CELEX: 61997CJ0374
Direktiivi 85/73/ETY
Tuoreen lihan terveystarkastuksista ja -valvonnasta kannettavat maksut
Välitön oikeusvaikutus

Tuomion perustelut
1 Bayerischer Verwaltungsgerichtshof on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 20.10.1997 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 3.11.1997, EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan (josta on tullut EY 234 artikla) nojalla kolme ennakkoratkaisukysymystä tuoreen lihan ja siipikarjanlihan terveystarkastusten ja -valvonnan rahoittamisesta 29 päivänä tammikuuta 1985 annetun neuvoston direktiivin 85/73/ETY (EYVL L 32, s. 14), sellaisena kuin se on muutettuna 22 päivänä joulukuuta 1993 annetulla neuvoston direktiivillä 93/118/EY (EYVL L 340, s. 15, oikaisu EYVL 1994, L 280, s. 91; jäljempänä direktiivi), 2 artiklan 3 kohdan ja sen liitteessä olevan I luvun 1 kohdan ja 4 kohdan b alakohdan tulkinnasta.
2 Nämä kysymykset on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Feyrer ja Landkreis Rottal-Inn (jäljempänä Landkreis), ja joka koskee niitä maksuja, jotka Landkreis kantoi Feyreriltä tämän lihakaupassa vuonna 1995 toimitetuista lihan terveystarkastuksista ja -valvonnasta.
Yhteisön oikeussäännöt
3 Direktiivin 1 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on huolehdittava, että yhteisön eri direktiiveissä tarkoitetun lihan terveystarkastuksista ja -valvonnasta aiheutuvista kuluista kannetaan yhteisön maksu.
4 Saman artiklan 2 kohdan mukaan "edellä 1 kohdassa tarkoitetut maksut vahvistetaan siten, että ne peittävät toimivaltaiselle viranomaiselle aiheutuvat
- palkkakulut, mukaan lukien sosiaalikulut,
- hallinnolliset kustannukset, joihin saattaa liittyä tarvittavasta tarkastajien pysyvästä koulutuksesta aiheutuvia kustannuksia,
1 kohdassa tarkoitettujen valvonnan ja tarkastusten täytäntöön panemiseksi".
5 Direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
"1. Toimivaltaisten viranomaisten 1 artiklassa tarkoitettujen direktiivien mukaisesti toteuttaman valvonnan rahoittamiseksi ja yksinomaan tätä varten jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että:
- direktiiveissä 64/433/ETY, 71/118/ETY ja 72/462/ETY tarkoitetun lihan osalta 1 päivästä tammikuuta 1994 alkaen yhteisön maksut kannetaan liitteessä esitettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti,
- [- -]
[- -].
3. Jäsenvaltiot voivat kantaa yhteisön maksuja suurempia maksuja, jos kunkin jäsenvaltion kantamien maksujen kokonaismäärä ei ole tarkastusten todellisia kustannuksia suurempi.
4. Yhteisön maksut korvaavat kaikki muut kansallisten, alueellisten tai kunnallisten viranomaisten kantamat 1 artiklassa tarkoitettuihin tarkastuksiin ja valvontaan sekä todistuksiin liittyvät verot tai terveysmaksut. [- -]
[- -]"
6 Direktiivin liitteessä olevan I luvun, joka on otsikoitu "direktiiveissä 64/433/ETY ja 71/118/ETY tarkoitettu liha", 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on kannettava mainitussa 1 kohdassa vahvistettu kiinteä määrä teurastustoimiin liittyviä tarkastuskuluja varten, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 4 ja 5 alakohdan soveltamista, ja osuus hallinnollisista kustannuksista sekä jäämien tutkimuksesta.
7 Direktiivin liitteessä olevan I luvun 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
"Lisääntyneiden kulujen peittämiseksi jäsenvaltiot voivat:
a) korottaa tietyn laitoksen osalta 1 kohdassa ja 2 kohdan a) alakohdassa määrättyjä kiinteitä määriä.
Tätä varten vaadittavia edellytyksiä voivat 5 kohdan a) alakohdassa määrätyn lisäksi olla seuraavat:
- tarkastuskustannusten kohoaminen teurastettaviksi tarkoitettujen eläinten iän, koon, painon ja terveyden erityisen epäyhtenäisyyden vuoksi,
- odotusaikojen ja muun tuottamattoman ajan pidentyminen tarkastushenkilökunnan osalta laitoksen eläintoimituksiin liittyvän puutteellisen suunnittelun tai teknisten puutteiden ja vikojen vuoksi, esimerkiksi vanhoissa laitoksissa,
- usein toistuva teurastuksen viivästyminen, esimerkiksi kun teurastukseen varattua henkilöstöä ei ole riittävästi, mikä aiheuttaa tarkastushenkilökunnan vajaakäytön,
- erityisistä siirtymisajoista aiheutuvien kustannusten kasvu,
- teurastusaikojen toistuvista muutoksista johtuva ajanhukka, joka ei aiheudu tarkastushenkilöstöstä,
- teurastusprosessin usein toistuvat keskeytykset välttämättömien siivous- ja desinfiointitoimien vuoksi,
- sellaisten eläinten tarkastus, jotka on omistajan pyynnöstä teurastettu normaalin teurastusajan ulkopuolella.
Maksun kiinteän perustason korotusten suuruus riippuu peitettävien kustannusten määrästä.
b) kantaa erityisen maksun, joka peittää todelliset kustannukset."
8 Direktiivin 93/118/EY 2 artiklalla kumottiin 1.1.1994 lähtien tuoreen lihan terveystarkastuksista ja -valvonnasta direktiivin 85/73/ETY mukaan kannettavien maksujen määristä 15 päivänä kesäkuuta 1988 tehty neuvoston päätös 88/408/ETY (EYVL L 194, s. 24), jonka neuvosto oli tehnyt direktiivin 85/73/EY 2 artiklan 1 kohdan perusteella.
9 Tämän päätöksen 2 artiklan 1 kohdassa määritettiin kyseisiä eri eläinlajeja koskevien keskimääräisten kiinteiden maksujen määrät. Päätöksen 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määrättiin kuitenkin, että "jäsenvaltiot, joiden palkkakulut, laitosten rakenne ja eläinlääkäreiden ja tarkastajien välinen suhde eroavat 1 kohdassa vahvistettujen kiinteiden määrien laskennassa käytetyistä vastaavista yhteisön keskiarvoista, voivat kantaa niistä poikkeavia pienempiä tai suurempia maksuja, jotka vastaavat enintään todellisia tarkastuskustannuksia".
10 Saman määräyksen toisen alakohdan mukaan jäsenvaltioiden oli ensimmäisessä alakohdassa määrättyjä poikkeuksia soveltaessaan noudatettava päätöksen 88/408/ETY liitteessä mainittuja periaatteita. Tässä liitteessä olevan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määrättiin, että jäsenvaltiot voivat suurempien kustannusten kattamiseksi saman päätöksen 2 artiklan 2 kohdan mukaisesti korottaa maksun kiinteää perustasoa. Tässä 2 kohdan toisessa alakohdassa esimerkinomaisesti esitetyt edellytykset olivat olennaisilta osiltaan samansisältöiset direktiivin liitteessä olevan 4 kohdan a alakohdassa mainittujen edellytysten kanssa.
11 Jäsenvaltioiden on direktiivin 93/118/EY 3 artiklan 1 kohdan mukaan saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 31 päivänä joulukuuta 1993 liitteessä ja 5 artiklassa esitettyjen vaatimusten osalta ja viimeistään 31 päivänä joulukuuta 1994 muiden säännösten osalta.
Kansalliset oikeussäännöt
12 Saksan liittotasavallassa kannetaan Fleischhygienegesetzin (laki lihahygieniasta, jäljempänä FlHG) nojalla suoritetuista hallinnollisista toimenpiteistä kustannukset kattavia erilaisia maksuja ja palkkioita. Näistä toimenpiteistä määrätään osavaltioiden lainsäädännöissä, tässä tapauksessa 24.8.1990 annetussa Bayerisches Gesetz zur Ausführung des Fleischhygienegesetzes -nimisessä laissa (laki lihahygieniaa koskevan lain täytäntöönpanosta Baijerissa GVBl. I, s. 336; jäljempänä AGFlHG). Landkreiset valtuutetaan AGFlHG:ssa muun muassa vahvistamaan asetuksella maksuvelvollisuuden perusteet omalla alueellaan. Tämän perusteella Landkreis on 20.8.1997 antanut Satzung über die Erhebung von Gebühren und Auslagen für Amtshandlungen im Vollzug fleischhygienischer Vorschriften -nimisen asetuksen (asetus lihahygienia-alan säännösten hallinnollisista täytäntöönpanotoimenpiteistä kannettavista maksuista ja palkkioista, Abl. des Landkreises Rottal-Inn 1997, s. 123; jäljempänä Satzung), joka tuli voimaan taannehtivasti 1.1.1994.
13 FIGH:n, sellaisena kuin se oli 18.12.1992 annetussa muodossaan (BGBl. I, s. 2022), jota sovellettiin pääasiassa kyseessä olevien tosiseikkojen tapahtuma-ajankohtana, 24 §:ssä säädetään seuraavaa:
"1. Tämän lain ja sen perusteella annettujen täytäntöönpanosäännösten nojalla toteutetuista hallinnollisista toimenpiteistä on kannettava maksut ja perittävä kustannukset kattavia palkkioita.
2. Toimenpiteistä, joista kannetaan 1 kohdassa tarkoitettu maksu, säädetään osavaltioiden laissa. Maksut on laskettava tuoreen lihan ja siipikarjanlihan terveystarkastusten ja -valvonnan rahoittamisesta 29 päivänä tammikuuta 1985 annetun neuvoston direktiivin 85/73/ETY (EYVL L 32, s. 14) ja Euroopan yhteisöjen toimielinten tämän direktiivin perusteella antamien säädösten mukaisesti. [- -]"
14 AGFlHG:n 3 §:ssä säädetään seuraavasti:
"1. Landkreiset, Kreisiin kuulumattomat ja Kreisiin kuuluvat kunnat vastaavat kustannuksista, jotka aiheutuvat niille tämän lain 1 §:n 2 momentin 2 kohdan nojalla annetulla asetuksella määrättyjen tehtävien hoitamisesta; tämä koskee myös näiden aluehallintoyhteisöjen ylläpitämiä tuontitarkastuslaitoksia.
2. Edellä 1 momentissa tarkoitetuissa tapauksissa Landkreiset sekä Kreisiin kuulumattomat ja Kreisiin kuuluvat kunnat määräävät asetuksella omalla alueellaan yhtenäisesti FlHG:n 24 §:n 1 momentissa tarkoitettujen virkatoimien maksuperusteet sekä vahvistavat omalla alueellaan yhtenäisesti ja teurastamojen käyttömaksuista erotettuina FlHG:n 24 §:n 2 momentissa tarkoitetut kustannukset kattavat maksut.
- - "
15 Satzungin 1 §:ssä, joka on otsikoitu "Maksuvelvollisuuden perusteet", säädetään seuraavasti:
"1. Fleischhygienegesetzin [- -] ja Fleischhygiene-Verordnungin [- -] perusteella toteutetuista hallinnollisista toimenpiteistä on kannettava tämän asetuksen mukaiset maksut. Vahvistetut maksut kattavat myös erilaiset palkkiot.
2. Maksut kannetaan seuraavista toimenpiteistä: 1. viralliset tarkastukset, 2. leikkaamon valvonta, 3. lihanjalostamon valvonta, 4. kylmä- tai jäädytysvarastojen valvonta.
Maksut kannetaan myös seuraavista toimenpiteistä: 1. sallitun kylmäkäsittelyn valvonta, 2. todistuksen antaminen ravinnoksi kelpaamisesta.
3. Lopullisista arvioinneista ja merkinnöistä ei kanneta erillistä maksua."
16 Satzungin 2 §:ssä vahvistetaan maksujen määrät.
Pääasian tosiseikat ja oikeudenkäynti
17 Feyrer, joka toimii lihakauppiaana Landkreisin alueella ja joka itse harjoittaa eläinten teurastustoimintaa, sai Landkreisilta laskun, joka koski viimeksi mainitun vuonna 1995 toimittamista lihan terveystarkastuksista ja -valvonnasta kannettavia maksuja, jotka oli laskettu Satzungin perusteella ja jotka määriltään ylittivät direktiivin liitteessä olevan I luvun 1 kohdassa vahvistetut kiinteät maksut. Vaikka Feyrer ei olekaan kiistänyt sitä, että häneltä kannettavat maksut vastaavat Landkreisille aiheutuneita todellisia tarkastuskustannuksia, hän väittää, että nämä maksut ovat yhteisön oikeuden vastaisia, ja vaatii, että niitä alennetaan siten, että ne vastaavat direktiivissä vahvistettuja kiinteitä maksuja.
18 Landkreis on vastannut tähän väittäen, että direktiivin mukaan tarkastuskustannukset kattavien maksujen kantaminen on sallittua, jos kiinteät maksut ovat pienempiä kuin asianomaiselle viranomaiselle aiheutuneet todelliset tarkastuskustannukset. Se on väittänyt erityisesti, että direktiivillä ei pyritä Euroopan yhteisössä kannettavien tarkastusmaksujen mahdollisimman laajaan yhdenmukaistamiseen, vaan välttämään liian alhaisten maksujen vahvistamisesta seuraavaa kilpailun vääristymistä.
19 Asiassa valitettiin Bayerischer Verwaltungsgerichtshofiin, jolloin tämä tuomioistuin katsoi, että asiaan liittyi yhteisön oikeuden tulkintaa koskevia kysymyksiä, minkä vuoksi se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat kolme ennakkoratkaisukysymystä:
"1. Voiko yksityinen oikeussubjekti riitauttaa sellaisten maksujen kantamisen, jotka ovat suurempia kuin neuvoston direktiivin 85/73/ETY 2 artiklan 1 kohdan liitteessä olevassa 1 kohdassa, sellaisena kuin se on neuvoston direktiivissä 93/118/EY, tarkoitetut kiinteät määrät, jos jäsenvaltio ei ole säädetyssä määräajassa pannut täytäntöön direktiiviä 93/118/EY?
2. Voiko jäsenvaltio ilman lisäedellytyksiä kantaa kiinteitä määriä suurempia maksuja neuvoston direktiivin 85/73/ETY 2 artiklan 1 kohdan liitteessä olevan 4 kohdan b alakohdan nojalla, sellaisena kuin se on direktiivissä 93/118/EY, kunhan kannetut maksut eivät ylitä todellisia kustannuksia?
3. Riippuuko jäsenvaltion oikeus kantaa neuvoston direktiivin 85/73/ETY 2 artiklan 3 kohdan, sellaisena kuin se on neuvoston direktiivissä 93/118/EY, mukaisia yhteisön maksuja suurempia maksuja tässä jäsenvaltiossa kannettavan maksun kokonaismäärästä ja tälle jäsenvaltiolle aiheutuneiden tarkastuskustannusten kokonaismäärästä, vai riittääkö, että jos jäsenvaltio on siirtänyt oikeuden maksujen kantamiseen kunnallisille viranomaisille, kyseisen kunnallisen viranomaisen kantaman maksun kokonaismäärä ei ylitä tälle viranomaiselle aiheutuneita todellisia tarkastuskustannuksia?"
Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
20 Kansallinen tuomioistuin kysyy ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessään, voiko yksityinen oikeussubjekti riitauttaa sellaisten maksujen kantamisen, jotka ovat suurempia kuin direktiivin liitteessä olevan I luvun 1 kohdassa vahvistetut kiinteät määrät.
21 On syytä muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan (ks. mm. asia C-76/97, Tögel, tuomio 24.9.1998, Kok. 1998, s. I-5357, 42 kohta) aina, kun direktiivin säännökset ovat sisällöltään ehdottomia ja riittävän täsmällisiä, yksityiset oikeussubjektit voivat vedota niihin jäsenvaltiota vastaan, jos jäsenvaltio ei ole saattanut direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystä määräajassa tai jos se on pannut direktiivin virheellisesti täytäntöön.
22 Tältä osin on heti aluksi todettava, että kansallinen tuomioistuin on ennakkoratkaisupyynnössään nimenomaisesti todennut, ettei direktiiviä vielä pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan ollut pantu täytäntöön Saksan oikeudessa ja ettei FlHG:n 24 §:n 2 momenttia, sellaisena kuin se oli voimassa tuona ajankohtana, eikä AGFlHG:n 3 §:n 2 momenttia voida pitää tällaisena täytäntöönpanona.
23 Tämän vuoksi on syytä tutkia, ovatko direktiivin kyseiset säännökset sisällöltään ehdottomia ja riittävän täsmällisiä, jotta yksityinen oikeussubjekti voisi vedota niihin jäsenvaltiota vastaan.
24 Tämän vuoksi on syytä muistuttaa, että yhteisöjen tuomioistuin on direktiivillä korvatun päätöksen 88/408/ETY osalta jo katsonut, että vaikka jäsenvaltioille osoitetussa päätöksessä annetaan niille oikeus poiketa tämän saman päätöksen selvistä ja täsmällisistä määräyksistä, tällä ei sinänsä poisteta näiden säännösten välitöntä oikeusvaikutusta, ja todennut erityisesti, että tällaisilla määräyksillä voi olla välitön oikeusvaikutus, jos tuomioistuin voi valvoa näin annettujen poikkeamismahdollisuuksien käyttämistä (asia C-156/91, Hansa Fleisch Ernst Mundt, tuomio 10.11.1992, Kok. 1992, s. I-5567, 15 kohta).
25 Yhteisöjen tuomioistuin katsoi tässä tilanteessa, että jäsenvaltioille päätöksen 88/408/ETY 2 artiklan 2 kohdassa annetulla mahdollisuudella korottaa sen 2 artiklan 1 kohdassa vahvistettuja kiinteitä maksuja, edellyttäen että ne noudattivat päätöksen liitteessä mainittuja edellytyksiä, ei poistettu viimeksi mainitun määräyksen välitöntä oikeusvaikutusta (em. asia Hansa Fleisch Ernst Mundt, tuomion 16 ja 17 kohta).
26 Direktiivin osalta on todettava, että sen liitteessä olevan I luvun 4 kohdassa annetaan jäsenvaltioille oikeus lisääntyneiden kustannusten kattamiseksi korottaa vahvistettuja kiinteitä maksuja tietyn laitoksen osalta, jos päätöksen 88/408/ETY liitteessä määrättyjen tiettyjen edellytysten kanssa olennaisin osin samansisältöiset edellytykset täyttyvät (4 kohdan a alakohta), minkä lisäksi sillä annetaan oikeus kantaa erityinen maksu, joka kattaa todelliset kustannukset (4 kohdan b alakohta). Direktiivin 2 artiklan 3 kohdassa annetaan lisäksi yleisesti jäsenvaltioille oikeus kantaa kiinteitä maksuja suurempia maksuja, kunhan kannettujen maksujen kokonaismäärä ei ylitä todellisia tarkastuskustannuksia.
27 Direktiivin liitteessä olevan I luvun 4 kohdan a alakohdassa jäsenvaltioille annettu oikeus korottaa kiinteitä määriä on mahdollisuus poiketa yhteisön maksuista tietyn laitoksen osalta tietyissä tuomioistuimen valvottavissa olevissa olosuhteissa, kun taas 4 kohdan b alakohdassa niille annettu oikeus todelliset kustannukset kattavan erityisen maksun kantamiseen on oikeus, jota ne voivat käyttää yleisesti ja harkinnanvaraisesti ja jonka käyttämisen ainoana edellytyksenä on se, ettei maksu ylitä todellisia kustannuksia.
28 Koska jäsenvaltioiden oikeudelle kantaa todelliset kustannukset kattavat määrät, jos nämä kustannukset ovat suurempia kuin direktiivin liitteessä olevan I luvun 1 kohdassa vahvistetut kiinteät määrät, ei siten ole asetettu sellaisia edellytyksiä, joiden noudattamista tuomioistuin voisi valvoa, on katsottava, ettei direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa aseteta jäsenvaltioille sellaista ehdotonta velvollisuutta, johon yksityiset oikeussubjektit voisivat vedota kansallisissa tuomioistuimissa.
29 Ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on tästä syystä vastattava siten, että jos jäsenvaltio ei ole säädetyssä määräajassa pannut direktiiviä täytäntöön, yksityinen oikeussubjekti ei voi riitauttaa sellaisten maksujen kantamista, jotka ovat suurempia kuin tämän direktiivin liitteessä olevan I luvun 1 kohdassa vahvistetut kiinteät määrät, jos nämä maksut eivät ylitä todellisia kustannuksia.
Toinen ennakkoratkaisukysymys
30 Toisessa ennakkoratkaisukysymyksessään kansallinen tuomioistuin kysyy, voiko jäsenvaltio ilman lisäedellytyksiä käyttää sille direktiivin liitteessä olevan I luvun 4 kohdan b alakohdassa annettua oikeutta kantaa tämän I luvun 1 kohdassa vahvistettuja kiinteitä määriä suurempia erityisiä maksuja, edellyttäen ainoastaan, ettei erityinen maksu ylitä todellisia kustannuksia.
31 Tältä osin riittää kun todetaan, kuten tämän tuomion 27 kohdassa on jo todettu, että jäsenvaltiot voivat käyttää yleisesti ja harkinnanvaraisesti niille direktiivin liitteessä olevan I luvun 4 kohdan b alakohdassa annettua oikeutta ja sen käyttämisen ainoana edellytyksenä on se, ettei maksu ylitä todellisia kustannuksia.
32 Toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on tästä syystä vastattava siten, että jäsenvaltio voi ilman lisäedellytyksiä käyttää sille direktiivin liitteessä olevan I luvun 4 kohdan b alakohdassa annettua oikeutta kantaa saman I luvun 1 kohdassa vahvistettuja kiinteitä määriä suurempia erityisiä maksuja, edellyttäen ainoastaan, ettei erityinen maksu ylitä todellisia kustannuksia.
Kolmas ennakkoratkaisukysymys
33 Kolmannessa ennakkoratkaisukysymyksessä kansallinen tuomioistuin kysyy pääasiallisesti, että jos jäsenvaltio on siirtänyt kunnallisille viranomaisille oikeuden periä tuoreen lihan terveystarkastuksista ja -valvonnasta kannettavat maksut, annetaanko direktiivin 2 artiklan 3 kohdassa jäsenvaltiolle oikeus kantaa sellaisia tarkastusmaksuja, jotka ovat suurempia kuin yhteisön maksut, mutta enintään tämän jäsenvaltion koko alueella aiheutuneiden todellisten tarkastuskustannusten tai toimivaltaiselle kunnalliselle viranomaiselle aiheutuneiden todellisten tarkastuskustannusten suuruisia.
34 Tältä osin on ensiksi syytä todeta, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jokaisella jäsenvaltiolla on oikeus päättää vapaasti valtion sisäisestä toimivallan jaosta ja panna yhteisön oikeussäännökset, jotka eivät ole välittömästi sovellettavia, täytäntöön alueellisten tai paikallisten viranomaisten toimenpitein, kunhan tämä toimivallan jako sallii yhteisön kyseisten oikeussäännösten asianmukaisen täytäntöönpanon (em. asia Hansa Fleisch Ernst Mundt, tuomion 23 kohta).
35 Sitten on muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuin on edellä mainitussa asiassa Hansa Fleisch Ernst Mundt annetun tuomion 24 kohdassa katsonut, ettei päätöksessä 88/408/ETY ollut sellaista säännöstä, jossa jäsenvaltioita olisi kielletty antamasta alueellisille tai paikallisille viranomaisille oikeutta poiketa kiinteästä maksusta tämän päätöksen 2 artiklan 2 kohdassa määrätyt edellytykset ja rajoitukset huomioon ottaen.
36 Tämä koskee myös direktiiviä, jolla päätös 88/408/ETY on korvattu. Koska direktiivin 2 artiklan 4 kohdassa, samalla tavoin kuin päätöksessäkin, säädetään, että yhteisön maksut korvaavat kaikki muut kansallisten, alueellisten tai kunnallisten viranomaisten kantamat 1 artiklassa tarkoitettuihin tarkastuksiin ja valvontaan liittyvät verot tai terveysmaksut, tällä sanamuodolla vahvistetaan se, että niin kansalliset kuin alueelliset ja paikallisetkin viranomaiset voivat kantaa kyseiset maksut.
37 Lopuksi sen kysymyksen osalta, mihin todellisten tarkastuskustannusten määrään saakka jäsenvaltio voi poiketa yhteisön kiinteiden maksujen määristä, jos se on siirtänyt kunnallisille viranomaisille oikeuden kantaa yhteisön maksut, on todettava, että maksut on direktiivin 1 artiklan 2 kohdan perusteella vahvistettava siten, että ne kattavat kyseisten terveystarkastusten ja -valvonnan toteuttamisesta toimivaltaiselle viranomaiselle aiheutuvat kustannukset.
38 Toisaalta on todettava, että jäsenvaltioilla on suoraan direktiivin 2 artiklan 3 kohdan sanamuodon mukaan oikeus kantaa yhteisön maksua suurempia maksuja, jotka ovat enintään todellisten tarkastuskustannusten suuruisia.
39 Tästä seuraa, että jos jäsenvaltio on pääasiassa tarkoitetuin tavoin siirtänyt kunnallisille viranomaisille oikeuden kantaa direktiivissä tarkoitetut maksut, se voi korottaa direktiivissä vahvistettuja kiinteitä määriä näille viranomaisille aiheutuneiden todellisten kustannusten määrään saakka.
40 Direktiivin tarkoitusta koskevat huomiot eivät vaikuta tähän päätelmään. Sillä, että direktiivissä annetaan oikeus kantaa kiinteän maksun lisäksi tämän ylittävä, todelliset tarkastuskustannukset kattava maksu, ei pyritä siihen, että yhteisön koko alueella sovellettaisiin samansuuruisia maksuja, vaan kuten direktiivin johdanto-osan kuudennesta ja seitsemännestä perustelukappaleesta ilmenee, välttämään kilpailun vääristymiä, joita saattaa aiheutua siitä, että jäsenvaltioissa sovelletaan erilaisia sääntöjä yhteisön oikeudessa määrättyjen terveystarkastusten ja -valvonnan rahoittamisen osalta.
41 Kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen on siis vastattava siten, että jos jäsenvaltio on siirtänyt kunnallisille viranomaisille oikeuden kantaa tuoreen lihan terveystarkastuksiin ja -valvontaan liittyvät maksut, direktiivin 2 artiklan 3 kohdassa annetaan sille oikeus kantaa yhteisön maksuja suurempia maksuja toimivaltaiselle kunnalliselle viranomaiselle aiheutuneiden todellisten tarkastuskustannusten määrään asti.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
42 Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Saksan, Alankomaiden ja Suomen hallituksille ja Euroopan yhteisöjen komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
(toinen jaosto)
on ratkaissut Bayerischer Verwaltungsgerichtshofin 20.10.1997 tekemällään päätöksellä esittämät ennakkoratkaisukysymykset seuraavasti:
43 Jos jäsenvaltio ei ole säädetyssä määräajassa pannut täytäntöön tuoreen lihan ja siipikarjanlihan terveystarkastusten ja -valvonnan rahoittamisesta 29 päivänä tammikuuta 1985 annettua neuvoston direktiiviä 85/73/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 22 päivänä joulukuuta 1993 annetulla neuvoston direktiivillä 93/118/EY, yksityinen oikeussubjekti ei voi riitauttaa sellaisten maksujen kantamista, jotka ovat suurempia kuin tämän direktiivin liitteessä olevan I luvun 1 kohdassa vahvistetut kiinteät määrät, jos nämä maksut eivät ylitä todellisia kustannuksia.
44 Jäsenvaltio voi ilman lisäedellytyksiä käyttää sille direktiivin 85/73/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 93/118/EY, liitteessä olevan I luvun 4 kohdan b alakohdassa annettua oikeutta kantaa saman I luvun 1 kohdassa vahvistettuja kiinteitä määriä suurempia erityisiä maksuja, edellyttäen ainoastaan, ettei erityinen maksu ylitä todellisia kustannuksia.
45 Jos jäsenvaltio on siirtänyt kunnallisille viranomaisille oikeuden kantaa tuoreen lihan terveystarkastuksiin ja -valvontaan liittyvät maksut, direktiivin 85/73/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 93/118/EY, 2 artiklan 3 kohdassa annetaan sille oikeus kantaa yhteisön maksuja suurempia maksuja toimivaltaiselle kunnalliselle viranomaiselle aiheutuneiden todellisten tarkastuskustannusten määrään asti.