CELEX: 62001CJ0349
Sociálna politika
Články 4 a 11 smernice 94/45/ES
Európska zamestnanecká rada
Informovanie zamestnancov v podnikoch s významom na úrovni Spoločenstva a prerokovanie s nimi
Povinnosť ústredného riaditeľstva poskytovať určité informácie zástupcom zamestnancov

Arbeitsgericht Bielefeld svojím uznesením z 24. júla 2001 podal na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý
bol doručený kancelárii Súdneho dvora 17. septembra 2001, a podľa článku 234 ES požiadal formou dvoch prejudiciálnych otázok
o výklad článkov 4 a 11 smernice Rady (ES) č. 94/45/ES z 22. septembra 1994 o zriaďovaní Európskej zamestnaneckej rady alebo
postupu v podnikoch s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiacich v rámci spoločenstva –
neoficiálny preklad
]a v skupinách podnikov s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiacich v rámci spoločenstva –
neoficiálny preklad
] na účely informovania zamestnancov a prerokovania s nimi (Ú. v. ES L 254, s. 64, ďalej len „smernica“).
Tieto otázky vyplynuli zo sporu medzi Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH (podnikovou radou spoločnosti ADS Anker GmbH, ďalej
len „podniková rada“) a spoločnosťou ADS Anker GmbH (ďalej len „ADS Anker“), lebo ADS Anker zamietla žiadosť podnikovej rady
na poskytnutie určitých informácií v súvislosti so zriadením európskej podnikovej rady.

Právny rámec

Právo Spoločenstva
Jedenáste úvodné ustanovenie smernice znie:
„... musia sa prijať primerané opatrenia s cieľom zabezpečiť riadne informovanie zamestnancov podnikov pôsobiacich v rámci
spoločenstva a prerokovanie s nimi v prípade, že rozhodnutia, ktoré sa ich týkajú, prijíma iný členský štát [sú prijímané
v inom štáte –
neoficiálny preklad
], ako je štát, v ktorom sú zamestnaní“.
Podľa dvanásteho úvodného ustanovenia smernice, „aby sa zaručilo riadne informovanie zamestnancov podnikov alebo skupín podnikov
pôsobiacich v dvoch alebo viacerých členských štátoch a prerokovanie s nimi, je potrebné zriadiť európske zamestnanecké rady
alebo vytvoriť iné vhodné postupy na nadnárodné informovanie zamestnancov a prerokovanie s nimi“.
Trináste úvodné ustanovenie smernice znie:
„... preto je potrebné vymedziť definíciu pojmu riadiaci podnik, vzťahujúcu sa výlučne len na túto smernicu a nedotýkajúcu
sa definícií pojmov skupina alebo kontrola, ktoré by sa mohli prijať v znení budúcich textov“.
V štrnástom úvodnom ustanovení smernice sa hovorí:
„... mechanizmy informovania zamestnancov takýchto podnikov alebo skupín podnikov, alebo prerokovania s nimi musia zahŕňať
všetky závody, alebo všetky podniky skupiny nachádzajúce sa v členských štátoch bez ohľadu na to, či podnik alebo riadiaci
podnik skupiny má ústredné riaditeľstvo vo vnútri alebo mimo územia členských štátov“.
Článok 1 ods. 1 a 2 smernice stanovuje:
„1. Účelom tejto smernice je zlepšiť právo zamestnancov na informácie a prerokovanie v podnikoch s významom na úrovni spoločenstva
[pôsobiacich v rámci spoločenstva –
neoficiálny preklad
] a skupinách podnikov s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiacich v rámci spoločenstva –
neoficiálny preklad
].
2. Na tento účel sa v každom podniku s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiaceho v rámci spoločenstva –
neoficiálny preklad
] a v každej skupine podnikov s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiacej v rámci spoločenstva
– neoficiálny preklad
] zriadi, ak sa o to požiada spôsobom ustanoveným v článku 5 ods. 1, európska zamestnanecká rada alebo sa zavedie postup informovania
zamestnancov a prerokovania s nimi, s cieľom informovať zamestnancov a rokovať s nimi za podmienok, spôsobom a s účinkami
ustanovenými v tejto smernici.“
Článok 2 ods. 1 písm. a) až e) smernice určuje:
„Na účely tejto smernice:
a)      ,podnik s významom na úrovni spoločenstva‘ [pôsobiaci v rámci spoločenstva –
neoficiálny preklad
] znamená akýkoľvek podnik, ktorý má najmenej 1 000 zamestnancov v členských štátoch a najmenej 150 zamestnancov v každom
z najmenej dvoch členských štátov;
b)      ,skupina podnikov‘ znamená riadiaci podnik a jemu podriadené podniky;
c)      ,skupina podnikov s významom na úrovni spoločenstva‘ [pôsobiaca v rámci spoločenstva –
neoficiálny preklad
] znamená skupinu podnikov s týmito charakteristikami:
–        najmenej 1 000 zamestnancov v členských štátoch,
–        najmenej dva podniky skupiny v rôznych členských štátoch a
–        najmenej jeden podnik skupiny najmenej so 150 zamestnancami v jednom členskom štáte a najmenej jeden ďalší podnik skupiny
najmenej so 150 zamestnancami v inom členskom štáte;
d)      ,zástupcovia zamestnancov‘ znamenajú zástupcov zamestnancov, ako ich ustanovuje vnútroštátne právo a/alebo prax;
e)      ,ústredné riaditeľstvo‘ znamená ústredné riaditeľstvo podniku s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiaceho v rámci spoločenstva
–
neoficiálny preklad
] alebo riadiaceho podniku v prípade skupiny podnikov s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiacej v rámci spoločenstva
–
neoficiálny preklad
];
Článok 3 ods. 1 a 2 smernice znie:
1.      Na účely tejto smernice,riadiaci podnik‘ znamená podnik, ktorý môže vyvíjať dominantný vplyv na iný podnik [,riadený podnik‘
–
neoficiálny preklad
] napríklad z dôvodu vlastníctva, finančnej účasti alebo pravidiel jeho ovládania.
2.      Bez toho, že by bola dotknutá možnosť dokázať opak, schopnosť uplatňovať dominantný vplyv sa predpokladá vtedy, ak podnik
vo vzťahu k inému podniku priamo alebo nepriamo:
a)      vlastní väčšinu upísaného kapitálu tohto podniku alebo
b)      kontroluje väčšinu hlasov odvodených z vydaného akciového kapitálu tohto podniku, alebo
c)      môže vymenovať viac ako polovicu členov správneho, riadiaceho alebo dozorného orgánu tohto podniku.“
Podľa článku 3 ods. 6 smernice „uplatniteľným právom na určenie toho, či podnik je „riadiacim podnikom“ je právo členského
štátu, ktorým sa tento podnik riadi“.
Článok 4 ods. 1 až 3 smernice znie:
„1. Za vytvorenie podmienok a prostriedkov potrebných na zriadenie európskej zamestnaneckej rady alebo postupu na informovanie
a prerokovanie, ako je uvedené v článku 1 ods. 2, je v podniku a skupine podnikov s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiacich
v rámci spoločenstva –
neoficiálny preklad
] zodpovedné ústredné riaditeľstvo.
2. Ak sa ústredné riaditeľstvo nenachádza [nemá sídlo –
neoficiálny preklad
] v žiadnom členskom štáte, zodpovednosť uvedenú v ods. 1 preberá reprezentatívny zástupca ústredného riaditeľstva v členskom
štáte, ktorý je v prípade potreby ustanovený.
Ak podnik alebo skupina podnikov takéhoto zástupcu nemá, zodpovednosť uvedenú v ods. 1 preberá riaditeľstvo závodu alebo podniku
skupiny zamestnávajúceho najväčší počet zamestnancov v ktoromkoľvek členskom štáte.
3. Na účely tejto smernice sa za ústredné riaditeľstvo považuje zástupca alebo zástupcovia, alebo ak takíto zástupcovia neexistujú,
riaditeľstvo uvedené v druhom podods. ods. 2.
Článok 5 ods. 1 a 2 smernice hovorí:
„1. Aby sa dosiahol cieľ uvedený v článku 1 ods. 1, ústredné riaditeľstvo z vlastného podnetu alebo na písomnú žiadosť najmenej
100 zamestnancov, alebo ich zástupcov najmenej v dvoch podnikoch, alebo závodoch najmenej v dvoch rôznych členských štátoch,
začne vyjednávanie o zriadení európskej zamestnaneckej rady alebo postupu informovania a prerokovania.
2. Na tento účel sa zriadi osobitný vyjednávací orgán […]“.
Podľa článku 6 ods. 1 smernice: „Ústredné riaditeľstvo a osobitný vyjednávací orgán musia vyjednávať v duchu spolupráce s
cieľom dosiahnuť dohodu o podrobných spôsoboch uskutočňovania informovania zamestnancov a prerokovania s nimi, ustanovenej
v článku 1 ods. 1“.
Článok 11 ods. 1 až 3 smernice určuje:
„1. Každý členský štát zabezpečí, aby riaditeľstvá závodov podniku s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiaceho v rámci
spoločenstva –
neoficiálny preklad
] a riaditeľstvá podnikov, ktoré sú súčasťou skupiny podnikov s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiacich v rámci spoločenstva
–
neoficiálny preklad
], ktoré sa nachádzajú na jeho území, a zástupcovia ich zamestnancov alebo, podľa okolností, zamestnanci dodržiavali povinnosti
ustanovené v tejto smernici bez ohľadu na to, či sa ústredné riaditeľstvo nachádza na ich území, alebo nie.
2. Členské štáty zabezpečia, aby na požiadanie strán dotknutých uplatňovaním tejto smernice, podniky dali k dispozícii informácie
o počte zamestnancov, uvedené v článku 2 ods. 1 písm. a) a c).
3. Členské štáty prijmú primerané opatrenia pre prípad nedodržania tejto smernice; zabezpečia najmä, aby boli k dispozícii
vhodné správne alebo súdne postupy umožňujúce presadzovať povinnosti vyplývajúce z tejto smernice.“
Článok 14 ods. 1 smernice stanovuje, že členské štáty prijmú zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie
súladu s touto smernicou najneskôr do 22. septembra 1996, alebo zabezpečia, aby najneskôr k tomuto dátumu sociálni partneri
zaviedli dohodou požadované opatrenia, pričom členské štáty sú povinné prijať všetky potrebné opatrenia, aby mohli kedykoľvek
garantovať výsledky uložené touto smernicou. Okamžite o tom informujú Komisiu.

Vnútroštátna právna úprava
Gesetz über Europäische Betriebsräte (zákon o európskych zamestnaneckých radách) z 28. októbra 1996 (BGBl. 1996 I, s. 1548,
ďalej len „EBRG“) slúži na prebratie smernice do nemeckého práva.
Podľa § 2 ods. 1 platí tento zákon pre podniky pôsobiace v rámci spoločenstva so sídlom v Nemecku a pre skupinu podnikov pôsobiacu
v rámci spoločenstva so sídlom riadiaceho podniku v Nemecku.
Článok 2 ods. 2 EBRG znie:
„Pokiaľ sa ústredné riaditeľstvo nenachádza v členskom štáte, ale existuje podriadené vedenie pre závody alebo podniky v členských
štátoch, tento zákon sa uplatňuje, keď podriadené vedenie sa nachádza na území Nemecka. Pokiaľ neexistuje poriadené vedenie,
tento zákon sa uplatní, keď ústredné riaditeľstvo vymenuje závod alebo podnik za svojho zástupcu. Pokiaľ nie je menovaný žiadny
zástupca, tento zákon sa uplatní, keď je na území Nemecka závod alebo podnik, v ktorom je zamestnaných najviac zamestnancov
v porovnaní s inými závodmi podniku alebo skupinou podnikov v členských štátoch. Uvedené organizačné zložky sú považované
za ústredné riaditeľstvo.“
Článok 3 ods. 2 EBRG definuje pojem „skupina podnikov pôsobiaca v rámci spoločenstva“ rovnako ako článok 2 ods. 1 písm. c)
smernice.
Článok 5 EBRG, ktorý preberá článok 11 smernice, určuje:
„1.      Ústredné riaditeľstvo musí na žiadosť zastúpenia zamestnancov poskytnúť informácie o priemernom počte zamestnancov a ich rozdelenie
podľa členských štátov, podľa podnikov a závodov, ako aj o štruktúre podniku alebo skupine podnikov.
2.      Zamestnanecká rada alebo ústredná zamestnanecká rada si môže nárok podľa ods. 1 uplatniť voči miestnemu závodnému alebo podnikovému
riaditeľstvu; toto riaditeľstvo je povinné získať potrebné informácie a podklady od ústredného riaditeľstva.
Článok 6 EBRG definuje pojem „riadiaci podnik“ rovnako ako článok 3 smernice.

Spor pred vnútroštátnym súdom a prejudiciálne otázky
Podľa údajov v uznesení patrí ADS Anker, podnik so sídlom v Nemecku, ku skupine podnikov pôsobiacej v rámci Spoločenstva v
zmysle článku 2 ods. 1 písm. c) smernice (ďalej len „Anker-Gruppe“).
Spoločnosť Anker BV so sídlom v Holandsku vlastní všetky podiely podniku ADS Anker a iných podnikov patriacich do Anker-Gruppe
so sídlom vo Švédsku, Nórsku, Dánsku, Fínsku, Spojenom kráľovstve, Holandsku, Rakúsku, Francúzsku Belgicku a Maďarsku. Materská
spoločnosť spoločnosti Anker BV, Anker Systems GmbH, má sídlo mimo územia členských štátov vo Švajčiarsku.
Podľa predloženého uznesenia podnik patriaci do Anker-Gruppe, ktorý v zmysle článku 4 ods. 2 pododsek 2 smernice zamestnáva
najväčší počet zamestnancov v jednom členskom štáte, je podnik RIVA sídliaci v Spojenom kráľovstve. Má asi 1 000 zamestnancov
a Anker BV ju získala koncom roku 1999.
Vnútroštátny súd uvádza, že ústredným riaditeľstvom skupiny podnikov je alebo podnik RIVA, ktorý by sa mohol považovať za
ústredné riaditeľstvo podľa článku 4 ods. 2 pododsek 2 a ods. 3 smernice, alebo je ním Anker BV, ktorý predstavuje ústredné
riaditeľstvo riadiaceho podniku v zmysle článku 2 ods. 1 písm. e) a článku 3 ods. 1 smernice.
V Anker-Gruppe neexistuje ani európska zamestnanecká rada, ani postup na informovanie zamestnancov a prerokovanie s nimi.
Zamestnanecká rada ADS Anker požadovala od nej na základe § 5 ods. 2 EBRG sprostredkovanie informácií stanovených v § 5 ods.
1, ako aj označenie zastúpenia zamestnancov a ich predstaviteľov, ktorí sa majú zúčastniť zriaďovania európskej zamestnaneckej
rady za zamestnancov podnikov alebo od nich závislých podnikov.
ADS Anker odpovedala, že žiadosti nemôže vyhovieť, lebo tak ako priama materská spoločnosť Anker BV, tak aj materská spoločnosť
koncernu Anker Systems GmbH odmietli poskytnúť požadované informácie. Okrem toho EBRG nestanovuje žiadny nárok na informácie
voči koncernovým podnikom so sídlom v inom členskom štáte.
Po zamietnutí svojej žiadosti o informácie sa zamestnanecká rada obrátila na Arbeitsgericht Bielefeld.
Arbeitsgericht Bielefeld konštatoval, že zamestnávateľ nemôže zamestnaneckú radu odkázať na to, aby si sama získala požadované
informácie vlastným vyhľadávaním cez obchodný register alebo podobným spôsobom. Práve ústredné riaditeľstvo je zodpovedné
za vytvorenie podmienok na zriadenie európskej zamestnaneckej rady alebo postupu pre informovanie zamestnancov a prerokovanie
s nimi.
Vnútroštátny súd ďalej zobral do úvahy tvrdenie ADS Anker, že nebola schopná poskytnúť informácie, pretože Anker BV, ako aj
materský koncern Anker Systems GmbH odmietli poskytnúť informácie potrebné na informovanie zamestnancov.
Arbeitsgericht Bielefeld k tomu uvádza, že podniky patriace do skupiny, ktoré nemajú sídlo v Nemecku, nemajú povinnosť poskytovať
určité informácie podnikom so sídlom v Nemecku, pretože EBRG je vnútroštátnym zákonom a jeho pôsobnosť je obmedzená len na
územie Nemecka.
Argument zamestnávateľa, že nie je schopný poskytnúť informácie požadované zamestnancami, však neobstojí, ak zamestnávateľ
podľa príslušných právnych úprav v iných členských štátoch na prebratie smernice môže donútiť ústredné riaditeľstvo sídliace
v inom členskom štáte poskytnúť požadované informácie podnikom skupiny sídliacim v Nemecku.
Smernica ale neobsahuje výslovnú úpravu vo vzťahu na taký horizontálny nárok na informácie jedného podniku patriaceho do skupiny
voči ústrednému riaditeľstvu so sídlom v inom členskom štáte.
Keďže Arbeitsgericht Bielefeld zastáva názor, že rozhodnutie sporu, ktorý mu bol predložený, závisí od výkladu smernice, prerušil
konanie a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
1)      Má sa smernica 94/45/ES, najmä článok 4 a článok 11 vykladať v tom zmysle, že podnik so sídlom v Spojenom kráľovstve, ktorý
podľa článku 4 ods. 2 pododseku 2 a článku 3 smernice je predpokladaným ústredným riaditeľstvom, alebo podnik so sídlom v
Holandskom kráľovstve, ktorý predstavuje ústredné riaditeľstvo riadiaceho podniku podľa článku 2 ods. 1 písm. e) a článku
3 ods. 1 smernice, je povinný inému podniku so sídlom v Spolkovej republike Nemecko, ktorý patrí do rovnakej skupiny podnikov,
poskytnúť informácie o podnikoch a závodoch, o ich právnej forme a vzťahoch zastúpenia a priemernom počte zamestnancov, ako
aj o ich rozdelení medzi členské štáty a podniky?
2)      V prípade, že Súdny dvor na prvú otázku odpovie kladne: Obsahuje povinnosť poskytnúť informácie aj označenie zastúpenia zamestnancov
a ich predstaviteľov, ktorí sa majú za zamestnancov podnikov alebo od nich závislých podnikov zúčastniť zriadenia európskej
zamestnaneckej rady?“

O prejudiciálnych otázkach

Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Pokiaľ ide o prvú otázku, či podľa smernice existuje povinnosť ústredného riaditeľstva alebo predpokladaného ústredného riaditeľstva
poskytnúť inému podniku patriacemu do skupiny určité informácie v súvislosti so zriadením európskej zamestnaneckej rady, tak
zamestnanecká rada, nemecká vláda, aj Komisia uviedli, že podľa článku 4 smernice je ústredné riaditeľstvo zodpovedné za to,
aby vytvorilo podmienky a poskytlo prostriedky na zriadenie európskej zamestnaneckej rady pre podniky a skupiny podnikov pôsobiace
v rámci Spoločenstva. Aby bola zabezpečená praktická účinnosť smernice, je nevyhnutné, aby ústredné riaditeľstvo podniku alebo
skupiny podnikov bolo povinné informovať zástupcov zamestnancov, aby títo zástupcovia mohli určiť, či sa v podniku alebo skupine
podnikov má zriadiť európska zamestnanecká rada a či prípadne má byť zriadený osobitný vyjednávací orgán.
Zamestnanecká rada uviedla, že okolnosť, že ústredné riaditeľstvo musí mať povinnosť poskytnúť informácie v zmysle § 5 ods.
2 EBRG aj vtedy, keď nesídli v priestore územnej pôsobnosti zákona EBRG, ale v inom členskom štáte, vyplýva nielen zo smernice,
ale aj z účelu, ktorý sleduje zriadenie európskej zamestnaneckej rady zamestnancov, aby zamestnanci boli nadnárodne informovaní,
a zabezpečiť konzultácie so zamestnancami. Pokiaľ by bol priestor aplikácie § 5 ods. 2 EBRG vymedzený len na nemecké územie,
potom by získanie informácií pre zastúpenia zamestnancov bolo natoľko sťažené, že by účel smernice mohol byť dosiahnutý len
s veľkými časovými, vecnými a finančnými nákladmi.
Podľa názoru Komisie v súvislosti s povinnosťami ústredného riaditeľstva podľa článku 4 smernice nie je dôležité, či legitímny
nárok na poskytnutie informácií uplatňujú zamestnanci skupiny podnikov, bez ohľadu na to, z ktorého štátu, ta robia, priamo
voči ústrednému riaditeľstvu, alebo ako v Nemecku, či ho uplatňuje podnik, ktorý patrí do skupiny.
ADS Anker uviedla, že aj keď účelom smernice je umožniť zriadenie európskej zamestnaneckej rady, nemôže to viesť k tomu, aby
jeden podnik bol nútený žalovať svoj riadiaci podnik.
Pokiaľ zamestnanecká rada podriadeného podniku požadované informácie na podanie žiadosti v zmysle článku 5 ods. 1 smernice
nemôže od neho dostať, lebo ich tento podnik nemá k dispozícii, má nárok na poskytnutie informácií voči riadiacemu podniku
skupiny podľa ustanovení vnútroštátneho práva, ktorými sa smernica prebrala.
Čo sa na druhej strane týka druhu informácií, ktoré ústredné riaditeľstvo alebo predpokladané ústredné riaditeľstvo na základe
povinnosti poskytnúť informácie stanovenej v smernici má dať, zamestnanecká rada, ako aj nemecká vláda zastávajú názor, že
táto povinnosť so zreteľom na zmysel a účel smernice sa má chápať široko.
Podľa názoru zamestnaneckej rady nárok na informácie obsahuje tie informácie, ktoré sú potrebné na určenie, či v podniku alebo
v skupine podnikov sa má zriadiť európska zamestnanecká rada. Zástupcovia zamestnancov by mali dostať aj informácie nevyhnutné
na podanie žiadosti na zriadenie európskej zamestnaneckej rady v zmysle článku 5 smernice a na vytvorenie osobitného vyjednávacieho
orgánu. Keďže žiadosť na zriadenie európskej zamestnaneckej rady musia podať zamestnanci alebo ich zástupcovia z najmenej
dvoch rozdielnych členských štátov, na zriadenie osobitného vyjednávacieho orgánu sú potrebné poznatky iných zastúpení zamestnancov
a ich členov.
ADS Anker proti tomu namieta, že označenie zastúpení zamestnancov a ich predstaviteľov nie je nutné na začatie vyjednávaní
na zriadenie európskej zamestnaneckej rady podľa článku 5 ods. 1 smernice.
Komisia v súvislosti s rozsudkom z 29. marca 2001, Bofrost* (C-62/99, Zb. s. 2001, I-2579) uvádza, že podnik patriaci do tejto
skupiny podnikov musí tieto požadované údaje, pokiaľ ich má alebo ich môže získať, poskytnúť interným orgánom zastúpenia zamestnancov
na ich žiadosť, pretože označenie zastúpení zamestnancov a ich predstaviteľov, ktorí by sa za zamestnancov podnikov alebo
od nich závislých podnikov mali podieľať na zriadení európskej zamestnaneckej rady, podľa názoru súdu, ktorý prejednával žiadosť
o poskytnutie informácií, patrí medzi informácie, ktoré sú nevyhnutné na začatie vyjednávaní na zriadenie európskej zamestnaneckej
rady alebo na vytvorenie postupu na nadnárodné informovanie a konzultácie so zamestnancami,.

Odpoveď Súdneho dvora
Podľa jedenásteho úvodného ustanovenia a článku 1 ods. 2 smernice musí byť zabezpečené, aby zamestnanci podnikov pôsobiacich
v rámci Spoločenstva alebo skupiny podnikov boli primerane informovaní a aby sa s nimi prejednávalo, keď rozhodnutia, ktoré
sa ich dotýkajú, boli prijaté v inom členskom štáte, ako títo zamestnanci pracujú.
Podľa všeobecnej systematiky smernice je nadnárodné informovanie zamestnancov a konzultácie s nimi v podstate zaručené systémom
vyjednávaní medzi ústredným riaditeľstvom a zastúpeniami zamestnancov (už citovaný rozsudok Bofrost*, bod 29 a rozsudok z
13. januára 2004, Kühne & Nagel, C-440/00, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 40).
Na tento účel je vo všetkých podnikoch a skupinách podnikov pôsobiacich v rámci Spoločenstva na žiadosť v zmysle postupu podľa
článku 5 ods. 1 smernice zriadená európska zamestnanecká rada alebo postup na účely informovania zamestnancov a prerokovania
s nimi.
Podľa posledného menovaného ustanovenia smernice v prípade skupiny podnikov pôsobiacej v rámci Spoločenstva začne ústredné
riaditeľstvo z vlastného podnetu alebo na písomnú žiadosť najmenej 100 zamestnancov alebo ich zástupcov najmenej v dvoch závodoch
alebo podnikoch najmenej v dvoch rôznych členských štátoch vyjednávanie o zriadení takejto európskej zamestnaneckej rady.
Osobitný vyjednávací orgán, pri ktorom ide podľa článku 5 ods. 2 smernice o zriadený orgán na zastupovanie zamestnancov, a
ústredné riaditeľstvo musia podľa článku 6 ods. 1 smernice v duchu spolupráce vyjednávať, aby sa dosiahla dohoda o spôsoboch
zriadenia európskej zamestnaneckej rady.
Súdny dvor už rozhodol, že z dôvodov praktickej účinnosti smernice je nevyhnutné dotknutým zamestnancom zabezpečiť prístup
k určitým informáciám, na základe ktorých môžu zistiť, či majú nárok na začatie vyjednávaní medzi ústredným riaditeľstvom
a ich vlastnými zástupcami, lebo takéto právo na informácie je nutnou podmienkou na zistenie existencie podniku pôsobiaceho
v rámci Spoločenstva alebo skupiny podnikov pôsobiacej v rámci Spoločenstva, čo je zase podmienkou na zriadenie európskej
zamestnaneckej rady alebo postupu nadnárodného informovania zamestnancov a prerokovania s nimi (už citované rozsudky Bofrost*,
body 32 a 33 a Kühne & Nagel, bod 46).
Čo sa týka zriadenia takejto zamestnaneckej rady, podľa článku 4 ods. 1 smernice spočíva úloha ústredného riaditeľstva v tom,
aby vytvorilo podmienky na jej zriadenie a poskytlo na to prostriedky. Táto zodpovednosť obsahuje povinnosť poskytnúť zástupcom
zamestnancov informácie, ktoré sú nevyhnutné na začatie vyjednávaní o zriadení európskej zamestnaneckej rady (pozri už citovaný
rozsudok Kühne & Nagel, body 49 a 51).
Ústredné riaditeľstvo je riaditeľstvo riadiaceho podniku v zmysle článku 3 ods. 1 a 2 smernice, t. j. podniku, ktorý má dominantný
vplyv na všetky závislé podniky skupiny. Tento podnik je na základe svojho dominantného vplyvu oprávnený od iných podnikov
skupiny požadovať informácie a zaviazať ich povinnosťou poskytnúť tieto informácie, ktoré sú nevyhnutné na začatie uvedených
vyjednávaní, aby tieto informácie mohol sprostredkovať zástupcom zamestnancov (pozri v tomto zmysle už citovaný rozsudok Kühne
& Nagel, bod 52 a 54).
Aby bol dosiahnutý účel smernice zabezpečiť zamestnancom nárok na prístup k uvedeným informáciám, smernica ďalej pre prípad,
že sa ústredné riaditeľstvo nachádza mimo územia členských štátov, dokonca stanovuje, že zodpovednosť ústredného riaditeľstva
podľa článku 4 ods. 1 smernice je prenesená na základe článku 4 ods. 2 pododsek 1 a 2 alebo na zástupcu ústredného riaditeľstva
v členskom štáte, alebo ak takýto zástupca nie je určený, tak na ústredné riaditeľstvo závodu alebo podniku skupiny s najväčším
počtom zamestnaných v jednom členskom štáte, t. j. na predpokladané ústredné riaditeľstvo.
Iné podniky, ktoré patria do skupiny a majú sídlo na území Spoločenstva, sú v záujme zabezpečenia praktickej účinnosti smernice
povinné podporovať predpokladané ústredné riaditeľstvo pri plnení základnej úlohy uvedenej v článku 4 ods. 1. Ako protipól
k nároku predpokladaného ústredného riaditeľstva na získanie nevyhnutných informácií existuje povinnosť iných vedení podnikov
skupiny poskytnúť mu príslušné informácie, ktoré majú k dispozícii alebo ktoré môžu zaobstarať (už citovaný rozsudok Kühne
& Nagel, bod 59).
Základnou otázkou v prejednávanom prípade je, či ústredné riaditeľstvo alebo predpokladané ústredné riaditeľstvo podľa smernice
je tiež povinné poskytnúť informácie závislému podniku skupiny, ktoré sú nevyhnutné na začatie vyjednávaní o zriadení európskej
zamestnaneckej rady, pričom túto žiadosť o informácie podali zástupcovia zamestnancov na závislý podnik, a či takýto podnik
podľa smernice môže žiadať, aby mu tieto informácie boli sprostredkované.
Z účelu a systematiky smernice vyplýva, že povinnosti ústredného riaditeľstva alebo predpokladaného ústredné riaditeľstvo
podľa článku 4 ods. 1 smernice je potrebné vykladať v tom zmysle, že obsahujú povinnosť priamo poskytnúť informácie zástupcom
zamestnancov nevyhnutné na začatie vyjednávaní o zriadení európskej zamestnaneckej rady, ako aj povinnosť poskytnúť informácie
zástupcom zamestnancov prostredníctvom podnikov patriacich do jeho skupiny, od ktorých predtým tieto informácie požadovali.
Akýkoľvek iný výklad povinností ústredného riaditeľstva alebo predpokladaného ústredného riaditeľstva podľa článku 4 ods.
1 smernice by zmenšil praktickú účinnosť smernice, na ktorú Súdny dvor upozornil v už citovaných rozsudkoch Bofrost* a Kühne
& Nagel.
Účelom smernice je uložiť všetkým podnikom patriacim do skupiny povinnosti, ktoré by uľahčili zriadenie európskej zamestnaneckej
rady (v tomto zmysle pozri rozsudok Bofrost*, bod 31 a 35). Ako Súdny dvor už určil, cieľ smernice vyžaduje, aby v nej stanovené
povinnosti boli splnené tak, aby dotknutí zamestnanci alebo ich zástupcovia mali prístup k informáciám, na základe ktorých
by mohli posúdiť, či majú nárok na začatie vyjednávaní (už citovaný rozsudok Bofrost*, bod 38).
Užší výklad povinnosti upravenej v článku 4 ods. 1 smernice v tom zmysle, že toto ustanovenie by platilo len v prípadoch,
keď zástupcovia zamestnancov podajú žiadosť o informácie priamo na ústredné riaditeľstvo alebo na predpokladané ústredné riaditeľstvo,
by neodôvodnene obmedzil aplikáciu a dosah ustanovenia, ak nie dokonca celej smernice, a mohol by dokonca viesť k tomu, že
by odradil zamestnancov od výkonu práv, ktoré im patria na základe smernice.
Článok 4 ods. 1 smernice preto obsahuje povinnosť poskytnúť zástupcom zamestnancov priamo určité informácie v súvislosti so
zriadením európskej zamestnaneckej rady, ako aj povinnosť poskytnúť im tieto informácie prostredníctvom podniku patriaceho
do jeho skupiny, ktorý dostal príslušnú žiadosť zástupcov svojich zamestnancov.
Okrem toho sú na základe článku 14 ods. 1 smernice členské štáty povinné prijať všetky potrebné opatrenia, aby mohli kedykoľvek
zaručiť, že ciele stanovené v smernici budú dosiahnuté. Podľa článku 11 ods. 3 smernice pre prípad nedodržania smernice stanovia
vhodné opatrenia a najmä zabezpečia, aby boli stanovené správne alebo súdne konania, pomocou ktorých by splnenie povinností
z nej vyplývajúcich bolo možné presadiť. Z cieľa smernice vyplýva, že členské štáty musia prijať všetky opatrenia potrebné
na zabezpečenie splnenia povinností z článku 4 ods. 1 a 11 smernice v plnom rozsahu (v tomto zmysle pozri už citovaný rozsudok
Kühne & Nagel, bod 61).
Čo sa týka druhu informácií, ktoré ústredné riaditeľstvo alebo predpokladané ústredné riaditeľstvo musí na základe tejto informačnej
povinnosti poskytnúť, je potrebné najskôr poukázať na to, že článok 11 ods. 2 smernice výslovne určuje povinnosť členských
štátov zabezpečiť, aby údaje o počte zamestnaných uvádzaných v článku 2 ods. 1 písm. a) a c) smernice podniky predložili na
žiadosť strán, na ktoré sa smernica vzťahuje.
Tak riaditeľstvá iných podnikov skupiny sídliace na území Spoločenstva majú povinnosť dať k dispozícii predpokladanému ústrednému
riaditeľstvu informácie nevyhnutné na začatie vyjednávaní pre zriadenie európskej zamestnaneckej rady, ktoré majú k dispozícii
alebo ktoré môžu získať (už citovaný rozsudok Kühne & Nagel, bod 64 a 69).
Ako vyplýva z bodu 58 tohto rozsudku, cieľ smernice vyžaduje, aby povinnosti v nej stanovené boli splnené tak, že dotknutí
zamestnanci alebo ich zástupcovia dostanú prístup k informáciám, na základe ktorých môžu posúdiť, či majú nárok na začatie
vyjednávaní, a prípadne môžu správne naformulovať tomu zodpovedajúcu žiadosť (už citovaný rozsudok Bofrost*, bod 38).
Potom môžu byť požadované informácie o podnikoch a závodoch patriacich k skupine podnikov, o ich právnej forme a vzťahoch
zastúpenia a priemernom počte zamestnancov, ako aj ich rozdelenie na členské štáty, pokiaľ tieto informácie sú nevyhnutné
na začatie vyjednávaní podľa článku 5 ods. 1 smernice na zriadenie európskej zamestnaneckej rady (pozri v tomto zmysle už
citovaný rozsudok Kühne & Nagel, bod 70). To isté platí o informáciách o označení zastúpení zamestnancov a ich predstaviteľov,
ktorí sa majú zúčastniť za zamestnancov podnikov alebo od nich závislých podnikov na zriadení európskej zamestnaneckej rady.
Je vecou vnútroštátnych súdov preskúmať na základe všetkých predložených skutočností, či požadované informácie sú nevyhnutné
na začatie vyjednávaní podľa článku 5 ods. 1 smernice.
Na základe uvedeného je možné odpovedať na položené otázky tak, že článok 4 ods. 1 a 11 smernice je potrebné vykladať v tom
zmysle, že členské štáty musia podniky, ktoré majú sídlo na ich území a ktoré sú ústredným riaditeľstvom skupiny podnikov
pôsobiacej v rámci Spoločenstva v zmysle článku 2 ods. 1 písm. e) a článku 3 ods. 1 smernice alebo predpokladaným ústredným
riaditeľstvom v zmysle článku 4 ods. 2 druhého pododseku smernice, zaviazať na poskytnutie informácií podniku sídliacemu v
inom členskom štáte a patriacemu do tej istej skupiny podnikov, od ktorého jeho zástupcovia zamestnancov tieto informácie
požadovali, keď tento iný podnik tieto informácie nemá k dispozícii, ak sú nevyhnutné na začatie vyjednávaní na zriadenie
európskej zamestnaneckej rady.

O trovách
Nemecká vláda, ako aj Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami podanými
Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter
a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny
súd.
Z týchto dôvodov
SÚDNY DVOR (šiesta komora)
v konaní o otázkach, ktoré mu predložil Arbeitsgericht Bielefeld uznesením z 24. júla 2001, rozhodol:
Článok 4 ods. 1 a článok 11 smernice Rady 94/45/ES z 22. septembra 1994 o zriaďovaní Európskej zamestnaneckej rady alebo postupu
v podnikoch s významom na úrovni Spoločenstva a v skupinách podnikov s významom na úrovni spoločenstva [v podnikoch a skupinách
podnikov pôsobiacich v rámci spoločenstva –
neoficiálny preklad
] na účely informovania zamestnancov a prerokovania s nimi sa musia vykladať v tom zmysle, že členské štáty sú povinné zaviazať
podnik zriadený na jeho území, ktorý je ústredným riaditeľstvom skupiny podnikov pôsobiacej v rámci Spoločenstva v zmysle
článku 2 ods. 1 písm. e) a článku 3 ods. 1 smernice alebo je predpokladaným ústredným riaditeľstvom v zmysle článku 4 ods.
2 druhého pododseku, aby poskytol inému podniku tej istej skupiny zriadenému v inom členskom štáte informácie, ktoré od neho
požadovali zástupcovia jeho zamestnancov, pokiaľ tento iný podnik tieto informácie nemá k dispozícii a pokiaľ sú nevyhnutné
na začatie vyjednávaní na zriadenie európskej zamestnaneckej rady.
Skouris
Gulmann
Puissochet
Macken

Colneric
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 15. júla 2004.
Tajomník

Predseda
R. Grass

V. Skouris
*
Jazyk konania: nemčina.