõltumatuse suurendamises tänu EKP pettustevastase komitee loomisele. Nii toimides, st võttes oma sisemist organisatsiooni
puudutava meetme, piirdus EKP vastamisega vältimatule vajadusele võidelda pettuste vastu viisil, mis sobib kõige paremini
tema ülesannetega.
Kuna määrust nr 1073/1999 ei saa tõlgendada nii, et see takistab EKP‑l tugevdada oma olemasolevaid mehhanisme võitluses pettuste
vastu, ja kuna OLAF‑il ei ole selles valdkonnas ainupädevust, siis ei ole vaidlustatud otsusega nimetatud määrust rikutud.
Otsus ei välista OLAF‑i rolli täielikult, kuna mõlemad kontrollisüsteemid võivad koos eksisteerida.
Lisaks väidab EKP, et määrus nr 1073/1999 ei pane talle kohustust võtta vastu selline otsus, nagu on osutatud artikli 4 lõike 1
teises lõigus ja lõikes 6, kuna selle lõigu sõnastusest ilmneb, et see piirdub vaid nõudega, et asjaomased institutsioonid,
organid, ametid ja asutused „konsulteeri[ksid] kõnealuste otsustega kehtestatavate eeskirjade üle”. Need institutsioonid,
organid, ametid ja asutused võivad seega vabalt jätta sellise otsuse vastu võtmata ning loota asutamislepingute, ühenduse
õiguse üldpõhimõtete, oma põhikirja ja määruse nr 1073/1999 peale. Lisaks märgib EKP, et ei ole kehtestatud selle otsuse võimaliku
vastuvõtmise tähtaega.
Pealegi ei mõelnud EKP vaidlustatud otsuse vastuvõtmisega rakendada määruse nr 1073/1999 artikli 4 lõike 1 teist lõiku ja
lõiget 6.
Lõpuks ei saa küsimust, kas nende sätete rakendamata jätmisega võis EKP rikkuda EÜ asutamislepingust tulenevat tegutsemiskohustust,
lahendada EÜ artikli 230 alusel esitatud hagi põhjal, vaid selleks on vaja esitada hagi EÜ artikli 232 alusel.
Euroopa Kohtu hinnang
Nagu komisjon põhjendatult väidab, tuleb vaidlustatud otsust tõlgendada selle põhjendustest lähtudes.
Selles osas tuleb nentida, et vaidlustatud otsuses sisalduvate meetmete vastuvõtmist õigustavates põhjendustes esitatud selgitustes
avaldub EKP tahe kehtestada kord, mis on erandlik ja teistsugune kui määruses nr 1073/1999 ette nähtud kord, ja seda peamiselt
põhjusel, et EKP arvates ei saa seda määrust tema suhtes kohaldada.
Vaidlustatud otsuse põhjendustest 1 ja 3–8 nähtub tõesti selgelt, et sellega tahetakse anda siseauditi direktoraadi täita
juurdlusülesanne, mis on mõeldud spetsiaalselt EKP jaoks. Sealt ilmneb veel, et otsus on nimelt vastu võetud kaalutluse põhjal,
et EKP‑l on oma eelarve ja oma rahalised vahendid, millele vastavad tema oma finantshuvid, mis seisavad lahus Euroopa Ühenduse
finantshuvidest, ja et pettustevastases võitluses tuleb säilitada Euroopa ühenduste institutsioonide ja EKP vahelise ülesannete
jaotumise praegune tasakaal ning arvestada EKP sõltumatust.
Neist kaalutlustest, millel põhinevad ka argumendid, mida esitades püüab EKP käesolevas kohtuasjas tõendada, et määrus nr 1073/1999
tuleb jätta kohaldamata, nähtub ilmselgelt EKP otsus jääda seisukohale, et see määrus ei ole tema suhtes kohaldatav, keelduda
vastu võtmast määruse artikli 4 lõike 1 teises lõigus ja lõikes 6 ette nähtud otsust ning et ei ole tegemist lihtsalt tahtega
tugevdada enesekorraldusõiguse alusel rakendatud pettustevastase võitluse mehhanisme, nagu väidab EKP.
See järeldus leiab kinnitust ka vaidlustatud otsuse resolutiivosa uurimisel.
Selles osas tuleb täheldada, et nagu selgub ühelt poolt määruse nr 1073/1999 põhjenduste ja teiselt poolt vaidlustatud otsuse
põhjenduste võrdlemisel, on selles otsuses ette nähtud kord, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 87, väga suures
osas rajatud nimetatud määrusega kehtestatud korrale.
Sellest asjaolust, samuti tõsiasjast, et vaidlustatud otsuses, milles ei ole üldse viidatud OLAF‑ile antud volitustele ja
võimalikule koostööle viimati nimetatuga, on artikli 1 lõikes 9 siiski sätestatud põhimõte, mille kohaselt vastutab EKP pettustevastane
komisjon suhete eest OLAF‑i järelevalvekomiteega, nähtub otsus mitte kohaldada määrusega nr 1073/1999 kehtestatud korda.
Loetuna eespool esitatud põhjendusi silmas pidades tuleb vaidlustatud otsuse artiklis 2 sisalduvat täpsustust, mille kohaselt
vastutab siseauditi direktoraat kõikide pettuse ja EKP finantshuve kahjustava muu ebaseadusliku tegevuse ärahoidmise ja avastamisega
seotud küsimuste uurimise ja nende kohta aru andmise eest, tõlgendada nii, nagu selgitab kohtujurist oma ettepaneku punktis 77,
et selle eesmärk on anda siseauditi direktoraadile monopoolne õigus sellisele uurimisele ja aruandmisele.
Loetuna samu põhjendusi silmas pidades nähtub omakorda vaidlustatud otsuse artiklist 5 EKP otsus välistada oma personali puhul
kohustus teha koostööd OLAF‑i teenistujatega ning anda neile informatsiooni, nagu on ette nähtud määruse nr 1073/1999 artikli 4
lõike 6 punktis a. Sisaldamata vähimatki viidet sellele kohustusele, sätestab kõnealune artikkel 5 ju EKP töötajate kohustuse
teatada EKP pettustevastasele komisjonile või siseauditi direktoraadile kõikidest pettustest või EKP finantshuve kahjustavast
muust ebaseaduslikust tegevusest ja keelab kohelda EKP töötajaid seetõttu ebavõrdselt või diskrimineerivalt.
Eelnevast ilmneb, et kuna EKP võttis vastu vaidlustatud otsuse, mis põhineb ekslikul eeldusel, et määrus nr 1073/1999 ei ole
EKP suhtes kohaldatav, ja millest nähtub EKP soov korraldada pettusevastast võitlust oma asutuses erandlikul viisil, siis
hoidis ta kõrvale selle määrusega kehtestatud korra kohaldamisest ja kehtestas enda jaoks määruse artikli 4 lõike 1 teises
lõigus ja lõikes 6 osutatud otsuse vastuvõtmise asemel teistsuguse korra.
Kuna EKP välistas määruse nr 1073/1999 kohaldamise ja keeldus vastu võtmast oma sisemist korda, mis vastaks määrusega kehtestatud
nõuetele, siis rikkus ta seda määrust, eelkõige selle artiklit 4 ja ületas talle pettustevastase võitluse valdkonnas kuuluva
autonoomse enesekorraldusõiguse piire.
Vastupidi sellele, mida väidab EKP, on väljaspool igasugust kahtlust, et määruse nr 1073/1999 artikli 4 lõike 1 teine lõik
ja lõige 6 panevad tõesti asutamislepingutega või nende alusel loodud institutsioonidele, talitustele, ametitele ja asutustele
kohustuse võtta vastu otsus, millele need sätted osutavad. Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 90, 91 ja 94,
tuleneb see järeldus nii nende sätete sõnastusest kui ka määruse nr 1073/1999 põhjendusest 10.
Asjaolu kohta, et samad sätted ei näe ette sellise otsuse vastuvõtmise tähtaega, on piisav nentida, et see ei avalda mingit
mõju käesoleva kohtuotsuse punktis 181 tehtud järeldusele.
Peale selle ei saa kõnesolevat hagi, mis taotleb vaidlustatud otsuse tühistamist, tuginedes käesoleva kohtuotsuse punktis 181
toetust leidnud väidetele, et on rikutud määrust nr 1073/1999, vastupidi sellele, mida väidab EKP, ajada segi teistsuguse
hagiga, mille oleks võinud vajaduse korral EKP vastu esitada EÜ artikli 232 alusel, et tuvastada, et viimati nimetatu on jätnud
vastu võtmata otsuse, mis on nõutav määruse nr 1073/1999 artikli 4 lõike 1 teise lõigu ja lõike 6 kohaselt.
Kõigist eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et komisjoni hagi kuulub rahuldamisele ja vaidlustatud otsus tuleb tühistada.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja EKP on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista EKP‑lt.
Kodukorra artikli 69 lõike 4 esimese lõigu alusel kannavad Madalmaade Kuningriik, parlament ja nõukogu ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS
otsustab:
1.
Tühistada Euroopa Keskpanga 7. oktoobri 1999. aasta otsus 1999/726/EÜ pettuse ärahoidmise kohta (EKP/1999/5).
2.
Mõista kohtukulud välja Euroopa Keskpangalt.
3.
Madalmaade Kuningriik, Euroopa Parlament ja Euroopa Liidu Nõukogu kannavad ise oma kohtukulud.
Rodríguez Iglesias
Puissochet
Wathelet
Schintgen
Gulmann
Edward
La Pergola
Jann
Skouris
Macken

Colneric
von Bahr

Rosas
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 10. juulil 2003 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.