CELEX: 62008CJ0484
Direktiivi 93/13/ETY
Kuluttajasopimukset
Sopimuksen pääkohteen määrittelyä koskevat sopimusehdot
Niiden kohtuuttomuuteen kohdistuva tuomioistuinvalvonta
Soveltamisalan ulkopuolelle jääminen
Kansalliset tiukemmat säännökset kuluttajansuojan korkeamman tason varmistamiseksi

Ennakkoratkaisupyyntö koskee kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY
(EYVL L 95, s. 29; jäljempänä direktiivi) 4 artiklan 2 kohdan ja 8 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (jäljempänä Caja de
Madrid) ja Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (pankkipalvelujen käyttäjien espanjalainen yhdistys, jäljempänä Ausbanc)
ja jossa on kyse sellaisen lausekkeen lainmukaisuudesta, jonka Caja de Madrid on ottanut asiakkaidensa kanssa tekemiinsä vaihtuvakorkoisia
lainoja koskeviin sopimuksiin, jotka on tarkoitettu asuntorahoitukseen.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin lainsäädäntö
Direktiivin 12 ja 19 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”kansallisten lainsäädäntöjen nykytilassa voidaan suunnitella kuitenkin ainoastaan osittaista yhdenmukaistamista; tämä direktiivi
kattaa erityisesti ainoastaan ne sopimusehdot, joista ei ole neuvoteltu erikseen; on tarpeen jättää jäsenvaltioille mahdollisuus
[ETY:n] perustamissopimusta asianmukaisesti noudattaen varmistaa kuluttajalle suojelun korkeampi taso tämän direktiivin säännöksiä
tiukemmilla kansallisilla säännöksillä;
– –
tämän direktiivin tarkoituksen mukaisesti kohtuuttoman luonteen arviointi ei saa kohdistua ehtoihin, jotka koskevat sopimuksen
pääkohdetta tai tavaroiden ja palvelujen hinta-laatusuhdetta; sopimuksen pääkohde ja hinta-laatusuhde voidaan kuitenkin ottaa
huomioon arvioitaessa muiden ehtojen kohtuutonta luonnetta; – –”
Direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan
vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.
2.      Sopimusehtoa ei koskaan pidetä erikseen neuvoteltuna, jos se on ennakolta laadittu, eikä kuluttaja ole näin ollen voinut vaikuttaa
sen sisältöön, varsinkaan ennakolta muotoiltujen vakiosopimusten yhteydessä.
Ehdon tai yksittäisen ehdon tietyistä osista erikseen neuvotteleminen ei sulje pois tämän artiklan soveltamista sopimuksen
muihin osiin, jos sopimuksen yleinen arviointi osoittaa, että kyseessä on kaikesta huolimatta ennakolta muotoiltu vakiosopimus.
Jos elinkeinonharjoittaja väittää, että vakioehdosta on neuvoteltu erikseen, todistustaakka tästä seikasta on hänellä.
3.      Liitteessä on ohjeellinen luettelo, joka ei ole tyhjentävä, niistä ehdoista, joita voidaan pitää kohtuuttomina.”
Direktiivin 4 artikla kuuluu seuraavasti:
”1.      Sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten
sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin tai toiseen
sopimukseen, josta se on riippuvainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan soveltamista.
2.      Sopimusehtojen kohtuuttoman luonteen arviointi ei saa koskea sopimuksen pääkohteen määrittelyä, hinnan tai korvauksen riittävyyttä
eikä vastineena toimitettavia palveluja ja tavaroita, jos ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.”
Direktiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa tämän direktiivin soveltamisalalla perustamissopimuksen mukaisia tiukempia säännöksiä
varmistaakseen kuluttajalle suojelun korkeamman tason.”

Kansallinen säännöstö
Espanjan oikeudessa kuluttajien suoja kohtuuttomilta sopimusehdoilta on järjestetty kuluttajien ja palvelujen käyttäjien suojasta
19.7.1984 annetulla yleisellä lailla 26/1984 (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios; BOE nro
176, 24.7.1984; jäljempänä laki 26/1984).
Lakia 26/1984 muutettiin yleisistä sopimusehdoista 13.4.1998 annetulla lailla 7/1998 (Ley 7/1998 sobre condiciones generales
de la contratación; BOE nro 89, 14.4.1998; jäljempänä laki 7/1998), jolla direktiivi 93/13 pantiin täytäntöön Espanjan oikeudessa.
Lailla 7/1998 ei kuitenkaan pantu direktiivin 4 artiklan 2 kohtaa täytäntöön kansallisessa oikeudessa.

Tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Caja de Madridin ja sen asiakkaiden välillä tehdyt, asuntojen rahoittamiseen tarkoitetut
vaihtuvakorkoista lainaa koskevat sopimukset sisältävät kirjallisen sopimusehdon, joka on etukäteen lisätty vakiosopimukseen
ja jonka perusteella sopimuksen mukainen nimelliskorko, joka vaihtelee sovitun viitekoron mukaan ajanjaksoittain, on pyöristettävä
ensimmäisestä tarkistuksesta lähtien seuraavaan korkeampaan prosenttiyksikön neljännekseen (jäljempänä pyöristyslauseke).
Ausbanc nosti 28.7.2000 kanteen, jossa se vaati muun muassa, että Caja de Madrid poistaisi pyöristyslausekkeen kyseisistä
lainasopimuksista ja että sen käyttö lopetettaisiin. Juzgado de Primera Instancia de Madrid hyväksyi kanteen 11.9.2001 antamallaan
tuomiolla ja totesi, että pyöristyslauseke oli kohtuuton ja siis mitätön sen kansallisen lainsäädännön perusteella, jolla
direktiivi on pantu täytäntöön.
Caja de Madrid valitti tuosta tuomiosta Audiencia Provincial de Madridiin, joka antoi 10.10.2002 ensimmäisessä oikeusasteessa
tehdyn ratkaisun vahvistavan tuomion.
Caja de Madrid teki 27.11.2002 tästä tuomiosta kassaatiovalituksen Tribunal Supremoon.
Tribunal Supremon mukaan pääasiassa kyseessä olevan kaltainen pyöristyslauseke saattaa olla pankkilainasopimuksen olennainen
osa. Koska direktiivin 4 artiklan 2 kohdan mukaan ehdon kohtuuttomuuden arviointi ei saa koskea muun muassa sopimuksen kohteeseen
liittyvää sopimusehtoa, pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen sopimusehdon kohtuuttomuutta ei lähtökohtaisesti voida arvioida.
Tribunal Supremo toteaa kuitenkin myös, että koska Espanjan kuningaskunta ei ole pannut kyseistä 4 artiklan 2 kohtaa täytäntöön
kansallisessa oikeusjärjestyksessään, Espanjan lainsäädännössä edellytetään, että koko sopimuksen kohtuuttomuus arvioidaan.
Näin ollen Tribunal Supremo on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko – – direktiivin – – 8 artiklaa tulkittava niin, että jäsenvaltio voi säätää kuluttajien hyväksi lainsäädännössään sellaisten
sopimusehtojen kohtuuttomuuden arvioinnista, jotka on direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa jätetty tämän arvioinnin ulkopuolelle?
2)      Estääkö direktiivin – – 4 artiklan 2 kohta yhdessä direktiivin 8 artiklan kanssa jäsenvaltiota säätämästä lainsäädännössään
kuluttajien suojaamiseksi sellaisten sopimusehtojen kohtuuttomuuden arvioinnista, jotka koskevat sopimuksen pääkohteen määrittelyä
tai hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin, vaikka sopimusehdot
on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi?
3)      Onko – – direktiivin 8 artiklan ja 4 artiklan 2 kohdan sellainen tulkinta, joka sallii jäsenvaltion säätävän kuluttajien kanssa
tehtyjen sopimusten selkeästi ja ymmärrettävästi laadittujen ehtojen, joissa määritellään sopimuksen pääkohde tai hinnan tai
korvauksen asianmukaisuus suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin, kohtuuttomuuden arvioinnista, EY
2 artiklan, EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohdan ja EY 4 artiklan 1 kohdan mukainen?”

Ennakkoratkaisukysymykset

Tutkittavaksi ottaminen
Ausbanc, Espanjan hallitus ja Euroopan komissio väittävät, ettei ennakkoratkaisupyyntöä voida ottaa tutkittavaksi siitä syystä,
ettei siitä ole hyötyä kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan asian ratkaisemiseksi. Ne väittävät tältä osin, että
pääasiassa kyseessä oleva pyöristyslauseke ei koske kyseisen sopimuksen pääkohdetta, vaan se on siihen nähden liitännäinen
seikka, joten direktiivin 4 artiklan 2 kohtaa ei voida soveltaa pääasiassa.
Tältä osin on heti aluksi todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa tarkoitetussa menettelyssä,
joka perustuu kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, yksinomaan kansallinen tuomioistuin
on toimivaltainen toteamaan sen ratkaistavaksi saatetun riita-asian tosiseikat ja arvioimaan niitä sekä tulkitsemaan ja soveltamaan
kansallista lainsäädäntöä. Samalla tavoin yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta
ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, ovatko sen unionin tuomioistuimelle esittämät
kysymykset tarpeellisia ja onko niillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa,
unionin tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti ratkaistava ne (ks. asia C‑145/03, Keller, tuomio 12.4.2005, Kok., s. I‑2529,
33 kohta; asia C‑119/05, Lucchini, tuomio 18.7.2007, Kok., s. I‑6199, 43 kohta ja asia C-11/07, Eckelkamp ym., tuomio 11.9.2008,
Kok., s. I-6845, 27 ja 32 kohta).
Näin ollen on niin, että vaikka unionin tuomioistuin on myös katsonut, että sen on oman toimivaltaisuutensa arvioimiseksi
poikkeustapauksissa tutkittava ne olosuhteet, joiden vallitessa kansallinen tuomioistuin esitti ennakkoratkaisukysymyksen
(ks. vastaavasti asia 244/80, Foglia, tuomio 16.12.1981, Kok., s. 3045, Kok. Ep. VI, s. 251, 21 kohta ja asia C-314/08, Filipiak,
tuomio 19.11.2009, Kok., 41 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen
vastaamisesta kieltäytyminen on mahdollista kuitenkin vain, jos on selvää, ettei unionin oikeuden säännöstä, jonka tulkintaa
unionin tuomioistuimelta on pyydetty, voida soveltaa (ks. asia C-85/95, Reisdorf, tuomio 5.12.1996, Kok., s. I-6257, 16 kohta
ja asia C-567/07, Woningstichting Sint Servatius, tuomio 1.10.2009, 43 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Näin ei ole nyt esillä olevassa asiassa.
Tribunal Supremo pohtii ennakkoratkaisupyynnössään jäsenvaltioilla direktiivin perusteella olevien velvollisuuksien ulottuvuutta
siltä osin kuin kyse on sellaisten tiettyjen sopimusehtojen kohtuuttomuutta koskevan tuomioistuinvalvonnan laajuudesta, jotka
tämän saman Tribunal Supremon mukaan kuuluvat direktiivin 4 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan.
Vaikka kaikki osapuolet eivät yhdykään tähän Tribunal Supremon arviointiin, asiassa ei ainakaan selvästi ole ilmennyt, ettei
direktiivin kyseistä säännöstä voitaisi soveltaa pääasiassa.
Näin ollen on todettava, että unionin tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan kansallisen tuomioistuimen sille esittämät
ennakkoratkaisukysymykset ja että ennakkoratkaisupyyntö on näin ollen otettava tutkittavaksi.

Asiakysymys
Ensimmäinen ja toinen kysymys
Kahdessa ensimmäisessä kysymyksessään, jotka on syytä tutkia yhdessä, kansallinen tuomioistuin kysyy, estävätkö direktiivin
4 artiklan 2 kohta ja 8 artikla jäsenvaltiota säätämästä lainsäädännössään kuluttajien suojelemiseksi sellaisten sopimusehtojen
kohtuuttomuuden arvioinnista, jotka koskevat sopimuksen pääkohteen määrittelyä tai hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta
suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin, vaikka nämä sopimusehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.
Caja de Madrid väittää, ettei direktiivin 8 artiklassa sallita sitä, että jäsenvaltiot ottavat täytäntöönpanotoimenpitein
käyttöön direktiivin 4 artiklan 2 kohdan vastaisen kansallisen lainsäädännön tai että ne tällaisten toimenpiteiden puuttuessa
pitävät sen voimassa. Tässä säännöksessä rajataan nimittäin oikeudellisesti sitovalla tavalla direktiivissä säädetyn suojajärjestelmän
soveltamisala ja suljetaan näin pois jäsenvaltion mahdollisuudet poiketa siitä edes antaakseen kuluttajille edullisempia kansallisia
säännöksiä.
Muut huomautuksia esittäneet osapuolet väittävät sitä vastoin, että direktiivin 4 artiklan 2 kohta ja 8 artikla eivät estä
tällaista mahdollisuutta. Ne näet katsovat, että tällaisen kansallisen lainsäädännön antaminen tai voimassa pitäminen kuuluu
jäsenvaltioiden toimivaltaan ottaa direktiivin sääntelemällä alalla käyttöön tiukempia kuluttajansuojamekanismeja.
Jotta esitettyihin kysymyksiin voitaisiin vastata, on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivillä
toteutettu suojajärjestelmä perustuu ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli
sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta, mikä johtaa kuluttajan sitoutumaan elinkeinonharjoittajan ennakolta laatimiin
sopimusehtoihin ilman, että hän voisi vaikuttaa niiden sisältöön (yhdistetyt asiat C-240/98–C-244/98, Océano Grupo Editorial
ja Salvat Editores, tuomio 27.6.2000, Kok., s. I-4941, 25 kohta ja asia C-168/05, Mostaza Claro, tuomio 26.10.2006, Kok.,
s. I-10421, 25 kohta).
Kuten direktiivin 12 perustelukappaleessa nimenomaisesti todetaan, direktiivillä kuitenkin yhdenmukaistetaan ainoastaan osittain
ja vähimmäistasoisesti kohtuuttomia sopimusehtoja koskevat kansalliset lainsäädännöt, ja samalla siinä myönnetään jäsenvaltioille
mahdollisuus varmistaa kuluttajille siinä säädettyä korkeampi suojelun taso.
Direktiivin 8 artiklassa säädetään nimenomaisesti, että jäsenvaltioilla on mahdollisuus ”antaa tai pitää voimassa tämän direktiivin
soveltamisalalla perustamissopimuksen mukaisia tiukempia säännöksiä varmistaakseen kuluttajalle suojelun korkeamman tason”.
Tästä syystä on tarkistettava, ulottuuko direktiivin 8 artiklan soveltamisala tällä direktiivillä säännellylle koko alalle
ja näin ollen sen 4 artiklan 2 kohtaan vai onko – kuten Caja de Madrid väittää – tämä viimeksi mainittu säännös suljettu kyseisen
8 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle.
Tässä suhteessa on syytä todeta, että direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa säädetään yksinomaan, että ”sopimusehtojen kohtuuttoman
luonteen arviointi” ei saa koskea tässä säännöksessä tarkoitettuja sopimusehtoja, jos nämä sopimusehdot on laadittu selkeästi
ja ymmärrettävästi.
Itse direktiivin 4 artiklan 2 kohdan sanamuodostakin siis ilmenee, ettei tällä säännöksellä, kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa
74 kohdassa toteaa, voida katsoa vahvistettavan direktiivin asiallista soveltamisalaa. Päinvastoin mainitussa 4 artiklan 2
kohdassa tarkoitetut sopimusehdot kuuluvat direktiivillä säännellylle alalle, mutta vain niiden kohtuutonta luonnetta ei saada
arvioida, jos kansallinen tuomioistuin yksittäistapauksen tutkittuaan katsoo, että elinkeinonharjoittaja on laatinut ne selkeästi
ja ymmärrettävästi.
Oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa ja 4 artiklan 1 kohdassa määritellään kokonaisuutena
katsottuna ne yleiset perusteet, joiden avulla direktiivin säännösten soveltamisalaan kuuluvien sopimusehtojen kohtuuttomuutta
voidaan arvioida (ks. vastaavasti asia C-478/99, komissio v. Ruotsi, tuomio 7.5.2002, Kok., s. I‑4147, 11 ja 17 kohta ja asia
C-237/02, Freiburger Kommunalbauten, tuomio 1.4.2004, Kok., s. I‑3403, 18, 19 ja 21 kohta).
Tässä samassa tarkoituksessa direktiivin 4 artiklan 2 kohdan sääntelyn kohteena ovat yksinomaan, kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa
75 kohdassa toteaa, sellaisten sopimusehtojen sisällöllisen valvonnan yksityiskohtaiset säännöt ja ulottuvuus, joista ei ole
neuvoteltu erikseen ja joissa kuvataan elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten olennaiset suoritukset.
Tästä seuraa, että tässä 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut sopimusehdot kuuluvat hyvinkin direktiivillä säännellylle alalle
ja että direktiivin 8 artiklaa sovelletaan näin ollen myös kyseisen 4 artiklan 2 kohtaan.
Tätä päätelmää ei voida saattaa kyseenalaiseksi Caja de Madridin lausumilla, joissa se väittää muun muassa asiassa C-144/99,
komissio vastaan Alankomaat, 10.5.2001 annetusta tuomiosta (Kok., s. I‑3541) ilmenevän, että direktiivin 4 artiklan 2 kohta
on pakottava ja sitova jäsenvaltioille, joten ne eivät voi vedota direktiivin 8 artiklaan antaessaan tai pitäessään voimassa
sisäisessä oikeusjärjestyksessään säännöksiä, jotka saattavat muuttaa sen ulottuvuutta.
Tältä osin on todettava, että nämä väitteet perustuvat kyseisen tuomion virheelliseen tulkintaan. Tuossa tuomiossa katsottiin,
ettei Alankomaiden kuningaskunta ollut noudattanut direktiivin mukaisia velvoitteitaan, mutta ei sen vuoksi, etteikö se olisi
pannut täytäntöön sen 4 artiklan 2 kohtaa, vaan yksinomaan siksi, että se oli pannut sen täytäntöön puutteellisesti, mistä
seurasi, ettei kyseisellä kansallisella lainsäädännöllä kyetty saavuttamaan tällä säännöksellä haluttuja tuloksia.
Kyseisellä lainsäädännöllä suljettiin pois tuomioistuinten mahdollisuudet valvoa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä
tehtyjen sopimusten olennaisia suorituksia kuvaavia sopimusehtoja silloinkin, kun nämä lausekkeet olivat epäselviä ja vaikeasti
ymmärrettäviä, joten kuluttaja ei voinut millään tavoin vedota sopimuksen pääkohteen määrittelyä ja hinnan asianmukaisuutta
suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin tai tavaroihin koskevan sopimusehdon kohtuuttomuuteen.
Edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Alankomaat annetusta tuomiosta ei näin ollen millään tavoin voida päätellä, että
yhteisöjen tuomioistuin olisi katsonut, että direktiivin 4 artiklan 2 kohta olisi pakottava ja sitova säännös, joka jäsenvaltioilla
olisi velvollisuus panna täytäntöön sellaisenaan. Päinvastoin yhteisöjen tuomioistuin totesi vain, että jotta direktiivin
mukaiset kuluttajansuojaan liittyvät tavoitteet taattaisiin käytännössä, kyseinen 4 artiklan 2 kohta oli aina pantava täytäntöön
kokonaisuudessaan, joten ainoastaan selvästi ja ymmärrettävästi laadittujen sopimusehtojen kohtuuttomuuden arviointi on kiellettyä.
Kaikesta edellä olevasta seuraa, ettei jäsenvaltioita voida estää pitämästä voimassa tai antamasta direktiivillä säännellyllä
koko alalla – sen 4 artiklan 2 kohta mukaan lukien – sääntöjä, jotka ovat tiukempia kuin itse direktiivissä asetetut säännöt,
kunhan niillä pyritään varmistamaan kuluttajansuojan korkeampi taso.
Pääasiassa kyseessä olevasta Espanjan lainsäädännöstä on todettava, että direktiivin 4 artiklan 2 kohtaa ei ole pantu täytäntöön
lailla 7/1998, kuten unionin tuomioistuimelle jätetyistä asiakirjoista ilmenee.
Tästä seuraa, että – kuten Tribunal Supremo toteaa – Espanjan oikeusjärjestyksessä kansallinen tuomioistuin voi elinkeinonharjoittajan
ja kuluttajan välistä sopimusta koskevassa asiassa kaikissa olosuhteissa arvioida sellaisen sopimusehdon kohtuuttomuutta,
josta ei ole erikseen neuvoteltu ja joka koskee muun muassa kyseisen sopimuksen pääkohdetta, silloinkin kun elinkeinonharjoittaja
on laatinut tämän sopimusehdon edeltä käsin selkeästi ja ymmärrettävästi.
Näin ollen on todettava, että koska Espanjan lainsäädännössä sallitaan direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun kaltaisten,
elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehdyn sopimuksen sopimusehtojen kohtuuttomuuden täydellinen tuomioistuinvalvonta,
pääasiassa kyseessä olevalla lainsäädännöllä varmistetaan direktiivin 8 artiklan mukaisesti kuluttajalle tässä artiklassa
säädettyä korkeampi suojan taso.
Edellä lausutun valossa ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava siten, että direktiivin 4 artiklan 2 kohtaa ja 8
artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle,
jolla sallitaan sellaisten sopimusehtojen kohtuuttomuuden tuomioistuinvalvonta, jotka koskevat sopimuksen pääkohteen määrittelyä
tai hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin, vaikka nämä sopimusehdot
on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.
Kolmas kysymys
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään, onko direktiivin 4 artiklan 2 kohdan ja 8 artiklan sellainen
tulkinta, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat antaa kansallista lainsäädäntöä, jolla sallitaan sellaisten sopimusehtojen kohtuuttomuuden
tuomioistuinvalvonta, jotka koskevat sopimuksen pääkohteen määrittelyä tai hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa
vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin, vaikka nämä sopimusehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, EY
2 artiklan, EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohdan ja EY 4 artiklan 1 kohdan mukainen.
EY 2 artiklasta ja EY 4 artiklan 1 kohdasta on riittävää todeta, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan näillä määräyksillä
asetetaan yleisiä tavoitteita ja periaatteita, joita on välttämättä sovellettava niiden EY:n perustamissopimuksen vastaavien
lukujen kanssa, joilla nämä periaatteet ja tavoitteet pyritään panemaan täytäntöön. Niistä ei siis yksinään voi seurata selviä
ja ehdottomia oikeudellisia velvoitteita jäsenvaltioille (ks. vastaavasti EY 2 artiklasta asia C-339/89, Alsthom Atlantique,
tuomio 24.1.1991, Kok., s. I‑107, Kok. Ep. XI, s. I-1, 9 kohta ja EY 4 artiklan 1 kohdasta asia C-9/99, Échirolles Distribution,
tuomio 3.10.2000, Kok., s. I‑8207, 25 kohta).
Myöskään EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohdasta ei yksinään voi seurata oikeudellisia velvoitteita jäsenvaltioille. Kuten yhteisöjen
tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus selventää, tässä määräyksessä vain ilmoitetaan tavoite, jota on kuitenkin täsmennettävä
perustamissopimuksen muilla, muun muassa kilpailusääntöjä koskevilla määräyksillä (ks. vastaavasti asia 322/81, Nederlandsche
Banden-Industrie-Michelin v. komissio, tuomio 9.11.1983, Kok., s. 3461, Kok. Ep. VII, s. 339, 29 kohta ja em. asia Alsthom
Atlantique, tuomion 10 kohta).
Lisäksi on todettava, ettei unionin tuomioistuimen ole ennakkoratkaisupyynnössä esitettyjen tietojen perusteella mahdollista
selvästi rajata niitä perustamissopimuksen kilpailusääntöjä, joiden tulkinnasta olisi hyötyä pääasiaa ratkaistaessa.
Kaikkien näiden lausumien valossa kolmanteen kysymykseen on vastattava siten, että direktiivin 4 artiklan 2 kohdan ja 8 artiklan
sellainen tulkinta, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat antaa kansallista lainsäädäntöä, jolla sallitaan sellaisten sopimusehtojen
kohtuuttomuuden tuomioistuinvalvonta, jotka koskevat sopimuksen pääkohteen määrittelyä tai hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta
suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin, vaikka nämä sopimusehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi,
ei ole EY 2 artiklan, EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohdan eikä EY 4 artiklan 1 kohdan vastainen.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 4 artiklan 2 kohtaa ja 8 artiklaa
on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla sallitaan
sellaisten sopimusehtojen kohtuuttomuuden tuomioistuinvalvonta, jotka koskevat sopimuksen pääkohteen määrittelyä tai hinnan
tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin, vaikka nämä sopimusehdot on
laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.
2)
Direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan ja 8 artiklan sellainen tulkinta, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat antaa kansallista
lainsäädäntöä, jolla sallitaan sellaisten sopimusehtojen kohtuuttomuuden tuomioistuinvalvonta, jotka koskevat sopimuksen pääkohteen
määrittelyä tai hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin, vaikka
nämä sopimusehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, ei ole EY 2 artiklan, EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohdan eikä
EY 4 artiklan 1 kohdan vastainen.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: espanja.