CELEX: 62009CJ0304
Valsts pienākumu neizpilde
Valsts atbalsts
Atbalsts Biržas sarakstā jauniekļauto uzņēmējsabiedrību labā
Atgūšana

Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, neveicot noteiktajā termiņā visus vajadzīgos pasākumus,
lai apturētu ar Komisijas 2005. gada 16. marta Lēmumu 2006/261/EK par atbalsta shēmu Nr. C 8/2004 (
ex
NN 164/2003) nodokļu atvieglojumu veidā, ko Itālija īstenojusi Biržas sarakstā jauniekļauto uzņēmējsabiedrību labā [izziņots
ar dokumenta numuru C(2005) 591] (OV 2006, L 94, 42. lpp.), par nelikumīgu un ar kopējo tirgu nesaderīgu atzīto atbalsta shēmu
un lai atgūtu no saņēmējiem atbilstoši šai shēmai piešķirto atbalstu, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai
uzliek EK līgums un šī lēmuma 2.–4. panta normas.

Atbilstošās tiesību normas
Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88.] panta piemērošanai
(OV L 83, 1. lpp.), preambulas trīspadsmitā apsvēruma redakcija ir šāda:
“tā kā tādos nelikumīga atbalsta gadījumos, kurš nav saderīgs ar kopējo tirgu, būtu jāatjauno efektīva konkurence; tā kā šajā
nolūkā atbalsts, ieskaitot procentus, ir nekavējoties jāatgūst; tā kā atgūšana ir jāveic saskaņā ar attiecīgo valstu likumos
paredzētajām procedūrām; tā kā minēto procedūru piemērošana, kavējot attiecīgā Komisijas lēmuma tūlītēju un efektīvu izpildi,
nedrīkstētu būt par traucēkli efektīvas konkurences atjaunošanai; tā kā, lai to panāktu, dalībvalstīm ir jāveic visi vajadzīgie
pasākumi, lai nodrošinātu to, ka Komisijas lēmums ir efektīvs”.
Regulas Nr. 659/1999 14. pantā ar virsrakstu “Atbalsta atgūšana” ir paredzēts:
“1.      Kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos
pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja (turpmāk – “atgūšanas lēmums”). Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas būtu
pretrunā ar kādu Kopienas tiesību vispārēju principu.
2.      Atbalsts, kas ir jāatgūst saskaņā ar atgūšanas lēmumu, ietver procentus, kas aprēķināti pēc atbilstīgas likmes, ko nosaka
Komisija. Procenti maksājami no dienas, kad nelikumīgais atbalsts nodots saņēmēja rīcībā, līdz tās atgūšanas dienai.
3.      Neskarot nevienu Eiropas Kopienu Tiesas nolēmumu saskaņā ar [EKL 242. pantu], atgūšanu īsteno tūlīt un saskaņā ar attiecīgās
dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi. Šajā nolūkā
un gadījumā, ja ir sākts izskatīšanas process valsts tiesā, attiecīgās dalībvalstis, neskarot Kopienas tiesību aktus, veic
visus vajadzīgos pasākumus, kas iespējami to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp pagaidu pasākumus.”
Atbilstoši šīs pašas regulas 23. panta 1. punktam:
“Ja attiecīgā dalībvalsts nepilda nosacītus vai negatīvus lēmumus, jo īpaši gadījumos, kas minēti 14. pantā, Komisija var
saskaņā ar [EKL 88. panta 2. punktu] sniegt attiecīgo lietu izskatīšanai tieši Eiropas Kopienu Tiesā.”

Atbilstošie fakti un Lēmums 2006/261
Ar sava Lēmuma 2006/261 1. pantu Komisija atzina, ka valsts atbalsta shēma, ko Itālijas Republika īsteno nodokļu atvieglojumu
veidā par labu uzņēmējsabiedrībām, kas iekļautas Eiropas reglamentētas Biržas sarakstā, ar kopējo tirgu nav saderīga.
Kā izriet no minētā lēmuma ar strīdus atbalsta shēmu, tika piešķirtas divu veidu ekonomiskās priekšrocības. Pirmkārt, ar to
uzņēmējsabiedrībām, kas iekļautas kādā Eiropas reglamentētas Biržas sarakstā, par 20 % samazināja uzņēmuma peļņas nodokli,
tā uz trijiem gadiem palielinot tīros ienākumus, ko tās gūst ar jebkuru ekonomisku darbību. Otrkārt, šī atbalsta shēma samazināja
apliekamos ienākumus tajā taksācijas gadā, kad uzņēmējsabiedrība iekļauta Biržas sarakstā. Turklāt šī negatīvā korekcija samazināja
arī faktisko nodokļu likmi par 2004. gada ieņēmumiem.
Pēc tam, kad Komisija bija uzsākusi oficiālo izmeklēšanu, Itālijas iestādes publiski informēja potenciālos atbalsta saņēmējus
par iespējamām sekām, ko radīs šīs iestādes konstatējums par to, ka minētais režīms ir atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo
tirgu. Komisija uzskatīja, ka katrā ziņā ir jāatgūst atbalsts, kas, iespējams, jau piešķirts saņēmējiem.
Konkrētāk Lēmuma 2006/261 2.–4. pantā ir paredzēts šādi:
“
2. pants
Itālijai ir jāatceļ [..] atbalsta shēma, sākot no tā finanšu gada, kad saņemts paziņojums par šo lēmumu.
3. pants
1.      Itālijai jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai atgūtu no saņēmējiem [..] atbalst[u] [..], kas nelikumīgi jau nonā[cis] to rīcībā.
2.      Atgūšana jāveic nekavējoties un saskaņā ar Itālijas valsts tiesību aktos paredzēto procedūru, ar nosacījumu, ja tā ļauj bez
vilcināšanās un faktiski izpildīt šo lēmumu.
3.      Atgūšana jāpaveic iespējami drīz. Jo īpaši, ja atbalsts jau ir piešķirts to nodokļu maksājumu samazinājuma veidā, kuri jāmaksā
par kārtējo finanšu gadu, Itālijai jāiekasē visi nodokļi, kas jāsamaksā pēdējā maksājuma kārtā par 2004. gadu. Visos pārējos
gadījumos Itālijai jāiekasē maksājamais nodoklis vēlākais līdz tā finanšu gada beigām, kura laikā iekrīt šā lēmuma paziņošanas
diena.
4.      Atgūstamie atbalsta līdzekļi ietver arī procentus, ko aprēķina, sākot no dienas, kad saņēmējiem atbalsts kļuvis pieejams,
līdz dienai, kad līdzekļi faktiski ir atgūti.
5.      Procentus aprēķina, pamatojoties uz Regulas (EK) Nr. 794/2004 V nodaļu.
6.      Divu mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas dienas Itālijai oficiāli jāpieprasa no visiem šā lēmuma 1. pantā minētā atbalsta
saņēmējiem, lai tie nelikumīgi saņemtos atbalsta līdzekļus atmaksā ar procentiem.
4. pants
Divu mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas dienas Itālijai jāinformē Komisija par veiktajiem un paredzētajiem pasākumiem šā
lēmuma izpildē. Šī informācija jāsniedz ar jautājumu lapas palīdzību, kas pievienota šā lēmuma 1. pielikumā. Tikpat ilgā laikā
Itālijai jāiesniedz visi dokumenti, kas apliecina, ka attiecībā uz nelikumīgā atbalsta saņēmējiem līdzekļu atgūšanas procedūra
faktiski ir sākta.”

Prasība, kas celta par Lēmumu 2006/261
2005. gada 26. maijā Itālijas Republika cēla prasību Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā [tagad – Eiropas Savienības Vispārējā
tiesa] nolūkā panākt Komisijas Lēmuma 2006/261 atcelšanu. Itālijas Republika nav lūgusi noteikt pagaidu pasākumus.
Ar 2009. gada 4. septembra spriedumu lietā T‑211/05 Itālija/Komisija (Krājums, II‑2777. lpp.) Pirmās instances tiesa minēto
prasību noraidīja. 2009. gada 16. novembrī Itālijas Republika par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību. Šī apelācija,
kas reģistrēta ar numuru C‑458/09 P, patlaban tiek izskatīta Tiesā.

Pirmstiesas procedūra
2005. gada 17. martā Lēmums 2006/261 tika paziņots Itālijas Republikai.
Lai izpildītu šo lēmumu, Itālijas iestādes veica virkni pasākumu un informēja par to Komisiju. Tātad tostarp izpildīšanas
process notika šādā veidā:
–        tika pieņemts likumprojekts Lēmuma 2006/261 izpildei;
–        grūtību dēļ likumdošanas procesā, pieņemot likumu, Itālijas iestādes 2006. gada jūlijā apsvēra nelikumīgā atbalsta atgūšanu
veikt administratīvā ceļā;
–
Agenzia delle Entrate
(turpmāk tekstā – “
Agenzia
”) nosūtīja iepriekšēju paziņojumu nodokļu maksātājiem, uz kuriem attiecas paziņojums, kurā ietverts rīkojums samaksāt pienākošās
summas 60 dienu laikā; tā noteica atbilstošus kodus, lai [atbalsta] saņēmējiem ļautu uzreiz atmaksāt saņemto atbalstu, kā
arī procentus; iestādēm un birojiem, kas atbildīgi par attiecīgo kontroles un atgūšanas procedūru veikšanu līdz 2006. gada
30. septembrim, tika nosūtīti īpaši iekšējās kārtības noteikumi;
–        divas sabiedrības par šiem aktiem attiecībā uz atbalsta atgūšanu cēla prasības Itālijas nodokļu tiesās; tā kā vienai sabiedrībai
pirmās instances [tiesas] spriedums bija nelabvēlīgs, tad tā pēc [šī sprieduma] 2009. gada 1. aprīlī pilnībā samaksāja pienākošās
summas; citas sabiedrības, kas bija galvenā atbalsta saņēmēja, gadījumā
Commissione tributaria provinciale di Modena
[Modenas provinces Nodokļu tiesa] apturēja maksājuma rīkojuma akta izpildi, šīs izpildes apturēšanas noteicošais iemesls bija
apstāklis, ka minētais rīkojuma akts esot pieņemts bez tiesiska pamata; izskatot apelācija sūdzību par pirmās instances tiesas
nolēmumu, ar kuru tiek atcelts minētais rīkojuma akts,
Commissione tributaria regionale di Bologna
[Boloņas reģiona Nodokļu tiesa] izdeva rīkojumu par tiesvedības apturēšanu, īpaši norādot, ka Pirmās instances tiesa [tagad
– Vispārējā tiesa] izskata prasību atcelt Lēmumu 2006/261 (lieta T‑211/05);
–        Itālijas likumdevējs mēģināja valsts tiesu izdoto atbalsta atgūšanas rīkojumu izpildes apturēšanas procesuālo problēmu atrisināt
likumdošanas ceļā, pieņemot 2008. gada 8. aprīļa Dekrētlikumu Nr. 59 (2008. gada 9. aprīļa
GURI
Nr. 84, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 59/2008”), kas ar 2008. gada 6. jūnija Likumu Nr. 101 (2008. gada 7. jūnija
GURI
Nr. 132, 4. lpp.) pārveidots par likumu.
Visas pirmstiesas procedūras laikā Komisija uzstāja uz tūlītēju un efektīvu Lēmuma 2006/261 izpildi. Turklāt tā vairākkārt
lūdza sniegt papildus informāciju un paskaidrojumus par [atbalsta] saņēmējiem un par piedziņas tiesiskā regulējuma normu pieņemšanas
nosacījumiem. Komisijas lūgumi tika pamatoti gan ar, pēc Komisijas domām, nepietiekamo Itālijas iestāžu sniegto informāciju,
gan ar datu par atbalsta atgūšanas norises virzību aktualizēšanu. Itālijas iestādes ar vairākām secīgām vēstulēm informēja
Komisiju par Lēmuma 2006/261 izpildes stadiju un nosacījumiem.
Komisija vērsa Itālijas Republikas uzmanību uz nelikumīgā atbalsta piedziņas procesa nepietiekamo raksturu, jo nepamatoti
saņemtā un vēl neatmaksātā atbalsta summa 2008. gada oktobrī bija kopumā EUR 4 365 265,04 (atbalsts un procenti). Līdz ar
to, pēc Komisijas domām, atbalsta atgūšana, lai gan bija likumdevēja iejaukšanās, nav pavirzījusies uz priekšu. Pastāvot šādiem
apstākļiem, Komisija nolēma celt šo prasību.

Par prasību

Lietas dalībnieku argumenti
Savā prasības pieteikumā Komisija apgalvo, ka lēmuma, kas nosaka pienākumu atgūt nelikumīgi piešķirto atbalstu, adresātei
dalībvalstij atbilstoši EKL 249. pantam ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu minētā lēmuma izpildi.
Pēc Komisijas domām, pienākums atgūt nozīmē patiesu rezultāta sasniegšanas pienākumu. Turklāt atgūšanai būtu jābūt ne tikai
efektīvai, bet arī tūlītējai.
Runājot par sākotnējo likumprojektu, kuru Itālijas Republika paredzēja pieņemt, lai izpildītu Lēmumu 2006/261, Komisija esot
vairākkārt atgādinājusi, ka likumdošanas instrumenta izvēle nav piemērotākais līdzeklis, lai nodrošinātu šī lēmuma tūlītēju
un efektīvu izpildi.
Tomēr valsts procedūru piemērošana nedrīkstētu būt šķērslis efektīvas konkurences atjaunošanai. Gluži pretēji, šīs procedūras
būtu jāveic, lai nodrošinātu Lēmuma 2006/261 efektivitāti.
Komisija turklāt norāda, ka vienīgais pamats, ko Itālijas Republika šajā lietā varētu izvirzīt savai aizstāvībai, ir tas,
ka ir absolūti neiespējams pareizi izpildīt Lēmumu 2006/261. Tomēr Itālijas iestādes nevienā brīdī neesot norādījušas uz jebkādu
absolūtu neiespējamību pareizi izpildīt šo lēmumu šajā ziņā.
Nosacījums par absolūtas izpildes neiespējamības pastāvēšanu nav izpildīts, ja dalībvalsts atbildētāja, kā tas ir šajā lietā,
Komisiju tikai informē par juridiskajām, politiskajām vai praktiskajām grūtībām Lēmuma 2006/261 izpildē, neveicot nekādas
reālas darbības, lai atgūtu atbalstu no attiecīgajiem uzņēmumiem, un nepiedāvājot Komisijai nekādus alternatīvus šī lēmuma
īstenošanas risinājumus, ar kuriem šīs grūtības varētu pārvarēt.
Runājot par valsts tiesu nolēmumiem, ar kuriem izdoti rīkojumi par izpildes apturēšanas pasākumiem, Komisija uzsver, ka efektivitātes
princips ir jāpiemēro arī valsts tiesām. Saistībā ar iespējamu [atbalsta] saņēmēja iesniegtu lūgumu apturēt atgūšanas pasākuma
izpildi valsts tiesai, lai izvairītos no tā, ka lēmumam par atgūšanu tiek atņemta tā lietderīgā iedarbība, būtu jāpiemēro
judikatūrā paredzētie nosacījumi. Tomēr šajā lietā valsts tiesu piemērotie izpildes atlikšanas pasākumi neatbilstot prasībām,
kas izriet no minētās judikatūras.
Lai gan atbilstoši iepriekš šī sprieduma 12. punktā minētajam Dekrētlikumam Nr. 59/2008 ar atgūšanas lēmuma prettiesiskuma
iemesliem pamatotas izpildes atlikšanas gadījumā valsts tiesai principā nekavējoties ir jāizdod rīkojums iesniegt Tiesai lūgumu
sniegt prejudiciālu nolēmumu, Komisija uzskata, ka nešķiet, ka šim valsts tiesiskajam regulējumam būtu bijusi būtiska ietekme
uz valsts tiesu procesuālo rīcību. Komisija uzsver, ka vairāk nekā četrus gadus pēc Lēmuma 2006/261 pieņemšanas Itālijas iestādes
ir atguvušas tikai 25,91 % no atbalsta, par kuru ir nosūtīts maksājuma rīkojums.
Runājot par prasību, kas iesniegta Pirmās instances tiesā, atcelt Lēmumu 2006/261, Komisija uzsver, ka Itālijas Republika
šo lēmumu apstrīdēja, tomēr tā nelūdza tā izpildes apturēšanu.
Commissione tributaria provinciale di Modena
rīkojumā tomēr nebija neviena atsauce nedz uz tiesvedību Pirmās instances tiesā, nedz uz iespējamām kļūdām minētajā lēmumā,
bet tā bija balstīta tikai uz apgalvoto juridiskā pamata Itālijas iestāžu izdotā atgūšanas rīkojumam neesamību.
Visbeidzot, runājot par divām atbalsta saņēmējām sabiedrībām, Komisija norāda, ka kopš 2008. gada 31. oktobra nav nosūtīta
neviena [informācijas] par otrās instances tiesā izskatītās prasības situāciju, kā arī par atgūšanas stadiju aktualizēšana.
Šāda situācija esot pārkāpums informēšanas pienākumam, kas Itālijas iestādēm ir noteikts kā atbilstoši Lēmuma 2006/261 4. pantam,
tā arī EKL 10. pantam.
Itālijas Republika norāda, ka Savienības tiesības neliek ievērot īpašu procedūru valsts atbalstu atgūšanai, bet izvirza vienīgi
prasību, lai valsts procedūru piemērošana būtu pakļauta nosacījumam, ka tā ļauj tūlītēji un efektīvi izpildīt Lēmumu 2006/261.
Atbilstoši Itālijas Konstitūcijai tikai normatīvs pasākums var reglamentēt administratīvu atgūšanas darbību un šajā kontekstā
atmaksājamās summas. Turklāt šī sprieduma 17. punktā minētajā likumprojektā ir nosliece dot priekšroku atbalsta tūlītējai
atdošanai, tieši lai paātrinātu atgūšanas posmu.
Itālijas Republika norāda arī, ka apstāklis, ka adresāte dalībvalsts nevar izvirzīt citus pamatus, izņemot absolūtas izpildes
neiespējamības esamību, neliedz dalībvalstij, kas tāda lēmuma, kāds ir pamata tiesvedības pamatā, izpildes laikā sastopas
ar neparedzētām un neparedzamām grūtībām vai uzzina par Komisijas neparedzētām sekām, Komisijas novērtējumam iesniegt informāciju
par šīm problēmām, ierosinot attiecīgajā lēmumā izdarīt atbilstošus grozījumus.
Tomēr plašajā sarakstē, kas notikusi starp Komisiju un Itālijas iestādēm, šīs pēdējās minētās esot norādījušas gan iemeslus,
kuru dēļ tās uzskata, ka tām ir jārīkojas, pieņemot īpašu tiesību normu, gan neparedzētos apstākļus, kuri vēlāk lika pieņemt
citu atgūšanas procedūru, kas atšķiras no sākotnēji paredzētās, proti, procedūru, kas tiek īstenota tostarp administratīvā
ceļā.
Runājot par izpildes atlikšanas tiesas ceļā pasākumiem, Itālijas Republika norāda, ka
Commissione tributaria provinciale di Modena
nolēmums apturēt maksājuma rīkojuma akta izpildi esot pieņemts, lai gan
Agenzia
uzsvēra piedziņas likumīgo raksturu, kā arī Lēmuma 2006/261 tiešo piemērojamību Itālijas tiesību sistēmā. Runājot par procedūru
Commissione tributaria regionale di Bologna
,
Agenzia
šajā tiesā esot iesniegusi lūgumu atcelt pēdējās minētās tiesas izdoto rīkojumu par izpildes apturēšanu. Pēc iepriekš minētā
Pirmās instances tiesa sprieduma lietā Komisija/Itālija, ar kuru tā noraidīja par Lēmumu 2006/261 celto prasību,
Agenzia
esot no jauna lūgusi attiecīgā rīkojuma atcelšanu.
Visbeidzot, runājot par Komisijas pamatu, kas attiecas uz informēšanas pienākuma pārkāpumu, Itālijas Republika savā iebildumu
rakstā ir iesniegusi papildu apkopojumu par saņemto summu stāvokli, kā arī izskatīšanas stadijā esošām lietām šajā sakarā.

Tiesas vērtējums
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka dalībvalstij, kas ir lēmuma par nelikumīgā atbalsta atgūšanu adresāte, atbilstoši EKL 249. pantam
ir jāveic visi atbilstošie pasākumi, lai nodrošinātu šī lēmuma izpildi (skat. 2006. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑232/05
Komisija/Francija, Krājums, I‑10071. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
Dalībvalstij ir jāpanāk efektīva pienākošos summu atgūšana (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija, 42. punkts).
Novēlota atgūšana, kas notikusi pēc noteiktā termiņa, Līguma prasībām neatbilst (šajā ziņā skat. 2008. gada 14. februāra spriedumu
lietā C‑419/06 Komisija/Grieķija, 38. un 61. punkts).
Atbilstoši Lēmuma 2006/261 3. panta 3. punktam Itālijas Republikai attiecīgā atbalsta shēma bija jāatceļ pēc iespējas drīz.
It īpaši, ja atbalsts jau bija piešķirts to nodokļu maksājumu samazinājuma veidā, kuri jāmaksā par kārtējo finanšu gadu, šai
dalībvalstij bija jāpiedzen visi nodokļi, ieskaitot procentus, kas jāsamaksā pēdējā maksājuma kārtā par 2004. gadu. Visos
pārējos gadījumos maksājamais nodoklis, pieskaitot procentus, bija jāatgūst vēlākais līdz tā finanšu gada beigām, kura laikā
ir šā lēmuma paziņošanas diena, proti, 2005. gada 17. marts.
Tomēr šajā lietā netiek apstrīdēts, ka vairākus gadus pēc tam, kad Itālijas Republikai bija paziņots Lēmums 2006/261, un pēc
visu tajā noteikto termiņu beigām būtisku daļu nelikumīgo atbalstu šī dalībvalsts vēl nebija atguvusi. Šāda situācija ir acīmredzami
nesaderīga ar tās pienākumu panākt efektīvu pienākošos summu atgūšanu un nozīmē Lēmuma 2006/261 tūlītējas un efektīvas izpildes
pienākuma pārkāpumu.
Runājot par Itālijas Republikas savai aizstāvībai izvirzītajiem argumentiem, ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru
vienīgais pamats, ko dalībvalsts var izvirzīt savai aizstāvībai pret Komisijas celtu prasību par valsts pienākumu neizpildi,
kura pamatota ar EKL 88. panta 2. punktu, ir tas, ka ir absolūti neiespējams pareizi izpildīt attiecīgo lēmumu (skat. it īpaši
2007. gada 20. septembra spriedumu lietā C‑177/06 Komisija/Spānija, Krājums, I‑7689. lpp., 46. punkts, un 2008. gada 13. novembra
spriedumu lietā C‑214/07 Komisija/Francija, Krājums, I‑8357. lpp., 44. punkts).
Nosacījums par absolūtu izpildes neiespējamību nav izpildīts, ja dalībvalsts atbildētāja Komisiju tikai informē par juridiskajām,
politiskajām vai praktiskajām grūtībām lēmuma izpildē, neveicot nekādas reālas darbības, lai atgūtu atbalstu no attiecīgajiem
uzņēmumiem, un nepiedāvājot Komisijai nekādus alternatīvus lēmuma īstenošanas risinājumus, ar kuriem šīs grūtības varētu pārvarēt
(skat. it īpaši 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑485/03 līdz C‑490/03 Komisija/Spānija, Krājums,
I‑11887. lpp., 74. punkts, un iepriekš minēto 2008. gada 13. novembra spriedumu lietā Komisija/Francija, 46. punkts).
Tiesa ir arī nospriedusi, ka, ja, īstenojot Komisijas lēmumu par valsts atbalstu, dalībvalsts saskaras ar neparedzētām un
neparedzamām grūtībām vai uzzina par Komisijas neparedzētām sekām, tai jāsniedz Komisijas novērtējumam informācija par šīm
problēmām, ierosinot attiecīgajā lēmumā izdarīt pienācīgus grozījumus. Šādā gadījumā saskaņā ar noteikumu, kas dalībvalstīm
un Savienības iestādēm nosaka savstarpējas lojālas sadarbības pienākumu, kas it īpaši noteikts EKL 10. pantā, Komisijai un
dalībvalstij labticīgi jāstrādā kopā, lai pārvarētu grūtības, pilnīgi ievērojot Līguma tiesību normas, it īpaši tiesību normas
par atbalstu (skat. it īpaši 1995. gada 4. aprīļa spriedumu lietā C‑348/93 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑673. lpp., 17. punkts; 2004. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C‑99/02 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑3353. lpp., 17. punkts; 2006. gada 1. jūnija spriedumu lietā C‑207/05 Komisija/Itālija, 47. punkts, un 2007. gada 6. decembra
spriedumu lietā C‑280/05 Komisija/Itālija, 20. punkts).
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka savā saskarsmē ar Komisiju, kā arī tiesvedības Tiesā kontekstā Itālijas Republika nav atsaukusies
uz Lēmuma 2006/261 izpildes absolūtu neiespējamību, kas atbilstoši šī sprieduma 35. punktā minētajai judikatūrai ir vienīgais
pieņemamais aizstāvības pamats.
Patiesībā Itālijas valdība Komisijai tikai paziņoja par juridiskajām, politiskajām vai praktiskajām grūtībām minētā lēmuma
izpildē.
Ir tiesa, ka atgūšanas procedūras laikā Itālijas likumdevējs ir veicis nozīmīgus pasākumus, lai nodrošinātu minētās atgūšanas
efektivitāti, pieņemot Dekrētlikumu Nr. 59/2008. No lietas materiāliem it īpaši izriet, ka minētais dekrētlikums, kura mērķis
ir atrisināt valsts tiesu izdoto atbalsta atgūšanas rīkojumu izpildes apturēšanas procesuālās problēmas, bija vērsts uz to,
lai paātrinātu jau izskatāmo tiesvedību pabeigšanu.
Tomēr Dekrētlikums Nr. 59/2008 neļāva samazināt novēlošanos Lēmumā 2006/261 minētā atbalsta atgūšanā. Tas tika pieņemts tikai
2008. gada 8. aprīlī, t.i., pēc 2007. gada 7. februāra – datuma, kurā pieņemts
Commissione tributaria provinciale di Modena
lēmums apturēt galvenajam nelikumīgā atbalsta saņēmējam adresētā maksājuma rīkojuma izpildi. Turklāt, lai gan šis dekrētlikums
bija stājies spēkā, procedūras saistībā ar iepriekš minēto galveno atbalsta saņēmēju izpilde pēc tam tika apturēta apelācijas
instances tiesā.
Tomēr ir jānorāda, ka likumdošanas pasākumi, kas vērsti, lai valsts tiesas nodrošinātu Komisijas lēmuma, ar kuru dalībvalstij
ir uzlikts pienākums atgūt nelikumīgu atbalstu, izpildi, kas ir veikti pārāk vēlu vai kas ir izrādījušies neefektīvi, neatbilst
no šī sprieduma 31. un 32. punktā minētās judikatūras izrietošajām prasībām.
Jāpiebilst, ka katrā ziņā Itālijas iestādes nav iesniegušas prasību grozīt vai atcelt
Commissione tributaria provinciale di Modena
2007. gada 7. februāra lēmumu, ar kuru uzdots apturēt maksājuma rīkojuma izpildi, lai gan, kā tiesas sēdē piekrita Itālijas
Republika, šāda veida procedūrās šādu lūgumu var iesniegt. Visbeidzot šīs lietas tiesas sēdes dienā Itālijas Republika nebija
veikusi pasākumus, lai atceltu
Commissione tributaria regionale di Bologna
2010. gada 21. janvārī uzdoto apelācijas tiesvedības apturēšanu.
Turklāt, runājot par Komisijas argumentu par valsts tiesām piešķirto izvēles brīvību atbalsta atgūšanas procedūras laikā veikt
izpildes apturēšanas pasākumus, jāatgādina, ka minētajām tiesām atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktam ir jānodrošina
lēmuma, ar kuru uzdots atgūt nelikumīgo atbalstu, pilnīga efektivitāte un jārod risinājums, kas atbilstu šī lēmuma mērķim
(skat. 2010. gada 20. maija spriedumu lietā C‑210/09
Scott
un
Kimberly Clark
, Krājums, I‑4613. lpp., 29. punkts).
Runājot par Itālijas tiesu veiktajiem pagaidu izpildes apturēšanas pasākumiem, jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai
(skat. it īpaši 1991. gada 21. februāra spriedumu apvienotajās lietās C‑143/88 un C‑92/89
Zuckerfabrik Süderdithmarschen
un
Zuckerfabrik Soest
,
Recueil
, I‑415. lpp., kā arī 1995. gada 9. novembra spriedumu lietā C‑465/93
Atlanta Fruchthandelsgesellschaft
u.c. (I),
Recueil
, I‑3761. lpp.) šādi pasākumi var tikt veikti, ja vien ir izpildīti noteikti nosacījumi, proti:
–        ja šai valsts tiesai ir nopietnas šaubas par Savienības tiesību akta spēkā esamību, un gadījumā, ja Tiesai vēl nav uzdots
jautājums par apstrīdētā tiesību akta spēkā esamību, valsts tiesai šāds jautājums jāuzdod pašai;
–        ja jautājums ir steidzams tādā ziņā, ka pagaidu pasākumi ir vajadzīgi, lai izvairītos, ka lietas dalībniekam, kurš tos lūdz,
draudētu būtisks un neatgriezenisks kaitējums;
–        ja tiesa pienācīgi ņem vērā Savienības intereses;
–        ja, izvērtējot visus apstākļus, valsts tiesa ievēro Tiesas vai Vispārējās tiesas nolēmumus, kuros ir lemts par Eiropas Savienības
tiesību akta likumību vai pagaidu noregulējumu, kura mērķis ir Eiropas Savienības līmenī noteikt līdzīgus pagaidu pasākumus.
Tāpat ir jāuzsver, ka valsts tiesa nevar rīkoties, tikai iesniedzot Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par spēkā esamības
novērtējumu, bet tai, nosakot pagaidu noregulējuma pasākumu, ir jānorāda iemesli, kuru dēļ tā uzskata, ka Tiesa konstatēs
Savienības tiesību akta spēkā neesamību (iepriekš minētais spriedums lietā
Atlanta Fruchthandelsgesellschaft
u.c. (I), 36. punkts).
Iepriekšējos divos punktos norādītās prasības ir piemērojamas arī ikvienai apelācijas tiesvedības, kurā ir apstrīdēta valsts
tiesību akta par rīkojumu atgūt nelikumīgu atbalstu atcelšana pirmās instances tiesā, apturēšanas darbībai.
Jāpārbauda, vai izskatāmajā lietā Itālijas tiesu nolēmumi atbilst minētajām prasībām.
Atgūšanas procedūras saistībā ar galveno nelikumīgā atbalsta saņēmēju ietvaros Itālijas tiesas pieņēma izpildes apturēšanas
tiesību aktus divu iemelsu dēļ. Pirmkārt, ar 2007. gada 7. februāra nolēmumu
Commissione tributaria provinciale di Modena
apturēja atbalsta atmaksājuma rīkojuma akta izpildi, turklāt šīs izpildes apturēšanas noteicošais iemesls bija apstāklis,
ka minētais rīkojuma akts esot pieņemts bez tiesiska pamata. Otrkārt, ar 2009. gada 26. maija un 2010. gada 21. janvāra nolēmumiem
Commissione tributaria regionale di Bologna
apturēja apelācijas tiesvedību, kuras ietvaros tika apstrīdēta minētā rīkojuma akta atcelšana pirmajā instancē, jo Vispārējā
tiesa izskata prasību atcelt Lēmumu 2006/261 (lieta T‑211/05).
Šajā ziņā jānorāda, ka pirmā iepriekš norādīto divu iemeslu daļa, ņemot vērā judikatūru, kas izriet no iepriekš minētajiem
spriedumiem apvienotajās lietās
Zuckerfabrik Süderdithmarschen
un
Zuckerfabrik Soest
, kā arī lietā
Atlanta Fruchthandelsgesellschaft
u.c. (I), nevar pamatot nelikumīgā atbalsta atgūšanas tiesību akta izpildes apturēšanu.
Runājot par iemeslu otro daļu, ir jākonstatē, ka valsts tiesas lēmums, ar kuru aptur procedūras, kas vajadzīga Komisijas lēmuma,
ar kuru dalībvalstij uzlikts pienākums atgūt nelikumīgu atbalstu, efektīvas īstenošanas nodrošināšanai, izpildi, tādēļ, ka
minētā lēmuma likumība ir apstrīdēta Vispārēja tiesā, šī izpildes apturēšana ir jāpamato tāpat kā situācijā, kas minēta šī
sprieduma 46. punktā, izklāstot argumentus strīdus lēmuma spēkā neesamības pamatošanai.
Šādu prasību apstiprina apstāklis, ka Vispārējā tiesā celtai prasībai atcelt tiesību aktu par lēmumu, ar kuru uzdots atgūt
atbalstu, nav apturoša iedarbība attiecībā pret pienākumu īstenot šo lēmumu (iepriekš minētais 2007. gada 6. decembra spriedums
lietā Komisija/Itālija, 21. punkts). Tas tā ir arī gadījumā, ja par Vispārējās tiesas šīs prasības ietvaros pasludināto spriedumu
tiek iesniegta apelācijas sūdzība Tiesā. Šajā ziņā jāpiebilst, ka izskatāmajā lietā Itālijas Republika minētās prasības atcelt
tiesību aktu ietvaros nav lūgusi veikt pagaidu pasākumus.
Tomēr izskatāmajā lietā Itālijas tiesas savos nolēmumos nav norādījušas, kādēļ Savienības tiesām būtu jākonstatē Lēmuma 2006/261
spēkā neesamība. Turklāt tiesvedība tika apturēta ar 2010. gada 21. janvāra lēmumu, pamatojot ar to, ka par Lēmumu 2006/261
ir celta prasība Vispārējā tiesā, lai gan pēdējā minētā ar 2009. gada 4. septembra spriedumu šo prasību noraidīja.
Visbeidzot, runājot par citiem nosacījumiem, kas jāizpilda atbilstoši šī sprieduma 45. punktā minētajai judikatūrai, pietiek
konstatēt, ka strīdus valsts nolēmumos nav atsauces uz Savienības interesēm un ka
Commissione tributaria regionale di Bologna
savos 2009. gada 26. maija un 2010. gada 21. janvāra nolēmumos nav aplūkojusi jautājumu par uzdoto pasākumu steidzamību.
Šādos apstākļos jākonstatē, ka Itālijas tiesas izpildes apturēšanas nolēmumus ir pieņēmušas, acīmredzami neievērojot Savienības
tiesību valsts atbalsta atgūšanas jomā prasības.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka šī prasība ir pamatota ar to, ka Komisija Itālijas Republikai pārmet, ka tā noteiktajā termiņā
nav veikusi visus vajadzīgos pasākumus, lai atceltu ar Lēmumu 2006/261 par nelikumīgu un ar kopējo tirgu nesaderīgu atzītu
atbalsta shēmu un lai atgūtu no saņēmējiem atbilstoši minētajai shēmai piešķirto atbalstu.
Ievērojot secinājumu, kas noteikts iepriekšējā punktā, nav jālemj par Komisijas prasījumu daļu par Itālijas Republikai piemērojamo
sankciju par to, ka tā nav informējusi Komisiju par minētajā punktā minētajiem pasākumiem, jo šī dalībvalsts noteiktajos termiņos
precīzi nav izpildījusi Lēmumu 2006/261 (skat. iepriekš minētos 1995. gada 4. aprīļa spriedumu lietā Komisija/Itālija, 31. punkts;
2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās Komisija/Spānija, 82. punkts; 2007. gada 20. septembra spriedumu lietā
Komisija/Spānija, 54. punkts; 2007. gada 6. decembra spriedumu lietā Komisija/Itālija, 30. punkts, un 2008. gada 13. novembra
spriedumu lietā Komisija/Francija, 67. punkts).
Jākonstatē, ka, neveicot noteiktajā termiņā visus vajadzīgos pasākumus, lai apturētu ar Lēmumu 2006/261 par nelikumīgu un
ar kopējo tirgu nesaderīgu atzīto atbalsta shēmu un lai atgūtu no saņēmējiem atbilstoši šai shēmai piešķirto atbalstu, Itālijas
Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai noteikti minētā lēmuma 2. un 3. pantā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Itālijas
Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un Itālijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tā atlīdzina tiesāšanās izdevumus
saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
neveicot noteiktajā termiņā visus vajadzīgos pasākumus, lai apturētu ar Komisijas 2005. gada 16. marta Lēmumu 2006/261/EK
par atbalsta shēmu Nr. C 8/2004 (
ex
NN 164/2003) nodokļu atvieglojumu veidā, ko Itālija īstenojusi Biržas sarakstā jauniekļauto uzņēmējsabiedrību labā, par nelikumīgu
un ar kopējo tirgu nesaderīgu atzīto atbalsta shēmu un lai atgūtu no saņēmējiem atbilstoši minētajai shēmai piešķirto atbalstu,
Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai noteikti šī lēmuma 2. un 3. pantā;
2)
Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.