CELEX: 61999CJ0324
Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesverwaltungsgericht
Nemecko

Rozsudkom z 24. júna 1999 doručeným Súdnemu dvoru 30. augusta 1999 požiadal Bundesverwaltungsgericht v súlade s článkom 234
ES formou štyroch prejudiciálnych otázok o výklad nariadenia Rady (EHS) č. 259/93 z 1. februára 1993 o kontrole a riadení
pohybu zásielok odpadov v rámci, do a z Európskeho spoločenstva (Ú. v. ES L 30, s. 1; Mim. vyd. 15/002, s. 176, ďalej len
„nariadenie“).
Prejudiciálne otázky vyplynuli zo sporu medzi obchodnou spoločnosťou Daimler‑Chrysler AG (ďalej len „DaimlerChrysler“) a spolkovou
krajinou Bádensko-Württembersko, ktorého predmetom bola zákonnosť dekrétu vlády a ministra životného prostredia a dopravy
tejto spolkovej krajiny stanovujúceho povinnosť ponúknuť niektoré odpady určené na zneškodnenie schválenému orgánu.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
Cieľom smernice Rady 75/442/EHS z 15. júla 1995 o odpadoch (Ú. v. ES L 194, s. 39; Mim. vyd. 15/001, s. 23), zmenenej a doplnenej
smernicou Rady 91/156/EHS z 18. marca 1991 (Ú. v. ES L 78, s. 32; Mim. vyd. 15/002, s. 3, ďalej len „smernica“), je zosúladenie
vnútroštátnych právnych úprav týkajúcich sa zneškodňovania odpadov.
Články 3, 4 a 5 smernice určujú tieto ciele: predovšetkým predchádzanie a obmedzovanie vzniku odpadu, zhodnocovanie a použitie
odpadov, ďalej ochranu zdravia človeka a životného prostredia pri spracovaní odpadov a nakoniec zariadenie na úrovni Spoločenstva,
a ak je to možné, na vnútroštátnej úrovni jednotnej siete zneškodňovania odpadov.
Článok 5 smernice stanovuje:
„1. Členské štáty prijmú – tam, kde je to nevyhnutné alebo účelné, v spolupráci s ďalšími členskými štátmi — vhodné opatrenia
na vybudovanie jednotnej a primeranej siete zariadení na zneškodňovanie odpadu s využitím najlepšej dostupnej technológie,
ktorá nevyžaduje nadmerné náklady. Táto sieť musí spoločenstvu ako celku umožniť, aby sa stalo sebestačným pri zneškodňovaní
odpadu, a členským štátom, aby sa k tomuto cieľu individuálne približovali, s rešpektovaním zemepisných podmienok alebo potreby
špecializovaných zariadení pre určité druhy odpadu.
2. Táto sieť musí tiež umožniť, aby sa odpad zneškodňoval v niektorom z najbližších vhodných zariadení, použitím čo najvhodnejších
metód a technológií na zaistenie vysokého stupňa ochrany životného prostredia a verejného zdravia.“
Nariadenie upravuje predovšetkým kontrolu a riadenie pohybu zásielok odpadov medzi členskými štátmi.
Hlava II nariadenia nazvaná „Zásielky odpadov medzi členskými štátmi“ obsahuje kapitolu A o konaní uplatniteľnom na odpady
určené na zneškodnenie.
Podľa článku 4 ods. 2 písm. c) nariadenia, ktorý je súčasťou spomínanej kapitoly A, musia byť námietky a podmienky, ktoré
môžu vydať príslušné orgány určenia, odoslania alebo tranzitu v súvislosti s prepravou odpadov v súlade s písmenom a) a b),
založené na odseku 3 tohto článku.
Článok 4 ods. 3 písm. a) bod i) nariadenia stanovuje:
„V záujme zaviesť zásadu blízkosti miesta, prednostného zhodnotenia a sebestačnosti na úrovni spoločenstva a úrovniach členských
štátov podľa smernice 75/442/EHS členské štáty môžu, v súlade so zmluvou, vykonať opatrenia, ktorými úplne alebo čiastočne
zakážu prepravu odpadu, alebo budú proti nej systematicky namietať. Také opatrenia bezodkladne oznámia Komisii, ktorá o tom
bude informovať ostatné členské štáty.“

Vnútroštátna právna úprava
§ 9 ods. 1 prvá veta zákona o znížení odpadov pri zdroji a o ich správe a o spravovaní kontaminovaných miest v spolkovej krajine
Bádensko‑Württembersko („Landesabfallgesetz“, ďalej len „LAbfG“) v znení z 15. októbra 1996 (GBl, s. 617), poslednýkrát zmenený
a doplnený § 4 zákona zo 16. júla 1998 (GBl, s. 422), stanovuje, že orgány spomínanej spolkovej krajiny vytvárajú spolu s pôvodcami
a držiteľmi odpadov zariadenia na spracovanie odpadov určených na zneškodnenie vyžadujúcich špeciálny dohľad.
§ 9 ods. 2 druhá veta LAbfG oprávňuje vládu spolkovej krajiny prijať predpisy o povinnosti pôvodcov a držiteľov odpadov určených
na zneškodnenie vyžadujúcich špeciálny dohľad ponúknuť ich vedúcim zariadení na spracovanie alebo úradu pre špeciálne odpady
zariadenému podľa § 28a ods. 1 toho istého zákona.
Podľa § 9 ods. 2 tretej vety LAbfG odpady, ktoré nemôžu byť spracované v zariadeniach na spracovanie odpadov, sa prevezú do
zariadenia na spracovanie odpadov navrhnutého pôvodcom alebo držiteľom odpadov.
Dekrét vlády a ministra životného prostredia a dopravy spolkovej krajiny Bádensko-Württembersko o správe niektorých odpadov
určených na zneškodnenie vyžadujúcich špeciálny dohľad a o úrade pre špeciálne odpady z 12. septembra 1996 (GBl, s. 586),
zmenený a doplnený dekrétom z 26. januára 1998 (GBl, s. 73, ďalej len „dekrét“), bol prijatý na základe § 9 ods. 2 druhej
vety LAbfG.
Podľa § 1 ods. 1 dekrétu je pilierom zariadení na spracovanie odpadov určených na zneškodnenie vyžadujúcich špeciálny dohľad
obchodná spoločnosť Sonderabfallentsorgung Baden-Württemberg GmbH (ďalej len „spoločnosť SBW“), založená v roku 1973, ktorej
väčšinovým vlastníkom je spolková krajina Bádensko-Württembersko.
Podľa § 1 ods. 2 dekrétu je „v rámci platných povinností o dodaní“ zariadením na spracovanie odpadov určených na skladovanie
špeciálna skládka v Billigheime (Nemecko) a na spracovanie odpadov určených na spálenie spaľovňa odpadov spoločnosti Abfall-Verwertungsgessellschaft
mbH (ďalej len „spoločnosť AVG“) so sídlom v Hamburgu (Nemecko).
Podľa § 3 ods. 1 prvej vety dekrétu pôvodcovia a držitelia odpadov určených na zneškodnenie vyžadujúcich špeciálny dohľad,
ktoré vznikli v spolkovej krajine Bádensko-Württembersko alebo majú byť v nej spracované, uskladnené alebo uschované, musia
ponúknuť tieto odpady úradu pre špeciálne odpady, ktorý ich pridelí zariadeniu na spracovanie odpadov v súlade s ustanoveniami
§ 4 ods. 1 dekrétu. § 3 ods. 1 druhá veta dekrétu stanovuje výnimky z tejto povinnosti, predovšetkým ak ide o nízke objemy
odpadov, ktoré nedosahujú istý prah, alebo ak sú odpady zneškodnené za istých okolností v zariadeniach pôvodcov alebo držiteľov
odpadov.
§ 4 ods. 1 dekrétu stanovuje:
„Úrad pre špeciálne odpady pošle odpady, ktoré sú mu ponúknuté, spoločnosti SBW Sonderabfallentsorgung Baden-Württemberg GmbH,
aby boli spracované v zariadeniach v súlade s § 1 ods. 2, ak ide o odpady, ktoré môžu byť spracované v týchto zariadeniach.
Voči spaľovni spoločnosti Abfall-Verwertungsgessellschaft mbH v Hamburgu musí byť dodržaná povinnosť dodania 20 000 ton odpadov
ročne. Spoločnosť roztriedi odpady, ktoré sú jej poslané, v súlade s prvou vetou medzi príslušné zariadenia na spracovanie.“
V súlade s § 4 ods. 3 dekrétu ponúknuté odpady, ktoré nie sú poslané do jedného zo zariadení uvedených v bode 15 tohto rozsudku,
sú úradom pre špeciálne odpady poslané do zariadenia, ktoré navrhnú pôvodcovia alebo držitelia odpadov, ak tam môžu byť spracované
v súlade s nemeckou právnou úpravou o ochrane životného prostredia.
Povinnosť dodania uvedená v § 1 ods. 2 a v § 4 ods. 1 dekrétu týkajúca sa ročného objemu 20 000 ton odpadu v prospech špeciálnej
spaľovne v Hamburgu vyplýva z dohody podpísanej 5. mája 1994 medzi spoločnosťami SBW a AVG (ďalej len „dohoda“).
Podľa preambuly tejto dohody uzatvorenej na 15 rokov spolková krajina Hamburg dáva k dispozícii spolkovej krajine Bádensko-Württembersko
časť svojich možností spaľovania na spracovanie špeciálnych odpadov ponúknutých spoločnosťou SBW za cenu 1 200 DEM za tonu
spálených odpadov. Spaľovanie odpadov sa uskutočňuje v spaľovni spoločnosti AVG.
Dohoda povoľuje spoločnosti SWB dodať spoločnosti AVG maximálne 30 000 ton ročne. Spoločnosť SWB sa ďalej zaväzuje dodať spoločnosti
AVG minimálne 20 000 ton ročne a zaplatiť cenu zodpovedajúcu tomuto objemu, a to aj vtedy, ak bude skutočne odovzdaný objem
odpadov nižší. Na zabezpečenie možných strát spoločnosti SBW musí spolková krajina Bádensko-Württembersko zložiť zábezpeku
vo výške 180 miliónov DEM.

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
DaimlerChrysler spochybnil zákonnosť dekrétu a žalobou podanou 4. decembra 1996 na Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg
(Nemecko) žiadal o jeho zrušenie.
DaimlerChrysler uvádza, že je poškodený povinnosťou ponúknuť špeciálne odpady spaľovni v Hamburgu, pretože nemôže spaľovať
s nižšími nákladmi v zahraničí, najmä v Belgicku, odpady, ktoré pochádzajú z jeho tovární v spolkovej krajine Bádensko-Württembersko.
Preprava odpadov do zariadenia v Hamburgu, ktoré je vzdialené približne 600 až 800 km, predstavuje pre DaimlerChrysler zvýšenie
nákladov o 2,2 miliónov DEM ročne.
DaimlerChrysler na podporu svojej žaloby predovšetkým uvádza, že povinnosť upravená v dekréte ponúknuť odpady spaľovni spoločnosti
AVG je kvantitatívnym obmedzením vývozu, ktoré zakazuje článok 34 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 29 ES), a je v rozpore
s ustanoveniami smernice a nariadenia.
Verwaltungsgerichtshof Baden-Würtetemberg rozhodol, že žaloba o zrušenie nie je dôvodná, a zamietol ju rozhodnutím z 24. novembra
1997. Rozhodnutím zo 14. mája 1998 Bundesverwaltungsgericht, na ktorý podal DaimlerChrysler dovolanie, povolil DaimlerChrysler
podať opravný prostriedok „Revision“.
V rozsudku o začatí prejudiciálneho konania Bundesverwaltungsgericht rozhodol, že dekrét nie je v rozpore s ustanoveniami
vnútroštátneho práva. Čo sa týka jeho zlučiteľnosti s právom Spoločenstva, Bundesverwaltungsgericht uvádza, že povinnosť pôvodcov
a držiteľov odpadov určených na zneškodnenie ponúknuť ich úradu pre špeciálne odpady by sa mala považovať za opatrenie zakazujúce
vývoz odpadov v súlade s ustanoveniami článku 4 ods. 3 písm. a) bodu i) nariadenia.
Keďže mal Bundesverwaltungsgericht pochybnosti o niektorých iných aspektoch zlučiteľnosti dekrétu s právom Spoločenstva, rozhodol
o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1. Ak existuje všeobecné opatrenie zakazujúce vývoz odpadov určených na zneškodnenie vyžadujúcich špeciálny dohľad odôvodnené
zásadami blízkosti, prednosti zhodnotenia a sebestačnosti, znamená výraz ‚v súlade so Zmluvou‘ uvedený v článku 4 ods. 3 písm. a)
bode i) nariadenia (EHS) č. 259/93, že je potrebné navyše overiť, či je zákaz vývozu v súlade s primárnym právom Európskej
únie a konkrétne so zákazom kvantitatívnych obmedzení obchodu medzi členskými štátmi vyplývajúcim z článkov 28 a nasl. Zmluvy?
2. V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, ak sa zákaz vývozu týka iba obmedzeného množstva a je upravený zákonom, môže
sa preskúmanie súladu s právom Spoločenstva týkať len samotnej právnej úpravy alebo sa musí preskúmanie súladu s právom Spoločenstva
uskutočniť v každom konkrétnom prípade, keď plánovaný vývoz je zakázaný uplatnením tejto právnej úpravy? Za týchto okolností
možno oprávnene nariadením povinnosti ponúknuť odpady určené na zneškodnenie vyžadujúce špeciálny dohľad zariadeniu na spracovanie
usadenému na vnútroštátnom území ‚uzákoniť‘ zákaz vývozu odpadu po dobu pätnástich rokov, ak v období, keď bola táto povinnosť
stanovená, hľadaná bezpečnosť v spracovaní odpadov mohla byť dosiahnutá iba prostredníctvom uzatvorenia zmluvy platnej rovnakú
dobu s prevádzkovateľom tohto zariadenia?
3. Umožňuje článok 4 ods. 3 nariadenia (EHS) č. 259/93 členským štátom prijať právnu úpravu, ktorá prostredníctvom povinnosti
ponúknuť stanovenému zariadeniu odpady určené na zneškodnenie vyžadujúce špeciálny dohľad podriadi prepravu do iných členských
štátov podmienke, že plánované zneškodnenie spĺňa podmienky v oblasti ochrany životného prostredia členského štátu, ktorý
odpady vyváža?
4. Je v rozpore s článkami 3 a nasl. nariadenia (EHS) č. 259/93, aby členské štáty pred uplatnením konania o oznámení uplatnili
vlastné konanie týkajúce sa ponuky a pridelenia odpadov uplatniteľné aj na plánovanú prepravu odpadov určených na zneškodnenie
vyžadujúcich špeciálny dohľad?“
Na úvod je potrebné zdôrazniť, ako to správne urobila Komisia, že aj keď sa vnútroštátny súd vo svojich otázkach odvoláva
na zneškodnenie odpadov „vyžadujúcich špeciálny dohľad“, nariadenie, keď definuje v hlave II kapitole A konanie, ktorým sa
riadi preprava medzi členskými štátmi odpadov určených na zneškodnenie, nerozlišuje medzi osobitnými druhmi dotknutých odpadov
podľa ich charakteru. Takže odpovede na uvedené otázky sa bez rozdielu použijú na všetky prepravy odpadov určených na zneškodnenie
upravené nariadením bez toho, aby bolo potrebné zobrať do úvahy skutočnosť, či ide alebo nejde o odpady vyžadujúce špeciálny
dohľad.

O prvej otázke
Na úvod je potrebné jednak uviesť, že § 3 ods. 1 prvá veta dekrétu, ktorý stanovuje povinnosť ponúknuť miestnemu schválenému
zariadeniu odpady určené na zneškodnenie, bol prijatý na základe článku 4 ods. 3 písm. a) bodu i) nariadenia, ktorý umožňuje
členským štátom prijať za istých okolností všeobecne záväzné opatrenia obmedzujúce prepravu odpadov medzi členskými štátmi,
a na druhej strane, že podľa vnútroštátneho súdu toto vnútroštátne ustanovenie je v súlade s ustanovením nariadenia.
Ďalej je potrebné zdôrazniť, že vnútroštátny súd nespochybňuje platnosť článku 4 ods. 3 písm. a) bodu i) nariadenia vo svetle
ustanovení článkov 30 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 28 ES), 34 Zmluvy a 36 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 30 ES).
Za týchto okolností treba prvú otázku vnútroštátneho súdu chápať tak, že sa ňou vnútroštátny súd pýta, či je, ak je vnútroštátne
opatrenie zakazujúce vo všeobecnosti vývoz odpadov určených na zneškodnenie odôvodnené zásadami blízkosti, prednosti zhodnotenia
a sebestačnosti v súlade s článkom 4 ods. 3 písm. a) bodom i) nariadenia, potrebné okrem toho osobitne preskúmať vzhľadom
na použitie v tomto ustanovení výrazu „v súlade so Zmluvou“, či je toto vnútroštátne opatrenie v súlade s článkami 34 a 36
Zmluvy.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že vnútroštátne opatrenie v oblasti, ktorá je predmetom úplnej harmonizácie na
úrovni Spoločenstva, treba posúdiť vo vzťahu k ustanoveniam tohto harmonizačného opatrenia a nie vo vzťahu k článkom 30, 34
a 36 Zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. októbra 1993, Vanacker a Lesage, C‑37/92, Zb. s. I‑4947, bod 9).
Najprv je potrebné uviesť, že nariadenie zrušilo a nahradilo smernicu Rady 84/631/EHS zo 6. decembra 1984 o dohľade a kontrole
nad cezhraničnými zásielkami nebezpečného odpadu v rámci Európskeho spoločenstva [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 326, s. 31), ktorá vytvorila, ako to skonštatoval Súdny dvor, úplný systém týkajúci sa najmä cezhraničného pohybu
nebezpečných odpadov na účely ich zneškodnenia v konkrétne stanovenom zariadení a bola založená na povinnosti predbežného
podrobného oznámenia držiteľom odpadov (rozsudky z 9. júla 1992, Komisia/Belgicko, C‑2/90, Zb. s. I‑4431, bod 20, a z 10. mája
1995, Komisia/Nemecko, C‑422/92, Zb. s. I‑1097, bod 32).
Nariadenie vychádza z návrhu nariadenia Rady (EHS) 90/C 289/05 o kontrole a riadení pohybu zásielok odpadov v rámci, do a z Európskeho
spoločenstva (Ú. v. ES C 289, s. 9) predloženého Komisiou 10. októbra 1990. Z odôvodnenia tohto návrhu vyplýva, že výber formy
nariadenia na vykonanie zmien v právnej úprave Spoločenstva v oblasti prepravy odpadov súvisel s vôľou zabezpečiť súčasné
a rovnaké uplatnenie tejto právnej úpravy vo všetkých členských štátoch.
Ďalej z prvých štyroch odôvodnení nariadenia vyplýva, že bolo prijaté so zámerom nahradiť smernicu 84/631 nariadením vzhľadom
na záväzky, ktoré Spoločenstvo prijalo v rámci rôznych medzinárodných dohôd a najmä v rámci Dohovoru o riadení pohybu nebezpečných
odpadov cez hranice štátov a ich zneškodňovaní, podpísaného v Bazileji (Švajčiarsko) 22. marca 1989 a schváleného v mene Spoločenstva
rozhodnutím Rady 93/98/EHS z 1. februára 1993 (Ú. v. ES L 39, s. 1; Mim. vyd. 11/018, s. 301).
Podľa článku 1 ods. 1 nariadenia sa toto nariadenie vzťahuje na prepravu odpadu vnútri, do a zo Spoločenstva okrem prípadov
stanovených výnimkami upravenými v odsekoch 2 a 3 toho istého článku.
Hlava II nariadenia sa týka prepravy odpadov medzi členskými štátmi a rozlišuje odpady určené na zneškodnenie (kapitola A,
články 3 až 5) a odpady určené na zhodnotenie (kapitola B, články 6 až 11). Ako to vyplýva z deviateho odôvodnenia nariadenia,
táto hlava stanovuje systém, v ktorom sa preprava odpadu musí vopred oznámiť príslušným orgánom, aby mohli byť presne a včas
informované najmä o druhu, pohybe a zneškodnení alebo zhodnotení odpadu tak, aby tieto orgány mohli vykonať potrebné opatrenia
na ochranu ľudského zdravia a životného prostredia vrátane možnosti vzniesť odôvodnené námietky proti preprave.
Článok 13 nariadenia, ktorý tvorí jeho hlavu III, sa týka prepravy odpadov vo vnútri členských štátov. V súlade s piatym odôvodnením
nariadenia kontrola a riadenie tejto prepravy odpadov patrí do vnútroštátnej právomoci. Vnútroštátne systémy kontroly, ktoré
členské štáty zriadia na tieto účely, však musia zohľadniť potrebu zabezpečiť súlad so systémom Spoločenstva stanoveným nariadením
(článok 13 ods. 2). Členské štáty môžu v rámci svojej právomoci uplatniť systém stanovený nariadením na prepravu medzi členskými
štátmi (článok 13 ods. 4).
Hlavy IV, V a VI nariadenia ustanovujú pravidlá, ktoré sa použijú na vývoz odpadov mimo Spoločenstva, dovoz odpadov do Spoločenstva,
ako aj na tranzit cez Spoločenstvo odpadov nepochádzajúcich zo Spoločenstva na zneškodnenie alebo zhodnotenie mimo Spoločenstva.
Hlava VII nariadenia nazvaná „Spoločné ustanovenia“ upravuje najmä podmienky, kedy sa preprava odpadov považuje za nedovolenú,
a opatrenia, ktoré je potrebné prijať v takýchto prípadoch.
Súdny dvor v konaní o žalobe o neplatnosť nariadenia rozhodol, že nariadenie stanovuje podmienky, ktoré upravujú prepravu
odpadov medzi členskými štátmi, a konania, na základe ktorých môže byť povolená. Tieto podmienky a konania boli upravené v záujme
zabezpečenia ochrany životného prostredia a s ohľadom na ciele politiky ochrany životného prostredia, akými sú blízkosť, prednosť
zhodnotenia a sebestačnosť na úrovni Spoločenstva a na vnútroštátnej úrovni (rozsudok z 28. júna 1994, Parlament/Rada, C‑187/93,
Zb. s. I‑2857, body 21 a 22). Súdny dvor navyše zdôraznil pri posudzovaní, či nariadenie mohlo byť platne prijaté na základe
článku 130 S Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 175 ES), že cieľom nariadenia je poskytnúť jednotný systém konaní, ktorými môže
byť obmedzený pohyb odpadov v záujme ochrany životného prostredia (rozsudok Parlament/Rada, už citovaný, bod 26).
Z kontextu, v akom bolo nariadenie prijaté, z jeho podstaty, z cieľov, ktoré sleduje, a z jeho obsahu vyplýva, že úplným spôsobom
na úrovni Spoločenstva harmonizuje otázku prepravy odpadov, aby zabezpečilo ochranu životného prostredia.
Takže akékoľvek vnútroštátne opatrenie týkajúce sa prepravy odpadov treba posudzovať vo vzťahu k ustanoveniam nariadenia a nie
vo vzťahu k článkom 30, 34 a 36 Zmluvy.
V tejto súvislosti použitie výrazu „v súlade so Zmluvou“ v článku 4 ods. 3 písm. a) bode i) nariadenia nemožno chápať ako
vyjadrenie toho, že vnútroštátne opatrenie, ktoré zodpovedá požiadavkám tohto ustanovenia, musí okrem toho byť predmetom osobitného
skúmania jeho zlučiteľnosti s ustanoveniami článkov 30, 34 a 36 Zmluvy.
Výraz „v súlade so Zmluvou“ tiež neznamená, že sa všetky vnútroštátne opatrenia obmedzujúce prepravu odpadov uvedené v článku
4 ods. 3 písm. a) bode i) nariadenia musia systematicky považovať za obmedzenia v súlade s právom Spoločenstva len preto,
že ich cieľom je uplatnenie jednej alebo viacerých zásad uvedených v tomto článku. Tento výraz by sa mal skôr vykladať v tom
zmysle, že spomínané vnútroštátne opatrenia okrem toho, že musia byť v súlade s nariadením, musia tiež rešpektovať všeobecné
pravidlá alebo zásady Zmluvy, ktoré nie sú priamo upravené v norme prijatej v oblasti prepravy odpadov.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na prvú otázku odpovedať, že ak je vnútroštátne opatrenie zakazujúce vo všeobecnosti
vývoz odpadov určených na zneškodnenie odôvodnené zásadami blízkosti, prednosti zhodnotenia a sebestačnosti v súlade s článkom
4 ods. 3 písm. a) bodom i) nariadenia, nie je potrebné okrem toho osobitne preskúmať, či je toto vnútroštátne opatrenie v súlade
s článkami 34 a 36 Zmluvy.

O druhej otázke
Druhá otázka bola položená vnútroštátnym súdom iba za predpokladu, že odpoveď na prvú otázku bude kladná, preto nie je potrebné
na ňu odpovedať.

O tretej otázke
Treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či povoľuje článok 4 ods. 3 nariadenia členskému štátu, ktorý prijal právnu
úpravu stanovujúcu povinnosť ponúknuť schválenému orgánu odpady určené na zneškodnenie, stanoviť, že ak odpady nie sú pridelené
niektorému z jeho zariadení na spracovanie, ich preprava do iných zariadení na spracovanie, ktoré sa nachádzajú v iných členských
štátoch, je povolená iba vtedy, ak plánované zneškodnenie spĺňa požiadavky v oblasti ochrany životného prostredia členského
štátu, ktorý odpady vyváža.
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že podľa článku 4 ods. 2 písm. c) nariadenia sa musia námietky proti preprave odpadov
zakladať na odseku 3 tohto článku.
Prípady, keď členské štáty môžu brániť preprave medzi členskými štátmi odpadov určených na zneškodnenie, sú taxatívne vymedzené
v článku 4 ods. 3 nariadenia.
Článok 4 ods. 3 písm. a) nariadenia sa týka prípadov, keď členské štáty môžu prijať opatrenia, ktorými čiastočne alebo úplne
zakážu prepravu odpadu určeného na zneškodnenie alebo budú proti nej systematicky namietať. Článok 4 ods. 3 písm. b) a c)
sa týka prípadov, keď členské štáty môžu vzniesť námietky proti preprave určitého odpadu.
Vnútroštátna právna úprava sporná vo veci samej, na ktorú sa vzťahuje tretia otázka, zriaďuje systém, ktorého dôsledkom je
v zásade zákaz vývozu odpadov okrem niektorých výnimiek. Prvý okruh výnimiek spočíva v oslobodení v niektorých prípadoch pôvodcov
alebo držiteľov odpadu ponúknuť ich schválenému orgánu, ktorý ich má spravovať, najmä ak objem dotknutých odpadov je nižší
ako istý prah. Druhý okruh výnimiek, ktorého sa osobitne týka tretia otázka, spočíva v okolnosti, keď boli odpady ponúknuté
schválenému orgánu, ktorý má spravovať odpady určené na zneškodnenie, ale nemôžu byť spracované niektorým zo zariadení tohto
orgánu, najmä preto, že možnosti spracovania tohto orgánu sú presiahnuté, a teda je povolená ich preprava do zariadenia na
spracovanie navrhnutého pôvodcom alebo držiteľom odpadov, a to za podmienky, že plánované zneškodnenie spĺňa požiadavky právnej
úpravy v oblasti ochrany životného prostredia členského štátu, ktorý odpad vyváža.
Ako to správne zdôraznil DaimlerChrysler, dekrét, ktorého zákonnosť bola spochybnená vo veci samej, je abstraktným a všeobecným
aktom členského štátu, akými sú opatrenia upravené v článku 4 ods. 3 písm. a) bode i) nariadenia, takže otázka, či právo Spoločenstva
povoľuje vnútroštátne opatrenie, akým je spomínaný dekrét, sa musí posúdiť vo vzťahu k tomuto ustanoveniu nariadenia a nie
vo vzťahu k ostatným ustanoveniam uvedeného článku 4 ods. 3.
Čo sa týka zlučiteľnosti dekrétu s článkom 4 ods. 3 písm. a) bodom i) nariadenia, spolková krajina Bádensko-Württembersko
predovšetkým uvádza, že keďže toto ustanovenie priznáva členskému štátu právo vydať všeobecný zákaz vývozu odpadov, členský
štát by mal mať nevyhnutne právo, ak neuplatní toto právo zákazu, vyžadovať v prípade zneškodnenia odpadov v zahraničí, aby
boli rešpektované jeho vlastné právne normy o ochrane životného prostredia.
Podobné tvrdenie nemožno prijať.
Vnútroštátnu právnu úpravu, akou je právna úprava sporná vo veci samej, treba totiž považovať za opatrenie ukladajúce čiastočný
zákaz prepravy odpadov a podobne ako všeobecný zákaz alebo systematické námietky uvedené v článku 4 ods. 3 písm. a) bode i)
nariadenia členský štát ho môže platne prijať iba vtedy, ak spĺňa požiadavky určené v tomto ustanovení, teda že uplatňuje
zásady blízkosti, prednosti zhodnotenia a sebestačnosti tak na úrovni Spoločenstva, ako aj na vnútroštátnej úrovni v súlade
so zásadou proporcionality.
V tejto súvislosti, keďže článok 4 ods. 3 písm. a) bod i) nariadenia neupravuje možnosť zakázať prepravu odpadov, ak ich zneškodnenie
nespĺňa požiadavky právnej úpravy v oblasti ochrany životného prostredia štátu, ktorý odpad vyváža, je napriek tomu potrebné
preskúmať, či táto možnosť môže byť odôvodnená na základe niektorej z troch zásad uvedených v spomínanom ustanovení.
Po prvé, čo sa týka zásady blízkosti, je potrebné zdôrazniť, že vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá v prípade, že povolí prepravu
odpadov do iného členského štátu na účely ich zneškodnenia, podriadi povolenie takejto prepravy podmienke, že toto zneškodnenie
bude vykonané v súlade s požiadavkami právnej úpravy v oblasti ochrany životného prostredia štátu, ktorý odpad vyváža, nemožno
považovať za vykonávajúcu zásadu blízkosti.
Taká právna úprava totiž v žiadnom prípade nezohľadňuje blízkosť zariadenia na spracovanie navrhnutého pôvodcom alebo držiteľom
odpadov.
Po druhé, čo sa týka zásady prednosti zhodnotenia, ktorá vyplýva z článku 3 ods. 1 písm. b) smernice, podľa ktorého majú členské
štáty prijať vhodné opatrenia na podporu zhodnocovania odpadov, nemožno ju vykonať vnútroštátnou právnou úpravou, ktorej predmetom
nie je podporovať zhodnocovanie, ale iba určiť zariadenie na spracovanie, v ktorom majú byť odpady zneškodnené.
Po tretie, čo sa týka zásady sebestačnosti tak na úrovni Spoločenstva, ako aj na vnútroštátnej úrovni, z článku 5 ods. 1 smernice
vyplýva, že jej cieľom je umožniť Spoločenstvu ako celku, aby sa stalo sebestačným pri zneškodňovaní odpadu, a členským štátom,
aby sa tomuto cieľu individuálne približovali prostredníctvom jednotnej a primeranej siete zariadení na zneškodňovanie odpadu.
Samozrejme vykonanie tejto zásady môže v podstate odôvodniť vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá stanovuje povinnosť ponúknuť
schválenému orgánu odpady určené na zneškodnenie, ktorý ich pridelí zariadeniam na spracovanie, ktoré riadi, a to do tej miery,
že táto povinnosť je odôvodnená potrebou zabezpečiť v záujme ich spoľahlivosti nevyhnutný stupeň činnosti týchto zariadení,
a teda umožňuje ich pretrvanie, a tým podporuje uskutočnenie zásady sebestačnosti na vnútroštátnej úrovni.
Podmienka, z ktorej vyplýva, že preprava odpadov je povolená iba vtedy, ak zneškodnenie bude vykonané v súlade s požiadavkami
právnej úpravy v oblasti ochrany životného prostredia štátu, ktorý odpad vyváža, však nijako neprispieva k vykonaniu zásady
sebestačnosti, keďže táto podmienka sa uplatňuje iba v prípade, že dotknuté odpady nemôžu byť spracované v zariadení riadenom
schváleným orgánom zodpovedným za riadenie odpadov určených na zneškodnenie, a teda budú v každom prípade pridelené zariadeniu,
ktoré navrhol pôvodca alebo držiteľ odpadov.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že ak členský štát povolí prepravu odpadov do zariadenia na spracovanie v inom členskom štáte
navrhnutého pôvodcom alebo držiteľom odpadov a nie do zariadení ním určených, článok 4 ods. 3 nariadenia mu neumožňuje stanoviť
podmienku, podľa ktorej plánované zneškodnenie musí spĺňať požiadavky jeho vlastnej právnej úpravy.
Na tretiu otázku teda treba odpovedať, že článok 4 ods. 3 nariadenia nepovoľuje členskému štátu, ktorý prijal právnu úpravu
stanovujúcu povinnosť ponúknuť schválenému orgánu odpady určené na zneškodnenie, stanoviť, že ak odpady nie sú pridelené niektorému
z jeho zariadení na spracovanie, ich preprava do iných zariadení na spracovanie, ktoré sa nachádzajú v iných členských štátoch,
je povolená iba vtedy, ak plánované zneškodnenie spĺňa požiadavky v oblasti ochrany životného prostredia členského štátu,
ktorý odpady vyváža.

O štvrtej otázke
Štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je v rozpore s článkami 3 až 5 nariadenia, aby členský štát pred uplatnením
konania o oznámení upraveného týmto nariadením uplatnil na prepravu medzi členskými štátmi odpadov určených na zneškodnenie
konanie týkajúce sa ponuky a pridelenia odpadov vlastné tomuto členskému štátu.
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že harmonizácia vykonaná nariadením v oblasti prepravy odpadov sa týka nielen materiálnych
podmienok, za akých môže byť preprava uskutočnená, ale aj konania, ktoré sa na túto prepravu vzťahuje.
Konkrétne podľa článkov 3 až 5 nariadenia konanie, ktoré sa vzťahuje na prepravu medzi členskými štátmi odpadov určených na
zneškodnenie, spočíva v povinnosti pôvodcu alebo držiteľa odpadov, ktorí navrhnú prepraviť alebo dať prepraviť odpady, oznámiť
tento zámer príslušnému orgánu štátu určenia.
Toto oznámenie má podstatný význam v konaní stanovenom nariadením pre tento druh prepravy. Nariadenie presne vymedzuje informácie
o preprave, ktoré má obsahovať oznámenie, a určuje, že prijatím oznámenia začínajú plynúť lehoty jednotlivým príslušným orgánom
štátu určenia, štátu odoslania a štátu tranzitu, aby uplatnili alebo neuplatnili možnosti, ktoré im priznáva nariadenie, zakázať
prepravu alebo určiť podmienky prepravy.
Konania takto definované nariadením zabezpečuje oznamovateľovi, že jeho zámer prepravy bude preskúmaný v lehotách určených
nariadením a že bude informovaný najneskôr do uplynutia týchto lehôt o tom, či a prípadne za akých okolností preprava bude
môcť byť uskutočnená.
Vnútroštátna právna úprava, ktorá podriaďuje pôvodcu alebo držiteľa odpadov, ktorý navrhne prepraviť alebo dať prepraviť odpady,
pred konaním upraveným právom Spoločenstva, ktoré začína oznámením upraveným v nariadení, odlišnému konaniu, ktoré má vlastné
náležitosti a lehoty a týka sa ponuky a pridelenia odpadov, nemôže byť považovaná sa zlučiteľnú s konaním ustanoveným článkami 3
až 5 nariadenia.
Z uvedeného vyplýva, že je v rozpore s článkami 3 až 5 nariadenia, ktoré definujú konanie, ktoré sa uplatní na prepravu medzi
členskými štátmi odpadov určených na zneškodnenie, aby členské štáty pred uplatnením konania o oznámení uplatnili na prepravu
medzi členskými štátmi odpadov určených na zneškodnenie konanie týkajúce sa ponuky a pridelenia odpadov vlastné tomuto členskému
štátu.
Tento výklad nespochybňuje tvrdenie uvedené spolkovou krajinou Bádensko‑Württembersko, podľa ktorého keďže nariadenie povoľuje
v článku 4 ods. 3 písm. a) bode i) členským štátom prijať všeobecné opatrenia obmedzujúce prepravu odpadov, majú mať právo
pri uplatňovaní vnútroštátnych opatrení stanoviť samostatné konanie, v rámci ktorého musí byť žiadosť o prepravu odpadov určených
na zneškodnenie predbežne preskúmaná.
Keď totiž členské štáty uplatňujú možnosť danú článkom 4 ods. 2 písm. a) bodom i) nariadenia prijať všeobecné opatrenia obmedzujúce
prepravu odpadov, nemôžu sa pritom odchýliť od konania o oznámení stanoveného nariadením. Naopak, musia túto možnosť uplatniť
v rámci konania stanoveného nariadením, podľa ktorého predbežné oznámenie zámeru prepravy je začiatkom konania, ktoré vedie
k prípadnému vydaniu povolenia.
Najmä v prípade, že členský štát prijme opatrenie čiastočne zakazujúce prepravu odpadov v súlade s ustanoveniami článku 4
ods. 3 písm. a) bodu i) nariadenia, opatrenie, ktoré stanovuje, že niektoré odpady musia byť ponúknuté schválenému orgánu,
ktorý je zodpovedný za riadenie odpadov, a ktoré určuje, že ich preprava do zariadenia iného členského štátu môže byť povolená
iba vtedy, ak tieto odpady nemôžu byť spracované v zariadení riadenom spomínaným orgánom, prípadná námietka štátu odoslania
proti tejto preprave, odôvodnená odkazom na toto opatrenie o zákaze, musí byť vznesená v súlade s postupmi upravenými nariadením.
Je teda potrebné odpovedať na štvrtú otázku tak, že je v rozpore s článkami 3 až 5 nariadenia, aby členský štát pred uplatnením
konania o oznámení upraveného v tomto nariadení uplatnil na prepravu medzi členskými štátmi odpadov určených na zneškodnenie
konanie týkajúce sa ponuky a pridelenia odpadov vlastné tomuto členskému štátu.

O trovách
Nemecká, dánska, holandská, rakúska vláda a vláda Spojeného kráľovstva, ako aj Komisia nemajú právo na náhradu trov konania,
ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami podanými Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo
vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred
vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Z týchto dôvodov
SÚDNY DVOR
o otázkach, ktoré mu predložil Bundesverwaltungsgericht rozsudkom z 24. júna 1999, rozhodol takto:
1.
Ak je vnútroštátne opatrenie zakazujúce vo všeobecnosti vývoz odpadov určených na zneškodnenie odôvodnené zásadami blízkosti,
prednosti zhodnotenia a sebestačnosti v súlade s článkom 4 ods. 3 písm. a) bodom i) nariadenia Rady (EHS) č. 259/93 z 1. februára
1993 o kontrole a riadení pohybu zásielok odpadov v rámci, do a z Európskeho spoločenstva, nie je potrebné okrem toho osobitne
preskúmať, či je toto vnútroštátne opatrenie v súlade s článkami 34 a 36 Zmluvy ES (zmenené, teraz články 29 ES a 30 ES).
2.
Článok 4 ods. 3 nariadenia č. 259/93 nepovoľuje členskému štátu, ktorý prijal právnu úpravu stanovujúcu povinnosť ponúknuť
schválenému orgánu odpady určené na zneškodnenie, stanoviť, že ak odpady nie sú pridelené niektorému z jeho zariadení na spracovanie,
ich preprava do iných zariadení na spracovanie, ktoré sa nachádzajú v iných členských štátoch, je povolená iba vtedy, ak plánované
zneškodnenie spĺňa požiadavky v oblasti ochrany životného prostredia členského štátu, ktorý odpady vyváža.
3.
S článkami 3 až 5 nariadenia č. 259/93 je v rozpore, aby členský štát pred uplatnením konania o oznámení upraveného v tomto
nariadení uplatnil na prepravu medzi členskými štátmi odpadov určených na zneškodnenie konanie týkajúce sa ponuky a pridelenia
odpadov vlastné tomuto členskému štátu.
Rodríguez Iglesias
Colneric
Gulmann
Edward
La Pergola      Sevón
Wathelet
Schintgen

Skouris
Cunha Rodrigues

Timmermans
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. decembra 2001.
Tajomník

Predseda
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Jazyk konania: nemčina