CELEX: 62002CJ0447
Fellebbezés
Közösségi védjegy
40/94/EK rendelet
Feltétlen kizáró ok
Megkülönböztető képesség
Szín önmagában
Narancssárga szín

A KWS Saat AG (a továbbiakban: KWS) fellebbezésében kéri az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróság (második tanács) T‑173/00. sz.,
KWS Saat kontra OHIM (narancssárga színárnyalat) ügyben 2002. október 9-én hozott ítéletének (EBHT 2002., II‑3843. o., a továbbiakban:
megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését, amennyiben az bizonyos vetőmagkezelő-berendezésekre, mezőgazdasági, kertészeti
és erdészeti termékekre vonatkozóan nem tett eleget a narancssárga színárnyalat közösségi védjegyként történő lajstromozására
irányuló kérelmének.

A jogi háttér
A közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94 tanácsi rendelet (HL 1994. L 11, 1. o., magyar nyelvű különkiadás
17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja előírja:
„A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha
[…]
b)      nem alkalmas a megkülönböztetésre;”
A 7. cikk (3) bekezdése alapján:
„Az (1) bekezdés b), c) és d) albekezdése alapján a megjelölés nincs kizárva a védjegyoltalomból, ha az árujegyzékben szereplő
áruk, illetve szolgáltatások tekintetében használata révén megszerezte a megkülönböztető képességet.”
Az említett rendelet 73. cikke alapján:
„A Hivatal [OHIM] határozatait indokolni kell. A határozatok csak olyan érveken és bizonyítékokon alapulhatnak, amelyekkel
kapcsolatban az érintett feleknek módjukban állt nyilatkozatot tenni.”
Ugyanezen rendelet 74. cikke elrendeli:
„A Hivatal [OHIM] az előtte folyó eljárásban a tényeket hivatalból vizsgálja. A lajstromozás viszonylagos kizáró okaival összefüggő
eljárásban azonban a Hivatal [OHIM] a vizsgálat során a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez,
valamint a kérelem szerinti igényekhez kötve van.
A Hivatal [OHIM] figyelmen kívül hagyhatja azokat a tényeket vagy bizonyítékokat, amelyeket az érintett felek nem kellő időben
terjesztettek elő.”

A jogvita alapját képező tényállása
A KWS németországi székhelyű gazdasági társaság.
A KWS a 40/94 rendelet alapján 1998. március 17-én védjegy-bejelentési kérelmet nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz
(védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (a továbbiakban: OHIM).
A lajstromoztatni kívánt megjelölés az önmagában álló narancssárga szín volt, amely a HKS 7 besorolásnak felel meg.
A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti 7., 11., 31. és 42. osztályba tartozó árukkal és szolgáltatásokkal kapcsolatban
tették, a következő leírással:
–        „Vetőmagok kezelésére, nevezetesen a vetőmagok tisztítására, koptatására, granulálására, kalibrálására, vegyszerekkel való
kezelésére, rostálására és a minőségük ellenőrzésére szolgáló gépek” (7. áruosztály);
–        „Vetőmagok kezelésére szolgáló szárítóberendezések” (11. áruosztály);
–        „Mezőgazdasági, kertészeti és erdészeti termékek” (31. áruosztály);
–        „Műszaki tanácsadás, szakmai konzultáció a növénytermesztés területén, különös tekintettel a vetőmagokra” (42. áruosztály).
1999. március 25-i határozatával az OHIM elbírálója elutasította a KWS kérelmét azzal az indokkal, hogy a bejelentett megjelölés
a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján nem alkalmas a megkülönböztetésre.
1999. május 21-én a KWS e határozat ellen fellebbezést nyújtott be az OHIM-nál.
2000. április 19-i határozatával (R 282/1999‑2. sz. ügy, a továbbiakban: megtámadott határozat), amelyet június 28-án közöltek
a KWS-sel, az OHIM második fellebbezési tanácsa elutasította a fellebbezést. Lényegében úgy ítélte meg, hogy a bejelentett
megjelölés a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján nem alkalmas a megkülönböztetésre.
A megtámadott határozat a 17. és 18. pontjaiban kimondja:
„17. […] a fellebbezési tanács vizsgálata alapján egyértelmű, hogy a bemutatott szín a kérdéses ágazatban nem sajátos, vagy
szokatlan.
18.   Bizonyos ideje a vetőmagtermelők festőanyagokkal festik a vetőmagokat. Ezt az eljárást annak érdekében alakították ki,
hogy jelezzék, ha a vetőmagot kezelték (például: rovarirtó, gombaölő, vagy gyomirtó szerrel). Ennek a fejlődésnek a következménye,
hogy még vetőmagfestő-anyagok előállításával foglalkozó vállalkozások is léteznek. Egy termelő a következőképpen reklámozza
az áruját:
»[...] Colorants identify treated seeds, as well as transgenic seeds [...] Seed colorants identify treated seed, reducing
mishandling of seed treated with active ingredients such as fungicide or insecticide. With the help of seed colorants and
coatings, producers will feel confident that their seed investment is safe [...]”
http://www.bucolor.com/seeds/colorants.htm
(„[…] a festőanyagok azonosítják a kezelt vetőmagot éppúgy, mint a transzgenikus vetőmagokat […] a vetőmagfestő-anyagok lehetővé
teszik a kezelt vetőmagok azonosítását, és csökkentik a helytelen felhasználás kockázatát az aktív anyagokkal – gombaölők,
rovarirtók – kezelt vetőmagok esetében. A vetőmagfestékek és -bevonatok biztosítják a termelőknek a vetőmag beruházásuk biztonságát
[…]«).

A megtámadott ítélet
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2000. június 28-án érkezett keresetlevelével a KWS két jogalapra, egyrészt a 40/94 rendelet
7. cikke (1) bekezdése b) pontjának, másrészt ugyanezen rendelet 73. és 74. cikkének megsértésére hivatkozva kérte a megtámadott
határozat megsemmisítését.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben a KWS keresetének részben helyt adott.
A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére vonatkozó jogalappal kapcsolatban a megtámadott ítélet 33. cikkében
a 31. áruosztályba tartozó mezőgazdasági, kertészeti és erdészeti termékeket és különösen a vetőmagokat illetően az Elsőfokú
Bíróság álláspontja a következő:
„[…] E termékek esetében nem ritka a színek – ideértve a kérelemben szereplő narancssárga színárnyalatot, vagy az ahhoz nagyon
közeli színárnyalatokat ‑ alkalmazása. Ennélfogva a bejelentett megjelölés nem teszi lehetővé az érintett vásárlóközönség
számára a felperes termékeinek a többi vállalkozás egyéb narancssárga árnyalatú termékeitől való azonnali és biztos megkülönböztethetőségét.”
A 7. és 11. osztályba tartozó vetőmagok kezelésére szolgáló gépekkel kapcsolatban a megtámadott ítélet 40. pontjában kimondta:
„[…] a fellebbezési tanács helyesen állapította meg a megtámadott határozat 21. pontjában, hogy ilyen színű vagy hasonló árnyalatú
gépekkel gyakran lehet találkozni. Ebből pedig megállapítható, hogy az (a narancssárga szín) általánosan alkalmazott, tehát
az érintett vásárlóközönség szemszögéből nézve nem alkalmas arra, hogy annak alapján közvetlenül és biztosan meg tudják különböztetni
a bejelentő berendezéseit más vállalkozásoknak a narancssárga hasonló árnyalataira festett gépeitől. Ebből következően az
érintett vásárlóközönség a bejelentett színt valószínűleg elsősorban úgy észleli, mint a szóban forgó termékek küllemének
egyszerű elemét”.
Ezzel ellentétben, a 42. osztályba tartozó szolgáltatásokra vonatkozóan ugyanezen ítélet 46. pontjában kifejtette:
„[…] az önmagában a narancssárga színárnyalatából álló megjelölés lehetővé teszi az érintett vásárlóközönség számára, hogy
amikor a későbbi vásárláskor választania kell, az érintett szolgáltatásokat megkülönböztesse azon szolgáltatásoktól, amelyeknek
más kereskedelmi eredetük van”.
Ennek megfelelően az Elsőfokú Bíróság elfogadta a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére vonatkozó,
a 42. osztályba tartozó szolgáltatásokat érintő jogalapot. Azonban elutasította azt a 31. osztályba tartozó mezőgazdasági,
kertészeti és erdészeti termékekre, valamint a 7. és 11. osztályba tartozó vetőmagok kezelésére szolgáló gépekre vonatkozóan.
A 73. és 74. cikkek megsértésére vonatkozó jogalappal kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint a fellebbezési
tanács a 73. cikk alapján betartotta a határozatának indokolására vonatkozó kötelezettségét.
A megtámadott ítélet 56. pontjában fenntartotta egyrészt, hogy a KWS rendelkezett az ahhoz szükséges adatokkal, hogy megértse
a megtámadott határozatot, és annak jogszerűségével kapcsolatban jogorvoslattal éljen a közösségi bíróság előtt.
Ugyanezen ítélet 59. pontjában az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a fellebbezési tanács nem sértette meg a 40/94 rendelet
73. cikkét azzal, hogy nem közölte a KWS-sel a kizárólag a megtámadott határozat előkészítéséhez és megalapozásához felhasznált
iratokat, amelyek a KWS előtt már ismert indokokat és érveket tartalmaztak.
A 40/94 rendelet 74. cikkére vonatkozóan az Elsőfokú Bíróság – az alábbiakban leírtak szerint – úgy ítélte meg, hogy a fellebbezési
tanács az e rendelkezésben foglalt, a tényállás hivatalból való vizsgálatára vonatkozó kötelezettségét betartotta:
„60 […] a fellebbezési tanács az egyes vonatkozó tényeket megfelelően vizsgálta és alkalmazta az ügy tárgyát képező megjelölés
megkülönbözető képességének értékelésénél a védjegy-bejelentési kérelemben foglalt áruk és szolgáltatások tekintetében. Ebből
a szempontból az OHIM által korábban hozott, a megtámadott határozathoz hasonló határozatok, vagy az interneten talált példák
nem minősülnek sem a megtámadott határozatban kifejtett érvelés helyettesítésének, sem olyan új tényeknek, amelyeket hivatalból
ne vizsgáltak volna meg, hanem kiegészítő tényeknek, amelyeket az OHIM terjesztett elő az előkészítő iratokban, hogy lehetővé
tegye a megtámadott határozat jogi megalapozottságának ellenőrzését.”
A fentiekre tekintettel az Elsőfokú Bíróság a 40/94 rendelet 73. és 74. cikkeinek megsértésére vonatkozó jogalapot teljes
egészében elutasította.
Végeredményben az Elsőfokú Bíróság a 42. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában megsemmisítette a megtámadott határozatot,
a keresetet ezt meghaladó részében elutasította, és kötelezte a KWS-t a saját költségeinek, valamint az OHIM részéről felmerült
költségeknek a viselésére.

A felek kérelmei
A KWS azt kéri, hogy a Bíróság:
–        semmisítse meg a megtámadott ítéletnek a keresetlevelet elutasító részét;
–        semmisítse meg a megtámadott határozatnak azt a részét, amelyet a megtámadott ítélet nem semmisített meg;
–        kötelezze az OHIM-ot a költségek viselésére.
Az OHIM azt kéri, hogy a Bíróság:
–        utasítsa el a fellebbezést;
–        kötelezze a KWS-t a költségek viselésére.

A fellebbezésről
Az OHIM válaszbeadványában kifejtett érvelése szerint „a felperes által a növénytermesztési tanácsadásra vonatkozóan igényelt
szolgáltatások esetében is el kellett volna utasítani a kérdéses színvédjegy lajstromozását. Az OHIM nem önmagában az Elsőfokú
Bíróság ítéletét támadja. Ennek azonban nem kell meggátolnia a Bíróságot abban, hogy másként határozzon a kontúr nélküli színvédjegyek
védelmére vonatkozóan, vagy hogy ne tartsa fenn a megtámadott ítélet indokolását.”
Ezen állításokból következik, hogy az OHIM kifejezetten tartózkodott a megtámadott ítélet megsemmisítése iránti csatlakozó
fellebbezés benyújtásától, amennyiben az a 42. osztályba tartozó szolgáltatásra vonatkozik, jóllehet az Elsőfokú Bíróság ítéletének
megalapozottságát ebből a szempontból kétségbe vonja.
A jogvita a Bíróság elé került, és ebből következően a jelen ítélet a 7., 11. és 31. osztályba tartozó termékekre vonatkozó
védjegylajstromozási kérelemre korlátozódik.
Az ekképpen körülhatárolt fellebbezés alátámasztására a KWS négy jogalapra hivatkozik. Az első a 40/94 rendelet 74. cikke
(1) bekezdésének megsértése, amely a tényállás hivatalból való vizsgálatát írja elő, a második a meghallgatáshoz való jog
megsértése, a harmadik az indokolási kötelezettség megsértése, a negyedik pedig az e rendelet 7. cikke (1) bekezdés b) pontjának
téves értelmezése a megkülönböztető képesség követelményére vonatkozóan.

Az első jogalapról
Az első jogalappal a KWS előadja, hogy mivel a megtámadott ítélet 60. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapítása arra korlátozódott,
hogy a fellebbezési tanács „helyesen vizsgált meg bizonyos számú releváns tényt”, tévesen ítélte meg a 40/94 rendelet 7. cikke
(1) bekezdésében előírt követelményt, amelynek értelmében „a Hivatal az előtte folyó eljárásban a tényeket hivatalból vizsgálja”.
Az Elsőfokú Bíróság tévesen ítélte meg, hogy nem csak annak a megállapítása volt szükséges, hogy a tényeket megfelelően megvizsgálták-e,
hanem hogy meggyőződjenek arról, hogy ez a vizsgálat kellően teljes. Valójában a KWS szerint az OHIM által lefolytatott vizsgálatnak
kellően elmélyültnek kellett volna lennie, hogy lehetővé tegye annak biztos megállapítását, hogy az elutasítás indoka a hivatkozott
rendelet 7. cikke alapján fennállt-e.
Az OHIM a döntésének meghozatala előtt nem „egy bizonyos számú tényt” vizsgált meg, hanem „egyetlen tényt”. A fellebbezési
tanács a megtámadott határozat 17. pontjában utalást tett „kutatásaira”. Ezek egyetlen eredményeként hivatkozott az említett
határozat 17. pontjában a www.bucolor.com honlapra. Ez a hivatkozás nem elegendő az elutasítás indokolásához. Az voltaképpen,
mint egyetlen gyártó honlapja, nem elegendő az általános használat megállapításához. Egyébként egy amerikai vállalat honlapjáról
van szó. Márpedig az amerikai piaci szokások elvileg nem szolgálhatnak bizonyítékként a Közösség területére jellemző piaci
szokásokra. Végül a honlap kezdőlapja angol nyelvű. Emiatt tehát az itt található információ nem hozzáférhető a Közösség releváns
vásárlóközönsége számára.
Megállapítható, hogy az első érvvel a KWS először a fellebbezési tanács, ezt követően pedig az Elsőfokú Bíróság által megállapított
tényállást kívánta kérdésessé tenni.
Az EK 255. cikkből és a Bíróság alapokmányából következik, hogy fellebbezést csak a jogszabály megsértésére vonatkozó érvekre
lehet alapozni, a tényállásra vonatkozó értékelés teljes kizárásával.
Ebből következően az első érv elfogadhatatlan.

A második jogalapról
A második jogalappal a KWS a meghallgatáshoz való jognak egyrészt a fellebbezési tanács, másrészt az Elsőfokú Bíróság előtti
eljárás során történt megsértésére hivatkozik. E második jogalap így két részből áll.

A második jogalap első részéről
A második jogalap első részében a KWS fenntartja, hogy az OHIM a tényállást illetően a megtámadott ítéletet egyetlen dokumentumra
alapozza, nevezetesen a megtámadott határozat 18. pontjában említett internetes címre, amely a jelen ítélet 13. pontjában
is előfordul. Az OHIM ezt a hivatkozást a KWS felé először a megtámadott határozatban említette, azaz az előtte lefolytatott
eljárás befejezésekor. Ebből következően az OHIM megsértette a meghallgatáshoz való jogot.
E sérelem hangsúlyozása helyett az Elsőfokú Bíróság azt az egy kérdést vizsgálta meg, hogy az iratok elengedhetetlenek voltak-e
a megtámadott ítélet megértéséhez. Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság helytelenül jelentette ki a megtámadott ítélet 58. pontjában,
hogy a „felperes lényegében ismerte a jelen tanács által az elbíráló határozatának megsemmisítése vagy helybenhagyása céljából
később megvizsgált érveket és tényeket, így a felperesnek megvolt a lehetősége arra, hogy e tárgyban nyilatkozzon.”
Ezenkívül a KWS érvelése szerint a meghallgatáshoz való jognak a fellebbezési tanács általi megsértése az e fellebbezési tanács
előtti eljárás során megfosztotta őt annak a lehetőségétől, hogy korlátozza azon árujegyzéket, amelyre a védjegylajstromozást
kérte, és ily módon érje el, hogy a kérelemnek helyt adjanak.
Emlékeztetni kell arra, hogy a 40/94 rendelet 73. cikkének második mondata szerint az OHIM határozatai csak olyan érveken
és bizonyítékokon alapulhatnak, amelyekkel kapcsolatban az érintett feleknek módjukban állt nyilatkozatot tenni.
E rendelkezésnek megfelelően az OHIM fellebbezési tanácsa a határozatát csak olyan jogokra vagy tényekre alapozhatja, amelyekkel
kapcsolatban a felek nyilatkozatot tehettek.
Ebből következően, amennyiben a fellebbezési tanács hivatalból gyűjti össze a határozatok megalapozásához szükséges tényállási
elemeket, azokat a felekkel is közölnie kell annak érdekében, hogy azok észrevételeiket ismertethessék.
A jelen esetben az ügy irataiból kitűnik, hogy a fellebbezési tanács sem a vizsgálatokról, sem a honlap tartalmáról, amelyeket
a megtámadott határozat 17. és 18. pontjában említ, nem tájékoztatta a KWS-t.
A fellebbezési tanács ezáltal megsértette a 40/94 rendelet 73. cikkének második mondatát.
Az Elsőfokú Bíróság ebből következően jogi tévedésben volt, amikor a megtámadott ítélet 59. pontjában kimondta, hogy a fellebbezési
tanács nem sértette meg az említett rendelet 73. cikkét.
Mindamellett rá kell mutatni, a megtámadott határozat 14. és 16. pontjaiban a fellebbezési tanács, megismételve az elbíráló
határozatát, úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó szín az érintett áruk vonatkozásában nem alkalmas a megkülönböztetésre. Egy
önmagában álló színnek valójában nincs megkülönböztető képessége, kivéve ha azt a használattal megszerezte, és a narancssárga
szín ezen áruk tekintetében gyakran fordul elő. Ezen túlmenően az említett szín használata a felperes versenytársainak szintén
érdekében állhat.
Ezen indokok, amelyek vonatkozásában a KWS az álláspontját kialakíthatta, elegendőek a fellebbezési tanács számára ahhoz,
hogy a fellebbezés elutasítását igazolja.
A megtámadott határozat 17. pontjának megállapítása, amely a fellebbezési tanács vizsgálatának eredménye – amely szerint a
lajstromozni kért színnek nincs szokatlan jellege a kérdéses ágazatban – csak igazolják az indokokat, amelyek egyébként is
elegendőek az említett határozat indokolásához. A megtámadott határozat 18. pontjában szereplő – egy honlap részletével szemléltetett
– megállapítás, amely szerint a termelők festik a vetőmagokat, hogy jelezzék, hogy azokat csávázták, csak igazoló jelleggel
bír.
Ebből következik, hogy a megtámadott határozat 17. és 18. pontjának, a 40/94 rendelet 73. cikkének második mondata szerinti
jogellenessége nem vezethet a határozat megsemmisítéséhez.
Erre tekintettel nincs helye a megtámadott ítélet megsemmisítésének az annak 59. pontjában szereplő jogi tévedés ellenére
sem (lásd erre vonatkozóan a C‑74/00. P. és a C‑75/00. P. sz., Falck és Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság ügyben 2002.
szeptember 24-én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑7869. o.] 122. pontját, a C‑93/02. P. sz., Biret International kontra Tanács
ügyben 2003. szeptember 30-án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑10497. o.] 60. pontja és a C‑94/02. P. sz.  Biret és Cie kontra
Tanács ügyben hozott ítélet [EBHT 2003., I‑10565. o.] 63. pontját.
Ezen a következtetésen nem változtat az az érv, amely szerint a KWS-t megfosztották annak lehetőségétől, hogy a fellebbezési
tanács előtti eljárás során korlátozza az árujegyzéket, amelyre a védjegy lajstromozását kérte. Egyrészt a KWS a 40/94 rendelet
44. cikke és a 40/94 rendelet végrehajtására vonatkozó szabályokról szóló, 1995. december 13-i 2868/95 bizottsági rendelet
(HL L 303. 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) 13. pontja alapján bármikor kérelmet nyújthatott
volna be az OHIM-hoz az árujegyzék korlátozása iránt. Az a tény, hogy a teljes OHIM előtti eljárás során a KWS nem mutatott
be ilyen kérelmet, a KWS saját választásának tudható be, és nem a fellebbezési tanács általi, a megtámadott határozatban említett
honlap tárgyában való meghallgatásra vonatkozó mulasztásnak. Másrészt az iratok egyetlen eleme sem teszi lehetővé annak feltételezését,
hogy az árujegyzéknek az érintett termékekre vonatkozó korlátozása a kérelmezett védjegy lajstromozását eredményezte volna.
Az előzőekből következik, hogy a második jogalap első részét el kell utasítani.

A második jogalap második részéről
A második jogalap második részével a KWS fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe a fent említett honlapra
vonatkozó érveit. Maga az Elsőfokú Bíróság sértette meg a KWS meghallgatáshoz való jogát. A KWS-t így az Elsőfokú Bíróság
előtti eljárás során megfosztották a lehetőségtől, hogy korlátozza azon árujegyzéket, amelyre a védjegylajstromozást kérte,
amely korlátozás valószínűleg lehetővé tette volna a lajstromozást.
Emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott ítélet 49. pontjában az Elsőfokú Bíróság kifejezetten összefoglalta a KWS érvelését,
amelyben az a meghallgatáshoz való jogának megsértésére hivatkozik. Ez az összefoglalás külön említést tesz a KWS azon állításáról,
amely szerint a KWS-sel nem ismertették azokat az iratokat, amelyekre az OHIM a döntését alapozta.
A megtámadott ítélet 58. és 59. pontjában az Elsőfokú Bíróság erről az érvelésről – az állásfoglalását világosan megindokolva
– véleményt nyilvánított. Még ha a jogi elemzése téves is, mint ahogyan az a jelen ítélet 46. pontjában megállapításra került,
ezen indokolásból következik, hogy az Elsőfokú Bíróság a KWS állításait teljes egészében meghallgatta.
Ebből következik, hogy az Elsőfokú Bíróság a bírósági eljárás során nem sértette meg a KWS meghallgatáshoz való jogát.
Az a tény, hogy az Elsőfokú Bíróság nem sértette meg a KWS meghallgatáshoz való jogát, minden alapjától megfosztja azt az
érvelést, amely szerint az ilyen sérelem azzal a következménnyel járt volna, hogy az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás során
a KWS-t megfosztották annak a lehetőségétől, hogy az árujegyzéket, amelynek vonatkozásában a védjegy lajstromozását kérte,
korlátozza. Az Elsőfokú Bíróság joggal ítélte elfogadhatatlannak a megtámadott ítélet 14. pontjában azt a kérelmet, amelyet
az előtte lefolytatott meghallgatás során az árujegyzék korlátozása céljából a KWS terjesztett elő. Valójában az ilyen kérelem
nem felel meg a 40/94 és a 2868/95 rendeletekben előírt szabályoknak, és az eljárás tárgyának módosítására irányul, amely
ellentétes az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 135. cikkének (4) bekezdésével.
Ennélfogva a második jogalap második részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
Erre tekintettel a második jogalapot egészében el kell utasítani.

A harmadik jogalapról
A harmadik jogalappal a KWS az indokolási kötelezettség megsértését kifogásolja egyrészt a megtámadott ítéletben az Elsőfokú
Bíróság részéről, másrészt a megtámadott határozatában a fellebbezési tanács részéről. Ez a jogalap így két részre oszlik.

A harmadik jogalap első részéről
A harmadik jogalap első részében a KWS érvelése szerint az Elsőfokú Bíróság tévedett a jogban, amikor a megtámadott ítéletben
arra az álláspontra helyezkedett, hogy a megtámadott határozat kellően indokolt volt. Az Elsőfokú Bíróság jelentősen alulbecsülte
az indokolási kötelezettségét.
Emlékeztetni kell arra, hogy a 40/94 rendelet 73. cikkének első mondata szerint „A Hivatal [OHIM] határozatait indokolni kell”.
Ezen indokolási kötelezettségnek így ugyanaz a hatálya, mint az EK 253. cikkből következőnek.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikk követelményei szerinti indokolásból világos és egyértelmű módon ki
kell tűnnie az aktust kibocsátó intézmény gondolatmenetének úgy, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedést
alátámasztó körülményeket, illetve hogy az illetékes bíróság ellenőrzést gyakorolhasson felette. Azt, hogy egy aktus indokolása
megfelel-e az EK 253. cikk követelményeinek nem pusztán a szövegére figyelemmel kell megítélni, hanem annak összefüggéseire,
valamint az érintett tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére való tekintettel is (lásd erre vonatkozóan C‑367/95. P. sz.,
Bizottság kontra Sytraval és Brink's France ügyben 1998. április 2-án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑1719. o.] 63. pontját és
a C‑265/97. P. sz., VBA kontra Florimex és társai ügyben 2000. március 30-án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑2061. o.] 93. pontját).
A jelen esetben a fellebbezési tanács elutasította a lajstromozás iránti kérelmet azzal az indokolással, hogy a védjegy, amelynek
lajstromozását kérték, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
A fellebbezési tanács a megtámadott határozat 14–25. pontjaiban teljes és pontos indokolást nyújtott erről az értékelésről.
A fellebbezési tanács egyrészt kifejtette, hogy valamely szín önmagában nem rendelkezik megkülönböztető képességgel kivéve,
ha bizonyítják, hogy azt a használat által megszerezte, másrészt, hogy a színeknek valamennyi vállalkozás rendelkezésére kell
állnia. Csak meghatározott körülmények között lehetséges, hogy valamely szín önmagában megkülönböztető képességgel rendelkezzen,
amennyiben teljesen szokatlan az érintett áruk vagy szolgáltatások tekintetében. A fellebbezési tanács ezt követően részletesen
ismertette, hogy a narancssárga szín milyen okoknál fogva nem szokatlan a lajstromozási kérelemmel érintett áruk szempontjából.
Hozzáfűzte továbbá, hogy őt nem kötik a védjegy tárgyában hatáskörrel rendelkező német hatóságok határozatai, amelyekre a
KWS hivatkozott. Emlékeztetett végül, hogy a KWS nem érvelt amellett, hogy az ügyben szereplő szín a 40/94 rendelet 7. cikkének
(3) bekezdése alapján a használat révén megkülönböztető képességre tett volna szert.
Nem kétséges, hogy egy ilyen indokolás eleget tesz a 40/94 rendelet 73. cikke első mondata követelményének. Az Elsőfokú Bíróság
nem tévedett tehát a jogban, amikor úgy ítélte meg, hogy a KWS rendelkezésére álltak a megtámadott határozat megértéséhez
és a közösségi bíróság előtti vitatásához szükséges tények.
Következésképpen a harmadik jogalap első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.

A harmadik jogalap második részéről
A harmadik jogalap második részében a KWS azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az indokolási kötelezettségét,
amikor a megtámadott ítélet 56. pontjában megelégedett annak állításával, hogy a megtámadott határozat „lehetővé tette a felperes
számára, hogy megismerje a kérelme elutasításának indokait”.
A megtámadott ítélet 56. pontjának elolvasása nyilvánvalóvá teszi, hogy ez a pont összefoglalja a megtámadott határozat azon
tényeit, amelyeket az Elsőfokú Bíróság döntőnek tekintett, és ismerteti azon okokat, amelyek alapján azokat elégségesnek nyilvánította.
Ezen ismertetés és összefoglalás végén, a pont utolsó mondatában az Elsőfokú Bíróság arra következtetett, hogy a KWS ismerte
a megtámadott határozat megértéséhez és annak a közösségi bíróság előtti vitatásához szükséges tényeket.
Ebből következik, hogy a megtámadott ítéletnek ez a pontja megfelelő indokolást tartalmaz.
A harmadik jogalap második része ennélfogva nem megalapozott.
Ebből következően a harmadik jogalapot teljes egészében el kell utasítani.

A negyedik jogalapról
A negyedik jogalap alapján a KWS érvelése szerint az egy színből álló védjegyek megkülönböztető képességét ugyanazon elvek
alapján kell megítélni, mint a más védjegyfajtákét, különösen a szó- és ábrás védjegyeket, fokozottabb követelményeket pedig
nem lehet velük szemben támasztani. Nincs jelentősége annak, hogy vannak-e a kérelmezett árukra és szolgáltatásokra más színek,
amelyek bizonyos jellemzők jelzésére szolgálnak. Ellenben azt meg kell vizsgálni, hogy a kérelmezett színt a fogyasztó az
adott esetben úgy érzékeli-e, mint amely bizonyos jellemzőket fejez ki. Amennyiben több gyártó különböző színeket használ
bizonyos jellemzők megjelölésére, ezekben a színekben a nyilvánosság a gyártóra vonatkozó információt lát. Ebben az esetben
el kellene ismerni a megkülönböztető képesség fennállását. A jelen esetben a narancssárga színt a releváns ágazat nem tekinti
a kérdéses áruk és szolgáltatások jellemzőire vonatkozó megjelölésnek, és kizárható a díszítő vagy funkcionális célú használat.
A védjegy megkülönböztető képességét következésképpen el kellene ismerni.
A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság a következő értékelési hibákat követte el. Először szigorúbb ismérvet alkalmazott
a színvédjegyekre, mint a többi védjegy esetében. Ezt követően tévedett a megkülönböztető képesség ismérvében, amely kizárólag
a kereskedelmi eredetet jelzésére vonatkozó képesség. Végül felcserélte a saját elképzelését a releváns ágazat értékelésével.
A különböző típusú védjegyek megkülönböztető képességének értékelési szempontjait illetően a megtámadott ítéletben az Elsőfokú
Bíróság joggal emlékeztetett arra, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja nem tesz különbséget a különböző
természetű megjelölések között. Mindamellett joggal emlékeztetett arra, hogy a releváns közönség érzékelése nem szükségszerűen
ugyanaz az egy színből álló megjelölés esetében, mint a szó- vagy ábrás védjegyek esetében, amelyek egy, az áru külső megjelenésétől
független megjelölésből állnak. Még ha a közönségnek szokása is az, hogy a szó- vagy ábrás védjegyeket azonnal az áru kereskedelmi
eredetének megjelöléseként érzékeli, ez nem szükségszerűen áll fenn abban az esetben, ha a megjelölés összemosódik a termék
külső megjelenésével (lásd a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21-i 89/104/EGK
első tanácsi irányelv (HL 1989. L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. oldal) 3. cikke (1) bekezdésének
b) pontjával azonos rendelkezések kapcsán, a C‑104/01. sz. Libertel-ügyben 2003. május 6-án meghozott ítélet [EBHT 2003.,
I‑3793. o.] 65. pontját).
Ebben az összefüggésben, önmagában valamely szín a 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése alapján a használata révén megszerezheti
a megkülönböztető képességet azon árukra és szolgáltatásokra, amelyek vonatkozásában a lajstromozását kérték. Önmagában valamely
szín esetében azonban a megkülönböztető képesség a használatot megelőzően, csak rendkívüli körülmények között érzékelhető,
többek között amikor az áruk vagy a szolgáltatások száma, amelyekre a megjelölést kérték, rendkívül korlátozott, és az érintett
piac rendkívül specifikus (lásd a 89/104 irányelv 3. cikke (1) bekezdése b) pontjának és a (3) bekezdésének azonos rendelkezései
kapcsán a fent hivatkozott Libertel-ítélet 66. és 67. pontjait).
Ami a 7. és 11. osztályba tartozó kezelőberendezéseket illeti, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet a 39. és 40. pontjaiban
megállapította, hogy a KWS nem adott elő olyan tényeket, amelyek alkalmasak lettek volna arra, hogy olyan árukategóriát alkossanak,
amelyekre bizonyos színek nem használatosak általánosan, másrészt gyakran lehet olyan gépekkel találkozni, amelyek olyan színűek,
mint az igényelt szín vagy valamely hasonló színárnyalat.
A 31. osztályba tartozó mezőgazdasági, kertészeti és erdészeti termékekre vonatkozóan az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet
33. pontjában megállapította, hogy a színek használata, beleértve az igényelt narancssárga színárnyalatot vagy a nagyon közeli
színárnyalatokat, nem szokatlan.
Ebből következik egyrészt, hogy az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazott szigorúbb követelményt a színvédjegyekre, mint más védjegyekre,
másrészt pedig mivel úgy vélte, hogy a szóban forgó védjegy azokra az árukra, amelyekre a bejegyzést kérték, nem rendelkezett
megkülönböztető képességgel, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján nem tévedett a jogban.
Ennek alapján a negyedik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
Ami az Elsőfokú Bíróság megállapításainak pontosságát illeti, a szóban forgó árukra vonatkozó színek használatát illetően
meg kell állapítani, hogy az tényekre vonatkozó értékeléseket is érint.
Márpedig az EK 225. cikkből és a Bíróság alapokmányának 58. cikkéből következik, hogy a fellebbezést csak valamely jogkérdés
megsértésére vonatkozó jogalapra lehet alapítani, a tényállásra vonatkozó értékelés kizárásával.
Ebből következik, hogy a negyedik jogalap, amennyiben a releváns közönség általi érzékeléssel kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság
megállapításait vitatja, elfogadhatatlan.
Ennélfogva a negyedik jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
Mivel a KWS által hivatkozott egyik jogalapnak sem lehet helyt adni, a KWS fellebbezését el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a szerint, amely ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásra
is alkalmazandó, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a KWS
pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell az eljárás során felmerült költségek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2)
A Bíróság a KWS Saat AG-t kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.