CELEX: 61980CJ0188
Közvállalkozások
Az állammal fennálló pénzügyi kapcsolatok átláthatósága

A
Bíróság Hivatalához 1980. szeptember 16-án, 18-án és 19-én benyújtott
keresetleveleivel a Francia Köztársaság, az Olasz Köztársaság és az
Egyesült Királyság az EGK-Szerződés 173. cikke alapján három keresetet
indított a tagállamok és a közvállalkozások közötti pénzügyi kapcsolatok
átláthatóságáról szóló, 1980. június 25-i 80/723/EGK bizottsági
irányelv (HL L 195., 35. o.) megsemmisítése iránt. A Németországi
Szövetségi Köztársaság és a Holland Királyság a Bizottság kérelmeinek
támogatására avatkozott be az eljárásba.
Az
irányelv – amelyet a Szerződés 90. cikkének harmadik bekezdése
értelmében fogadtak el – kötelezi a tagállamokat, hogy öt évig
biztosítsák a hatóságok által a közvállalkozások rendelkezésére
bocsátott állami alapokkal, és azoknak az említett vállalkozások általi
tényleges felhasználásával kapcsolatos információk elérhetőségét. Az
irányelv preambulumbekezdéseiből kitűnik, hogy annak alapvető célja
annak elősegítése, hogy a Szerződésnek az állami támogatásokra vonatkozó
92. és 93. cikkét hatékonyan lehessen alkalmazni a közvállalkozásokra.
Ezen kívül e preambulumbekezdések kiemelik a köz- és
magánvállalkozásokkal kapcsolatos egyenlő bánásmód elvét, valamint az
előbbiek és az állam közötti pénzügyi kapcsolatok átláthatóságának
szükségességét e kapcsolatok összetettsége miatt.
A
felperes kormányok által felhozott jogalapok – jóllehet egyes pontokon
eltérnek – lényegében a következőkben összegezhetők:
–        –       a Bizottság hatáskörének hiánya;
–        –       a
szükségesség hiánya és az arányosság elvének megsértése;
–        –       a
közvállalkozások hátrányos megkülönböztetése;
–        –       a
Szerződés 90., 92. és 93. cikkének megsértése az irányelvben a
közvállalkozások és az állami támogatások fogalmára vonatkozó
meghatározások révén;
–        –       az
EGK-, az ESZAK- és az EAK-Szerződés hatályát meghatározó szabályok
megsértése;
–        –       indokolás
hiánya és az egyenlőség elvének megsértése az irányelvben előírt
kivételek tekintetében.

Az első jogalapról (a Bizottság hatáskörének hiánya)
Az
Egyesült Királyság kormánya szerint a Bizottság a vitatott irányelv
elfogadásával megsértette a hatáskörök és felelősségi körök közösségi
intézmények közötti megosztására vonatkozó elveket. A Szerződés
intézményi rendelkezéseiből következik, hogy valamennyi eredeti
jogalkotói hatáskör a Tanácsot illeti meg, míg a Bizottság csak
felügyeleti és végrehajtási hatáskörökkel rendelkezik. E
hatáskörmegosztást megerősítik a Szerződés egyedi felhatalmazó
szabályai, amelyek majdnem mindegyike a Tanácsnak tartja fenn a
rendeletek és irányelvek elfogadásának jogát. Ami a versenyszabályokat
illeti, a felelősségi körök ugyanilyen felosztását találhatjuk meg. E
rendelkezések maguk ruháznak a Bizottságra felügyeleti funkciókat,
jogalkotóként viszont csak a Tanács valamely jogi aktusában adott,
egyedi és kifejezett felhatalmazás keretei között tevékenykedhet.
Az
Egyesült Királyság kormánya szerint továbbá a Szerződésnek azokat a
rendelkezéseit, amelyek – kivételes jelleggel – irányelvek meghozatalára
vonatkozó hatáskört ruháznak a Bizottságra, az előző megfontolások
fényében kell értelmezni. Nem ugyanolyan jellegű irányelvekről van
ugyanis szó, mint a Tanács által elfogadott irányelvek. Míg az utóbbiak
olyan általános, normatív jellegű rendelkezéseket is tartalmazhatnak,
amelyek – adott esetben – új kötelezettségeket írnak elő a tagállamok
számára, az előbbiek célja csak az, hogy a tagállamok valamelyikében
vagy több tagállamban előállt egyedi helyzetet orvosoljon. A 90. cikk
(3) bekezdésének esetében e korlátozott célt már magának a
rendelkezésnek a megfogalmazása is kifejezi, amely szerint a Bizottság
megfelelő irányelveket és határozatokat „intéz” a tagállamokhoz.
Mindazonáltal
ezt az állítást a Szerződés intézményi rendelkezései nem alapozzák meg.
A 4. cikk értelmében a Bizottság ugyanazon az alapon vesz részt a
Közösség feladatainak megvalósításában, mint a többi intézmény,
mindegyikük a Szerződésben rá ruházott hatáskör keretén belül eljárva. A
155. cikk – majdnem ugyanolyan megfogalmazással, mint amilyen a 145.
cikkben szerepel a Tanács ugyanezen funkciójának leírására – előírja,
hogy a Bizottság a Szerződésben előírt módon saját döntéshozatali
hatáskörrel rendelkezik. Ezen kívül az intézmények által hozott jogi
aktusok tartalmát és hatásait általános jelleggel szabályozó fejezet –
különösen a 189. cikk – rendelkezéseiben nem jelenik meg az Egyesült
Királyság kormánya által felvetett különbözőség az általános érvényű
irányelvek és azon irányelvek között, amelyek csak egyedi intézkedéseket
írnak elő. E cikk első bekezdése értelmében a Bizottság – ugyanazon az
alapon, mint a Tanács – a Szerződés rendelkezéseinek megfelelően
irányelveket bocsáthat ki. Ebből az következik, hogy a Bizottságra a
Szerződés valamely egyedi rendelkezésével ruházott hatáskör korlátai nem
valamely általános elvből, hanem csak magából a szóban forgó
rendelkezés – jelen esetben a 90. cikk – kifejezéseinek értelmezéséből
vezethetők le, amelyeket a rendelkezés célja és a Szerződés rendszerében
elfoglalt helye fényében kell elemezni.
E
tekintetben nem lehet következtetéseket levonni abból a tényből, hogy a
Szerződés általános jellegű jogi aktusok elfogadására vonatkozó
hatáskört előíró más egyedi rendelkezéseinek többsége a Tanácsra ruházza
ezt a hatáskört, amely a Bizottság javaslatára jár el. Nem lehet az
irányelvek elfogadására hatáskört előíró rendelkezések között sem
különbséget tenni azon az alapon, hogy a „kibocsátani” vagy az „intézni”
kifejezést használják-e. A 189. cikk szerint mind a Tanács, mind pedig a
Bizottság irányelvei és határozatai címzetteknek szólnak, amelyek –
legalábbis az irányelvek esetében – szükségszerűen tagállamok. Olyan
rendelkezés esetében tehát, amely egyszerre rendelkezik a tagállamoknak
szóló irányelvek és határozatok meghozataláról, az „intézni” kifejezés
pusztán a legmegfelelőbb köznyelvi fordulatot jelenti.
A
Bizottság hatáskörének hiányára alapozott jogalap támogatása érdekében a
három felperes kormány azzal érvelt, hogy a vitatott irányelvben
szereplő szabályokat a Tanács is meghozhatta volna. Minthogy az irányelv
célja az, hogy lehetővé tegye a Bizottság számára a 93. cikk (3)
bekezdésének értelmében fennálló azon kötelezettség betartásának
ellenőrzését, hogy a tagállamok tájékoztatást adjanak minden támogatás
nyújtására és módosítására irányuló szándékukról, továbbá, minthogy a
94. cikk a Tanács hatáskörébe utalja, hogy meghatározza különösen az
említett bekezdés alkalmazási feltételeit, a szóban forgó szabályok e
cikk értelmében ez utóbbi intézmény hatáskörébe tartoznak. Mindenesetre
az ilyen szabályok a 213. cikk vagy – másodlagosan – a 235. cikk
értelmében a Tanács hatáskörébe tartoznak. Mivel olyan területről van
szó, amelyben a Tanács rendelkezik hatáskörrel, a felperes kormányok
szerint nem lehetséges a Bizottság versengő hatáskörének elismerése a
Szerződés más rendelkezései szerint.
A
Németországi Szövetségi Köztársaság kormánya által támogatott Bizottság
érvelésében kiemelte azt a tényt, hogy az irányelv olyan intézkedésekre
irányul, amelyek „megelőzik” a 93. cikkben előírt eljárást, és hogy
ebből következően a 94. cikket nem lehet alkalmazni. Azt is
hangsúlyozta, hogy a 213. cikk nem olyan információkra vonatkozik,
amelyek a tagállamok rendelkezésére állnak, és amelyeket – az 5. cikkben
előírt általános együttműködési kötelezettségüknél fogva – a
Bizottságnak, annak kérésére, meg kell küldeniük. A 235. cikk sem
alkalmazható, mivel az azt feltételezi, hogy nincsen semmilyen más, a
cselekvéshez szükséges hatáskör. A holland kormány elsősorban
mindenekelőtt a 90. cikk sajátos jellegét és önálló jelentőségét emelte
ki.
A
felperes kormányoknak a 213. és 235. cikkre alapozott érvelését el kell
vetni. A 213. cikk, amely a Szerződés „Általános és záró rendelkezések”
című részében szerepel, nem érinti ugyanis azokat hatásköröket,
amelyeket a Szerződés különös rendelkezései a Bizottság számára
elismernek. A 235. cikk a Bizottság által felhozott okból nem tekinthető
jelen ügyben alkalmazhatónak.
Ellenben
a 94. cikkre alapozott érvelés megítéléséhez össze kell vetni e cikk
rendelkezéseit a 90. cikk rendelkezéseivel, figyelembe véve e két cikk
tárgyát és célját.
E
tekintetben meg kell állapítani, hogy a két cikk különböző tárgyra
vonatkozik. A 94. cikk azon rendelkezések együtteséhez tartozik, amelyek
az államok által nyújtott támogatásokat szabályozzák, függetlenül e
támogatások formájától és címzettjeitől. Ezzel szemben a 90. cikk csak
azon vállalkozásokra vonatkozik, amelyek tevékenységéért az államok
különös felelősséggel tartoznak azon befolyás miatt, amelyet e
tevékenységre gyakorolhatnak. Ez a cikk kiemeli, hogy e vállalkozásokra –
a (2) bekezdésben foglalt rendelkezésekre is figyelemmel – a Szerződés
valamennyi szabályának hatálya kiterjed; kötelezi a tagállamokat e
szabályok tiszteletben tartására a vállalkozásokkal folytatott
kapcsolataikban, és előírja a Bizottság felügyeleti feladatát e
tekintetben, amelynek ellátása – szükség esetén – a tagállamokhoz
intézett irányelvek és határozatok elfogadásával is történhet.
E
tárgybeli eltéréshez kapcsolódik még a két rendelkezés által a
Tanácsra, illetőleg a Bizottságra ruházott hatáskörök gyakorlására
vonatkozó feltételekkel kapcsolatos különbség. A 94. cikk lehetővé
teszi, hogy Tanács a 92. és 93. cikk alkalmazására megfelelő
rendeleteket alkosson. Ezzel szemben a 90. cikk (3) bekezdésében a
Bizottságra ruházott hatáskör azokra az irányelvekre és határozatokra
korlátozódik, amelyek az ugyanezen bekezdésben előírt felügyeleti
feladatok hatékony ellátásához szükségesek.
Így
tehát a Tanácsnak a 94. cikk értelmében fennálló hatásköréhez képest a
90. cikk (3) bekezdésében a Bizottságra ruházott hatáskör sajátos
alkalmazási területre vonatkozik, és annak feltételei az utóbbi cikk
saját tárgyához mérten kerültek megfogalmazásra. Mindebből az
következik, hogy a Bizottságnak a vitatott rendelet meghozatalára
vonatkozó hatásköre a 90. cikkben előírt felügyeleti feladataiban rejlő
szükségletektől függ, és hogy a közvállalkozásoknak nyújtott támogatások
sajátos területét érintő rendelkezéseket tartalmazó, a Tanács által a
94. cikk szerinti általános hatáskörben meghozott esetleges szabályozás
nem érinti a szóban forgó hatáskör Bizottság általi gyakorlását.
Mindezen
megfontolásokból következik, hogy a felperes kormányok által felhozott
első jogalapot el kell utasítani.

A második jogalapról (a szükségesség hiánya)
A
francia és az olasz kormány vitatja, hogy az irányelv szabályai
szükségesek lennének a 90. cikk által a Bizottságra ruházott felügyeleti
feladatok hatékony ellátásának lehetővé tételéhez. Úgy vélik, hogy az
állam és a közvállalkozások pénzügyi téren jogilag teljesen el vannak
egymástól választva. A hatóságok által az utóbbiak rendelkezésére
bocsátott pénzeszközök szerepelnek a költségvetési jogi aktusokban,
ugyanúgy mint a vállalkozások mérlegeiben és éves beszámolóiban.
Demokratikus társadalomban az államnak a közvállalkozásokkal fennálló
kapcsolatai tekintetében legalább annyira teljes körű információforrások
léteznek, mint a magánvállalkozásokkal való kapcsolatai vonatkozásában,
és sokkal részletesebbek, mint a magánvállalkozások egymás közötti
kapcsolataiban.
A
Bizottság az irányelv negyedik és ötödik preambulumbekezdésére
hivatkozik, amely szerint a nemzeti közigazgatási szervek és a
közvállalkozások közötti pénzügyi kapcsolatok összetettsége akadályozó
tényezőt képez a Bizottság felügyeleti kötelezettségének
végrehajtásában, és a Szerződés támogatási szabályainak hatékony és mind
a köz-, mind pedig a magánvállalkozások vonatkozásában pártatlan
alkalmazása csupán akkor válik lehetővé, ha az ilyen pénzügyi
kapcsolatokat átláthatóvá teszik. A Bíróság előtti eljárás folyamán a
Bizottság, valamint a Németországi Szövetségi Köztársaság kormánya
példákat hozott fel annak bemutatására, hogy e kapcsolatok nem eléggé
átláthatók ahhoz, hogy a Bizottság megállapíthassa, hogy léteznek-e
közvállalkozásoknak nyújtott állami támogatások.
A
közvállalkozások különböző tagállamokban létező eltérő formáinak és
tevékenységük elágazó jellegének elkerülhetetlen következménye, hogy a
hatóságokkal fennálló pénzügyi kapcsolataik is nagyon különfélék,
gyakran összetettek, és ennélfogva nehéz azokat ellenőrizni még azon
közzétett információforrások segítségével is, amelyekre a felperes
kormányok hivatkoztak. E körülmények között nem lehet elvitatni a
Bizottságtól annak igényét, hogy kiegészítő információkat próbáljon
szerezni e kapcsolatokról, közös szempontokat megállapítva minden
tagállam és valamennyi szóban forgó vállalkozás vonatkozásában. E
szempontok pontos meghatározását illetően a felperes kormányok nem
bizonyították, hogy a Bizottság túllépte volna a 90. cikk (3)
bekezdésében számára biztosított mérlegelési jogkört.
Következésképpen
a szükségesség hiányára alapozott jogalapot el kell utasítani. Ugyanez
vonatkozik – különösen az olasz kormány által – a Bizottsággal szemben
az arányosság hiányára alapozott kifogásra.

A harmadik jogalapról (a közvállalkozásoknak a magánvállalkozásokhoz képest történő hátrányos megkülönböztetése)
A
francia és az olasz kormány úgy érvelnek, hogy mind a 222. cikkből,
mind a 90. cikkből következik, hogy a közvállalkozásokat és a
magánvállalkozásokat egyenlő bánásmódban kell részesíteni. Ugyanakkor az
irányelv olyan hatást fejt ki, hogy az előbbieket kedvezőtlenebb
helyzetbe hozza, mint az utóbbiakat, főként azáltal, hogy a
közvállalkozásokra, olyan – különösen könyvelési jellegű – különleges
kötelezettségeket ró, amelyeket a magánvállalkozásoktól nem követelnek
meg.
E
tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az egyenlőség elve, amelyre a
kormányok a közvállalkozások és a magánvállalkozások között általában
fennálló viszony tekintetében hivatkoznak, azt feltételezi, hogy a két
csoport összehasonlítható helyzetben van. A magánvállalkozások – az
alkalmazandó jogszabályok keretei között – különösen a jövedelmezőség
követelményének figyelembevételével alakítják ki ipari és kereskedelmi
stratégiájukat. Ezzel szemben a közvállalkozások döntései a közérdeknek
az e döntésekre befolyással rendelkező hatóságok általi érvényesítése
keretében más jellegű tényezők hatásainak is alá vannak vetve. E hatások
gazdasági és pénzügyi következményei oda vezetnek, hogy e vállalkozások
és a hatóságok között különleges pénzügyi kapcsolatok jönnek létre,
amelyek különböznek azoktól, amelyek a hatóságok és a magánvállalkozások
között léteznek. Minthogy az irányelv épp e különleges pénzügyi
kapcsolatokra vonatkozik, a hátrányos megkülönböztetés fennállására
alapozott jogalapot el kell vetni.

A
negyedik jogalapról (a Szerződés 90., 92. és 93. cikkének megsértése az
irányelvben a közvállalkozások és az állami támogatások fogalmára
vonatkozó meghatározások révén)
A
francia és az olasz kormány úgy érvel, hogy az irányelv 2. és 3. cikke –
minden jogi alap nélkül – kiegészíti a Szerződés 90., 92. és 93. cikkét
azzal, hogy meghatározza a hatóság fogalmát és azokat a pénzügyi
kapcsolatokat, amelyek a Bizottság véleménye szerint állami támogatásnak
minősülhetnek.
E
kifogások nem megalapozottak. Ami azoknak a pénzügyi kapcsolatoknak a
3. cikkben szereplő meghatározását illeti, amelyek az irányelv hatálya
alá tartoznak, elég azt megállapítani, hogy nem a Bizottság olyan irányú
kísérletéről van szó, hogy meghatározza a Szerződés 92. és 93. cikkében
szereplő támogatás fogalmát, hanem kizárólag azoknak a pénzügyi
műveleteknek a pontos meghatározásáról, amelyekről a Bizottság úgy véli,
hogy tájékoztatást kell kapnia annak ellenőrzése érdekében, hogy
nyújtott-e valamely tagállam támogatást valamely szóban forgó
vállalkozásnak a 93. cikk (3) bekezdésében előírt tájékoztatási
kötelezettség elmulasztásával. Így – hasonlóan a második jogalap
tekintetében fentebb kifejtettekhez – nincs bizonyítva, hogy a Bizottság
ezzel túllépte volna a 90. cikk (3) bekezdésében számára biztosított
mérlegelési jogkört.
Ami
a 2. cikk rendelkezéseit illeti, amelyek „ennek az irányelvnek az
alkalmazásában” meghatározzák a közvállalkozás fogalmát, ki kell emelni,
hogy ezeknek a rendelkezéseknek nem céljuk e fogalom meghatározása,
ahogyan az a Szerződés 90. cikkében szerepel, hanem arra irányulnak,
hogy megállapítsák azokat a szempontokat, amelyek a vállalkozások azon
csoportjának körülhatárolásához szükségesek, amelyeknek a hatóságokkal
fennálló pénzügyi kapcsolatai az irányelvben előírt tájékoztatási
kötelezettség hatálya alá tartoznak. E különbség megítélése érdekében –
amely egyébiránt elengedhetetlen ahhoz, hogy a tagállamok megismerhessék
az irányelv szerinti kötelezettségeik terjedelmét –, össze kell vetni a
megállapított szempontokat azokkal a megfontolásokkal, amelyek alapját
képezik a Bizottság számára a 91. cikkben előírt felügyeleti
kötelezettségnek.
Az
irányelv 2. cikke értelmében a közvállalkozás fogalma minden olyan
vállalkozásra kiterjed, amelyre a hatóságok közvetve vagy közvetlenül
meghatározó befolyást gyakorolhatnak. Ilyen befolyás a második
albekezdés értelmében vélelmezett abban az esetben, ha a hatóságok,
közvetve vagy közvetlenül, az érintett vállalkozás jegyzett tőkéjének
többségi tulajdonosai, a vállalkozásban szavazati jogok többségével
rendelkeznek vagy a vállalkozás igazgatási, vezetői vagy felügyeleti
testülete tagjainak több mint a felét kijelölhetik.
Amint
azt a Bíróság már fentebb megállapította, a 90. cikknek a Szerződésbe
történő felvételére éppen az a befolyás adott alapot, amelyet a
hatóságok a közvállalkozások kereskedelmi döntéseire gyakorolhatnak. E
befolyás pénzügyi részesedés, vagy a vállalkozás irányítására vonatkozó
szabályok révén gyakorolható Azzal, hogy ugyanezeket a szempontokat
választotta azon pénzügyi kapcsolatok meghatározására, amelyekről
információkat kell szerezni tudnia a 90. cikk (3) bekezdésében előírt
felügyeleti feladatának ellátásához, a Bizottság nem lépte túl az
említett rendelkezésben számára biztosított mérlegelési jogkör
korlátait.
Ebből következően a negyedik jogalapot is el kell utasítani.

Az ötödik jogalapról (az EGK-, az ESZAK- és az EAK-Szerződés hatályát meghatározó szabályok megsértése)
A
francia kormány kiemeli, hogy a közvállalkozások fogalmára a 2. cikkben
adott meghatározás teljesen általános jellegű, és hogy a 4. cikkben az
energiaszektorra előírt kivétel – ideértve a nukleáris energia terén az
urán előállítását és dúsítását, a kiégett nukleáris üzemanyagok
újrafeldolgozását és a plutóniumot tartalmazó anyagok előállítását –
arra enged következtetni, hogy – az említett fenntartással – az
irányelvet az ESZAK- és az EAK-Szerződés hatálya alá tartozó
közvállalkozásokra is alkalmazni kell. Minthogy olyan másodlagos jogi
aktus, amelyet az EGK-Szerződés keretében fogadtak el, nem szabályozhat
olyan tárgyat, amely a többi Szerződés tételes szabályainak hatálya alá
tartozik, a francia kormány másodlagosan az irányelv megsemmisítését
kérte annyiban, amennyiben az az ESZAK- vagy az EAK-Szerződés hatálya
alá tartozó vállalkozásokra is kiterjed.
A
Bizottság elismeri, hogy az EGK-Szerződés 232. cikkének (1) bekezdése
értelmében, és az ESZAK-Szerződésnek a hatálya alá tartozó vállalkozások
részére nyújtott támogatásokkal kapcsolatos szabályai alapján az
irányelvet nem lehet alkalmazni e vállalkozásokra. Ami az
atomenergia-szektor vállalkozásait illeti, a Bizottság azzal érvel, hogy
az EAK-Szerződés nem tartalmaz az állami támogatásokra vonatkozó
rendelkezéseket. Ennélfogva az EGK-Szerződés 92. és 93. cikkét, továbbá
az irányelvet az e szektorba tartozó vállalkozásokra is alkalmazni kell,
az irányelv 4. cikkében kifejezetten előírt kivételekkel.
Az
EGK-Szerződés 232. cikke (1) bekezdésének értelmében a Szerződés
rendelkezései nem módosítják az ESZAK-Szerződés rendelkezéseit,
különösen a tagállamok jogaira és kötelezettségeire, a Szén- és
Acélközösség intézményeinek hatáskörére, valamint az említett
szerződésnek a közös szén- és acélpiac működésére vonatkozó szabályait.
Mivel
a 90. cikk (3) bekezdése éppen az intézmények hatáskörére vonatkozik,
és mivel a vitatott irányelv kötelezettségeket ró a tagállamokra a
támogatások terén, amely területen az ESZAK-Szerződés maga is tartalmaz a
tagállamoknak és a szén- és acélpiachoz tartozó vállalkozásoknak
címzett szabályokat, a Szerződés 232. cikkéből közvetlenül következik,
hogy a vitatott irányelvet nem lehet alkalmazni az ilyen
vállalkozásokkal fennálló kapcsolatokra. Ennélfogva az irányelv
érvényességét nem csorbítja semmiféle jogellenesség e vonatkozásban,
jóllehet – a jogi helyzetek egyértelműsége érdekében – kétségkívül
ajánlatosabb lett volna, ha e vállalkozásoknak az irányelv hatálya alóli
kivétele magának az irányelvnek a megfogalmazásából következett volna.
Ezzel
szemben, ami az EAK-Szerződéssel való viszonyt illeti, az EGK-Szerződés
232. cikkének (2) bekezdése csak annak megállapítására szorítkozik,
hogy az utóbbi szerződés rendelkezései nem térhetnek el az EAK-Szerződés
rendelkezéseitől. A francia kormány nem bizonyította, hogy az irányelv
rendelkezései eltérnének az EAK-Szerződés rendelkezéseitől. Ebből az
következik, hogy ezt a jogalapot nem lehet elfogadni.

A hatodik jogalapról (indokolás hiánya és az egyenlőség elvének megsértése az irányelvben előírt kivételek tekintetében)
Az
energiaszektoron kívül az irányelv 4. cikke azokat a közvállalkozásokat
is mentesíti a hatálya alól, amelyeknek adó nélkül számított forgalma a
megelőző két pénzügyi év alatt nem érte el a 40 millió európai
elszámolási egységet, valamint amelyek szolgáltatásai nem befolyásolják
érzékelhető mértékben a tagállamok közötti kereskedelmet, továbbá
amelyek a vízügyi, szállítási, posta- és telekommunikációs vagy
hitelezési szektorban működnek.
Az
olasz kormány szerint ezek a kivételek indokolatlan megkülönbözetést
vonnak maguk után. Azon a véleményen van, hogy a szektoriális jellegű
kivételek csak akkor engedhetők meg, ha az előírt szektorban nincs
verseny a Közösségen belül.
Eltekintve
attól a ténytől, hogy ez a jogalap inkább az irányelv hatályának
kiterjesztésére irányul, meg kell állapítani, hogy az nem megalapozott.
Az irányelv tizenkettedik preambulumbekezdése ugyanis megállapítja, hogy
bizonyos, a versenyszférán kívül álló tevékenységeket ki kell vonni az
irányelv hatálya alól, illetve az olyan tevékenységeket, amelyekre már
vonatkoznak olyan különös közösségi intézkedések, amelyek biztosítják a
megfelelő átláthatóságot, valamint az olyan tevékenységi ágazatokba
tartozó közvállalkozásokat, amelyek tekintetében külön rendelkezést kell
hozni, továbbá az olyan vállalkozásokat, amelyek üzleti tevékenységének
nagyságrendje nem teszi indokolttá az átláthatóság biztosításának
adminisztratív terhét. E megfontolások – amelyek közül legalább egy az
irányelv 4. cikkével kizárt minden egyes szektor esetében fennáll –
valamennyi olyan, kellően objektív szempontot tartalmazzák, amelyek
indokolják az irányelv hatálya alóli kivételek létét.
Azt
a következtetést kell tehát levonni, hogy a három kormány által
benyújtott keresetek nem fedtek fel egyetlen olyan tényezőt sem, amely a
megtámadott irányelvnek – akár csak részleges – megsemmisítését
indokolhatná. Ennélfogva a kereseteket el kell utasítani.

A költségekről
Az
eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a
pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél
ezt kérte.
Mivel
a három felperes kormány pervesztes lett, a költségek viselésére kell
kötelezni őket. Ugyanez vonatkozik a francia kormányra, mint
beavatkozóra a 189/80‑190/80. sz. ügyekben.
A
Bizottság kérelmeinek támogatása érdekében beavatkozó kormányok közül
egyedül a holland kormány kérte, hogy a felpereseket kötelezzék a
költségek viselésére. Ezért a Francia Köztársaságot, az Olasz
Köztársaságot és az Egyesült Királyságot saját költségeiken felül a
Bizottság és a Holland Királyság költségeinek viselésére is kötelezni
kell.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG
a következőképpen határozott:
1)
A kereseteket elutasítja.
2)
A
Francia Köztársaság, az Olasz Köztársaság és az Egyesült Királyság
saját költségein felül a Bizottság és a Holland Királyság költségeit is
viseli.
Mertens de Wilmars
Touffait
Due
Pescatore
Mackenzie Stuart
O’Keeffe
Koopmans
Chloros
Grévisse
Kihirdetve Luxembourgban, az 1982. július 6‑i nyilvános ülésen.
P. Heim

J. Mertens de Wilmars
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelvei: angol, francia és olasz.