CELEX: 62006TJ0231
Štátna pomoc
Vysielanie vo verejnom záujme
Opatrenia prijaté holandskými orgánmi
Rozhodnutie, ktorým sa pomoc sčasti vyhlasuje za zlučiteľnú a sčasti za nezlučiteľnú so spoločným trhom
Nová pomoc alebo existujúca pomoc
Pojem štátna pomoc
Pojem podnik
Nadmerná kompenzácia nákladov na plnenie úlohy vo verejnom záujme
Proporcionalita
Povinnosť odôvodnenia
Právo na obranu

Právny rámec
Článok 16 ES stanovuje:
„Bez toho, aby boli dotknuté články 73 [ES], 86 [ES] a 87 [ES], a berúc do úvahy miesto, ktoré patrí službám všeobecného hospodárskeho
záujmu v spoločných hodnotách únie, ako aj ich význam pri podpore sociálnej a územnej súdržnosti, Spoločenstvo a členské štáty
dbajú v rámci svojich právomocí a rámci pôsobnosti tejto zmluvy o to, aby takéto služby fungovali na základe zásad a podmienok,
ktoré umožňujú splnenie ich poslania.“
Podľa článku 86 ods. 2 ES:
„Podniky poverené poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho záujmu alebo podniky, ktoré majú povahu fiškálneho monopolu,
podliehajú pravidlám tejto zmluvy, najmä pravidlám hospodárskej súťaže, za predpokladu, že uplatňovanie týchto pravidiel neznemožňuje
právne alebo v skutočnosti plniť určité úlohy, ktoré im boli zverené. Rozvoj obchodu nesmie byť ovplyvnený v takom rozsahu,
aby to bolo v rozpore so záujmami Spoločenstva.“
Článok 87 ods. 1 ES znie:
„Ak nie je touto zmluvou ustanovené inak, pomoc poskytovaná členským štátom alebo akoukoľvek formou zo štátnych prostriedkov,
ktorá narúša hospodársku súťaž alebo hrozí narušením hospodárskej súťaže tým, že zvýhodňuje určitých podnikateľov alebo výrobu
určitých druhov tovaru, je nezlučiteľná so spoločným trhom, pokiaľ ovplyvňuje obchod medzi členskými štátmi.“
Článok 311 ES stanovuje:
„Protokoly pripojené k tejto zmluve vzájomnou dohodou členských štátov tvoria jej neoddeliteľnú súčasť.“
Podľa protokolu o systéme verejnoprávneho vysielania v členských štátoch (Ú. v. ES C 340, 1997, s. 109, ďalej len „amsterdamský
protokol“), začlenený Amsterdamskou zmluvou do prílohy Zmluvy ES:
„[Členské štáty] domnievajúc sa, že systém verejnoprávneho vysielania v členských štátoch je priamo spojený s demokratickými,
sociálnymi a kultúrnymi potrebami každej spoločnosti, a s potrebou zachovania plurality médií, [sa dohodli] na nasledovných
ustanoveniach, ktoré budú pripojené k Zmluve [ES]:
Ustanovenia Zmluvy [ES] nemajú vplyv na právomoc členských štátov pri poskytovaní financovania verejnoprávneho vysielania,
pokiaľ je takéto financovanie poskytované vysielacím organizáciám na splnenie verejnoprávneho poslania tak, ako je mu zverené,
vymedzené a organizované v každom členskom štáte, a pokiaľ takéto financovanie neovplyvňuje obchodné podmienky a hospodársku
súťaž v Spoločenstve v takom rozsahu, ktorý by bol v rozpore so spoločným záujmom, pričom sa berie do úvahy uskutočnenie náhrad
za verejnoprávnu službu.“
Článok 1 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999, ktorý stanovuje podrobné pravidlá na uplatňovanie článku [88 ES]
(Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339), obsahuje tieto definície:
„a)      ‚pomoc‘ bude znamenať akékoľvek opatrenie, ktoré spĺňa všetky kritéria stanovené v článku [87 ods. 1 ES];
b)      ‚existujúca pomoc‘ bude znamenať:
i)      … všetky pomoci, ktoré existovali pred nadobudnutím účinnosti zmluvy v príslušných členských štátoch, to znamená schémy pomoci
a individuálnu pomoc, ktoré nadobudli účinnosť predtým a ďalej platia po nadobudnutí účinnosti zmluvy;
ii)      autorizovanú [schválenú –
neoficiálny preklad
] pomoc, to znamená schémy pomoci a individuálnu pomoc, ktoré boli schválené Komisiou alebo Radou;
…
c)      ‚nová pomoc‘ bude znamenať všetku pomoc, to znamená schémy pomoci a individuálnu pomoc, ktorá nie je existujúcou pomocou vrátane
úprav existujúcej pomoci;
…
f)      ‚protiprávna pomoc‘ bude znamenať novú pomoc realizovanú v rozpore s článkom [88 ods. 3 ES];
…“
Dňa 15. novembra 2001 Komisia Európskych spoločenstiev uverejnila oznámenie 2001/C 320/04 o uplatňovaní pravidiel štátnej
pomoci pre verejnoprávne vysielanie (Ú. v. ES C 320, s. 5; Mim. vyd. 08/002, s. 117, ďalej len „oznámenie o vysielaní“), v ktorom
vymedzila zásady, ktoré bude rešpektovať pri uplatňovaní článku 86 ods. 2 ES a článku 87 ES na financovanie verejnoprávnych
vysielateľov štátom.

Okolnosti predchádzajúce sporu
Komisia po tom, čo v roku 2002 a 2003 dostala viacero sťažností najmä od holandských súkromných vysielateľov, ktorí v podstate
tvrdili, že systém financovania holandských verejnoprávnych vysielateľov predstavuje pomoc nezlučiteľnú so spoločným trhom,
požiadala Holandské kráľovstvo o doplňujúce informácie. Na základe týchto informácií začala Komisia rozhodnutím z 3. februára
2004 konanie vo veci formálneho zisťovania veci v súlade s článkom 88 ods. 2 ES (Ú. v. EÚ C 61, s. 8, ďalej len „rozhodnutie
o začatí konania“).
Po ukončení konania vo veci formálneho zisťovania Komisia 22. júna 2006 prijala rozhodnutie 2008/136/ES o
ad hoc
financovaní holandských verejnoprávnych vysielateľov C 2/2004 (ex NN 170/2003) (Ú. v. EÚ L 49, 2008, s. 1, ďalej len „napadnuté
rozhodnutie“).
Komisia v napadnutom rozhodnutí podrobne opísala systém verejnoprávneho vysielania v Holandsku, najmä jeho prevádzkovateľov
a financovanie.
Komisia ďalej uviedla, že okrem komerčných vysielateľov existuje niekoľko verejnoprávnych vysielateľov. Spresnila, že pokiaľ
ide o verejnoprávnych vysielateľov, Nederlandse Omroep Stichting (NOS) (holandské rozhlasové a televízne združenie), žalobca
vo veci T‑237/06, plní dvojakú úlohu. Na jednej strane je verejnoprávnym vysielateľom prevádzkujúcim pod názvom NOS RTV (ďalej
len „NOS RTV“). Na druhej strane jeho správna rada, ktorá vystupuje ako Publieke Omroep (verejnoprávne vysielanie, ďalej len
„PO“), je v súlade s článkom 16 Mediawet (holandský zákon o médiách, Stb. 1987, č. 249) poverená koordináciou celého systému
verejnoprávneho vysielania (odôvodnenie č. 13 napadnutého rozhodnutia).
Komisia v napadnutom rozhodnutí takisto uviedla, že základnými finančnými prostriedkami verejnoprávnych vysielateľov vrátane
NOS, pokiaľ ide o jeho dve funkcie, sú ročné platby od štátu. Verejnoprávni vysielatelia si môžu s cieľom vyrovnať sa s rozpočtovými
výkyvmi udržiavať určité rezervy. Od roku 1994 sa im udeľujú
ad hoc
platby, ktorých sa týka napadnuté rozhodnutie. Tieto prostriedky sú v bode III napadnutého rozhodnutia posudzované podľa
pravidiel z oblasti štátnej pomoci.
Po ukončení preskúmania kvalifikácie štátnej pomoci, najmä s prihliadnutím na kritériá vyplývajúce z rozsudku Súdneho dvora
z 24. júla 2003, Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, Zb. s. I‑7747, ďalej len „rozsudok Altmark“), Komisia
dospela k záveru, že
ad hoc
financovanie je štátnou pomocou v zmysle článku 87 ods. 1 ES (bod 6 napadnutého rozhodnutia).
Na základe určitých vlastností
ad hoc
platieb (odôvodnenie č. 109 napadnutého rozhodnutia) Komisia napokon dospela v odôvodnení č. 111 napadnutého rozhodnutia
k záveru, že toto financovanie treba považovať za novú pomoc.
V bode 8 napadnutého rozhodnutia Komisia ukončila posudzovanie zlučiteľnosti
ad hoc
financovania so zreteľom na článok 86 ods. 2 ES, pričom konštatovala, že niektorí verejnoprávni vysielatelia boli zvýhodnení
nadmernými kompenzáciami, ktoré boli vo všeobecnosti prevedené do ich programových rezerv (odôvodnenie č. 141 napadnutého
rozhodnutia). Keďže časť týchto rezerv bola v roku 2005 prevedená v prospech PO, Komisia aj tento prevod, ktorý zvýšil nadmernú
kompenzáciu, považovala za
ad hoc
financovanie (odôvodnenie č. 146 napadnutého rozhodnutia).
Po tom, čo preskúmala kompenzáciu v prípade PO, Komisia v bode 9 napadnutého rozhodnutia dospela k záveru, že PO bola poskytnutá
nadmerná kompenzácia, ktorú má NOS vrátiť z dôvodu jeho funkcií, ktoré vykonáva ako PO (odôvodnenie č. 178 napadnutého rozhodnutia).
Tento záver potvrdzuje výrok, záväzný v holandskom jazyku:
„
Článok 1
1.
Ad hoc
štátna pomoc, poskytnutá [Holandským kráľovstvom] pre NOS na zabezpečenie úlohy, ktoré vykonáva ako PO[,] je nezlučiteľná
so spoločným trhom.
2.      Nezlučiteľnú
ad hoc
štátnu pomoc má NOS vrátiť. Suma, ktorú má vrátiť[,] je 76,327 mil. EUR a úroky.
3.
Ad hoc
štátna pomoc poskytnutá jednotlivým verejnoprávnym vysielateľom je zlučiteľná so spoločným trhom za predpokladu, že ak táto
pomoc vedie k nadmernej kompenzácii úloh verejnoprávnej služby, prebytok, suma, ktoré nepresahuje 10 % ročného rozpočtu vysielateľa,
sa uloží do účelovej rezervy, a pod podmienkou, že [Holandské kráľovstvo] pravidelne monitoruje dodržiavanie tohto obmedzenia.
Článok 2
1.      [Holandské kráľovstvo] prijme všetky potrebné opatrenia, aby PO vrátil pomoc uvedenú v článku 1 a [už] nezákonne poskytnutú
príjemcovi.
2.      Vrátenie sa uskutoční bezodkladne…
3.      Úroky, ktoré sa majú vrátiť na základe ods. 2[,] sa vypočítajú v súlade s postupmi stanovenými v článkoch 9 a 11 nariadenia
Komisie (ES) č. 794/2004…
Článok 3
[Holandské kráľovstvo] informuje Komisiu do dvoch mesiacov od oznámenia tohto rozhodnutia o opatreniach už prijatých a plánovaných
s cieľom dodržať [toto] rozhodnutie…
Článok 4
Toto rozhodnutie je určené Holandskému kráľovstvu.“

Konanie a návrhy účastníkov konania
Návrhmi doručenými do kancelárie Súdu prvého stupňa 30. augusta a 4. septembra 2006 a zapísanými do registra pod číslami T‑231/06
a T‑237/06 Holandské kráľovstvo a NOS podali tieto žaloby.
Vo veci T‑231/06 Holandské kráľovstvo navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zrušil napadnuté rozhodnutie s výnimkou jeho článku 1 ods. 3,
–        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zamietol žalobu,
–        zaviazal Holandské kráľovstvo na náhradu trov konania.
Vo veci T‑237/06 NOS navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zrušil napadnuté rozhodnutie, najmä článok 1 ods. 1 a 2 a články 2 a 3, ako aj odôvodnenia, na ktorých sa zakladajú, a v každom
prípade čiastočne zrušil toto rozhodnutie,
–        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zamietol žalobu,
–        zaviazal NOS na náhradu trov konania.
Rozhodnutím z 9. júna 2009 Súd prvého stupňa v súlade s článkom 51 ods. 1 svojho rokovacieho poriadku postúpil tieto veci
prvej rozšírenej komore, ktorej zloženie bolo z dôvodu prekážky jedného z jej členov zmenené rozhodnutím predsedu Súdu prvého
stupňa z 22. júna 2009.
Uznesením predsedu prvej rozšírenej komory zo 17. decembra 2009 po tom, čo boli vypočutí účastníci konania, boli veci T‑231/06
a T‑237/06 spojené na účely ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku v súlade s článkom 50 rokovacieho poriadku.
Prednesy a odpovede účastníkov konania na otázky položené Všeobecným súdom boli vypočuté na pojednávaní 10. marca 2010.

Právny stav
Holandské kráľovstvo na podporu svojej žaloby vo veci T‑231/06 uvádza tri žalobné dôvody. Prvý sa zakladá na porušení práva
na obranu, druhý na nesprávnej kvalifikácii
ad hoc
financovania ako novej pomoci a tretí, ktorý bol uvedený subsidiárne, sa zakladá na nesprávnom a nedostatočnom odôvodnení
v súvislosti s výpočtom nadmernej kompenzácie a výšky pomoci, ktorej vrátenie bolo nariadené.
NOS na podporu svojej žaloby vo veci T‑237/06 uvádza šesť žalobných dôvodov. Prvý žalobný dôvod sa zakladá na nesprávnom posúdení
a nedostatočnom odôvodnení v súvislosti s kvalifikáciou
ad hoc
financovania ako novej pomoci. Druhý žalobný dôvod spočíva na nedostatočnom odôvodnení a nesprávnom uplatnení rozsudku Altmark,
už citovaného v bode 13 vyššie, namiesto amsterdamského protokolu. Tretí žalobný dôvod sa zakladá na porušeniach v súvislosti
s neexistenciou súvislosti medzi
ad hoc
financovaním a vytýkanou nadmernou kompenzáciou. Vo štvrtom žalobnom dôvode rozdelenom na tri časti NOS poukazuje na neexistenciu
niektorých prvkov zakladajúcich štátnu pomoc a nedostatočné odôvodnenie. Piaty žalobný dôvod NOS sa zakladá na nedostatočnom
preskúmaní proporcionality. Šiesty žalobný dôvod spočíva na porušení článku 88 ods. 2 ES a práva na obranu.
Prvý žalobný dôvod Holandského kráľovstva a šiesty žalobný dôvod NOS založený na porušení práva na obranu a článku 88 ods. 2 ES
je potrebné preskúmať spoločne. Pred uskutočnením spoločnej analýzy druhého žalobného dôvodu Holandského kráľovstva a prvého
žalobného dôvodu NOS týkajúcich sa nesprávnej kvalifikácie dotknutých opatrení ako novej pomoci bude ďalej vhodné preskúmať
druhý a štvrtý žalobný dôvod NOS v súvislosti s kvalifikáciou štátnej pomoci a uplatnením rozsudku Altmark, už citovaného
v bode 13 vyššie. Nakoniec sa preskúmanie ukončí tretím žalobným dôvodom oboch žalobcov a piateho žalobného dôvodu NOS, ktoré
sa týkajú výpočtu nadmernej kompenzácie a proporcionality pomoci.

O porušení práva na obranu a článku 88 ods. 2 ES
Tvrdenia účastníkov konania
Tak Holandské kráľovstvo, ako aj NOS (ďalej len spoločne „žalobcovia“) v podstate tvrdia, že Komisia porušila článok 88 ods. 2 ES
a ich právo na obranu, pretože napadnuté rozhodnutie sa v mnohých aspektoch podstatne odchyľuje od rozhodnutia o začatí konania.
Po prvé podľa žalobcov Komisia v rozhodnutí o začatí konania výslovne nepreskúmala otázku financovania jednotlivých verejnoprávnych
vysielateľov. V napadnutom rozhodnutí boli pritom preskúmané príjmy a súvisiace činnosti týchto vysielateľov, ako aj ich odhadované
rezervy.
Po druhé žalobcovia tvrdia, že spôsob výpočtu nadmernej kompenzácie a prvky zohľadnené v rozhodnutí o začatí konania sú odlišné
od spôsobu a prvkov, ktoré boli zohľadnené v napadnutom rozhodnutí.
NOS dodáva, že Komisia v napadnutom rozhodnutí predĺžila obdobie, na ktoré sa vzťahuje konanie vo veci formálneho zisťovania.
Keďže Komisia v rozhodnutí o začatí konania uviedla, že posudzované obdobie sa týka len rokov 1992 až 2002, mala sa v napadnutom
rozhodnutí obmedziť len na preskúmanie tohto obdobia.
Nakoniec NOS uvádza, že zmeny vykonané v čase medzi rozhodnutím o začatí konania a napadnutým rozhodnutím ešte viac porušujú
jeho právo na obranu, pretože Komisia zamietla jej žiadosti o uskutočnenie schôdzí a prístup k spisu.
Komisia spochybňuje argumentáciu žalobcov.
Posúdenie Všeobecným súdom
Podľa ustálenej judikatúry rešpektovanie práv na obranu v akomkoľvek konaní začatom proti určitej osobe, ktoré môže viesť
k aktu spôsobujúcemu jej ujmu, predstavuje základnú zásadu práva Spoločenstva, ktorá musí byť zaručená aj vtedy, ak neexistuje
žiadna osobitná úprava. Táto zásada vyžaduje, aby sa osobe, proti ktorej Komisia začala správne konanie, umožnilo v rámci
tohto konania účinne vyjadriť sa k pravdivosti a relevantnosti tvrdených okolností a k dokumentom, o ktoré Komisia opiera
svoje presvedčenie o existencii porušenia práva Spoločenstva (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 22. októbra 2008, TV 2/Danmark
a i./Komisia, T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 a T‑336/04, Zb. s. II‑2935, bod 136 a tam citovanú judikatúru).
Na jednej strane konanie o preskúmaní štátnej pomoci je vzhľadom na jeho všeobecnú štruktúru konaním začatým proti členskému
štátu, ktorý je vzhľadom na svoje povinnosti súvisiace s členstvom v Spoločenstve zodpovedný za poskytnutie pomoci. Z tohto
dôvodu v prípade, ak členský štát nemal možnosť vyjadriť sa k určitým informáciám, Komisia ich nesmie v záujme rešpektovania
práva na obranu použiť vo svojom rozhodnutí proti tomuto členskému štátu (pozri rozsudok Súdneho dvora z 24. septembra 2002,
Falck a Acciaierie di Bolzano/Komisia, C‑74/00 P a C‑75/00 P, Zb. s. I‑7869, bod 81 a tam citovanú judikatúru).
Na druhej strane, pokiaľ ide o práva podnikov ako príjemcov štátnej pomoci, je potrebné uviesť, že správne konanie vo veci
štátnej pomoci sa vedie len proti dotknutému členskému štátu. Podniky príjemcovia pomoci sú považované iba za dotknuté osoby
v tomto konaní. Z toho vyplýva, že takéto dotknuté osoby, akou je v prejednávanej veci aj NOS, sa nemôžu dovolávať práva na
obranu priznaného osobám, voči ktorým sa vedie konanie, pričom majú len právo zúčastniť sa na správnom konaní v primeranom
rozsahu so zreteľom na okolnosti prejednávanej veci (pozri v tomto zmysle rozsudok TV2/Danmark a i./Komisia, už citovaný v bode
34 vyššie, bod 137 a tam citovanú judikatúru).
Navyše je vhodné pripomenúť, že v súlade s článkom 6 nariadenia č. 659/1999, ak Komisia rozhodne o začatí konania vo veci
formálneho zisťovania, rozhodnutie o začatí konania sa môže obmedziť na zhrnutie relevantných skutkových a právnych okolností,
uvedenie predbežného posúdenia dotknutého štátneho opatrenia s cieľom určiť, či má povahu pomoci, a vyjadrenie dôvodov, ktoré
vedú k pochybnostiam o jeho zlučiteľnosti so spoločným trhom (pozri rozsudok TV2/Danmark a i./Komisia, už citovaný v bode
34 vyššie, bod 138 a tam citovanú judikatúru).
Rozhodnutie o začatí konania musí teda umožniť dotknutým osobám účinne sa zúčastniť na konaní vo veci formálneho zisťovania,
v rámci ktorého budú mať možnosť uplatniť svoje tvrdenia. Na tento účel stačí, ak sa dotknuté osoby môžu zoznámiť s úvahami,
ktoré viedli Komisiu k predbežnej domnienke, že dotknuté opatrenie by mohlo byť novou pomocou nezlučiteľnou so spoločným trhom
(pozri rozsudok TV2/Danmark a i./Komisia, už citovaný v bode 34 vyššie, bod 139 a tam citovanú judikatúru).
S prihliadnutím na predchádzajúcu judikatúru a vzhľadom na odlišné postavenie dotknutého členského štátu a dotknutých osôb
v súvislosti s právom na obranu v rámci konania vo veci formálneho zisťovania je potrebné preskúmať argumentáciu žalobcov
spočívajúcu v tom, že napadnuté rozhodnutie sa odchyľuje od rozhodnutia o začatí konania natoľko, že právo na obranu Holandského
kráľovstva a viac obmedzené právo NOS, ktoré mu priznáva jeho postavenie dotknutej osoby, boli porušené.
Po prvé, čo sa týka tvrdenia, podľa ktorého Komisia v napadnutom rozhodnutí dôkladnejšie preskúmala individuálnu finančnú
situáciu verejnoprávnych vysielateľov než v rozhodnutí o začatí konania, treba v prvom rade uviesť, že z rozhodnutia o začatí
konania a najmä z jeho názvu vyplýva, že jeho predmetom sú
ad hoc
opatrenia týkajúce sa holandských verejnoprávnych vysielateľov a Nederlandse Omroepproduktie Bedrijf (holandská produkčná
spoločnosť pre vysielanie, ďalej len „NOB“).
Okrem toho, keďže Komisia v štádiu rozhodnutia o začatí konania nemala k dispozícii presné informácie o prípadnej nadmernej
kompenzácii týkajúcej sa každého verejnoprávneho vysielateľa, ale sa domnievala, že ako celok sú príjemcami nadmernej kompenzácie,
mohla začať len konanie vo veci formálneho zisťovania, aby v tejto súvislosti overila svoje pochybnosti. Preskúmanie údajnej
pomoci poskytnutej verejnoprávnemu systému vysielania nevyhnutne predpokladá individuálne preskúmanie každého z verejnoprávnych
vysielateľov.
Nemožno teda Komisii vytýkať, že v rozhodnutí o začatí konania nespresnila, že individuálne bude skúmať finančnú situáciu
každého vysielateľa.
NOS však poznal dôvody, ktoré viedli Komisiu k predbežnému konštatovaniu, že dotknuté opatrenie môže predstavovať novú pomoc,
a v zmysle už citovanej judikatúry v bode 38 vyššie mal príležitosť uviesť svoje tvrdenia.
Čo sa týka Holandského kráľovstva, so zreteľom na požiadavky stanovené judikatúrou v oblasti dodržiavania práva členských
štátov na obranu treba konštatovať, že v tejto súvislosti jeho právo na obranu nebolo porušené. Na rozdiel od toho, čo tvrdí
Holandské kráľovstvo, aj za predpokladu, že sa rozsah vyšetrovania rozšíril, mohlo totiž reagovať na poskytnutie individuálnych
údajov a ich zohľadnenie Komisiou do roku 2005. Zo spisu totiž vyplýva, že Komisia listom z 22. decembra 2005 požiadala Holandské
kráľovstvo o doplňujúce informácie týkajúce sa individuálnych rezerv jednotlivých vysielateľov. Holandské kráľovstvo odpovedalo
listom z 3. februára 2006, pričom tento list obsahoval 18 strán podrobných pripomienok k listu Komisie z 22. decembra 2005.
Tieto informácie boli predmetom diskusie medzi Komisiou a holandskými orgánmi 14. februára 2006. V liste z 3. februára 2006
tieto orgány výslovne vyhlásili, že súhlasia, aby skúmanie Komisie takisto zahŕňalo roky 2002 až 2005. Keďže Komisia prijala
napadnuté rozhodnutie 22. júna 2006, holandské orgány mohli pripomienkovať a skutočne aj pripomienkovali zohľadnenie týchto
údajov.
Argumentácia žalobcov nie je teda v tejto súvislosti dôvodná, a prvá výhrada sa musí preto zamietnuť.
Po druhé, pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého spôsob výpočtu nadmernej kompenzácie a použité údaje boli v rozhodnutí o začatí
konania odlišné od tých, ktoré boli použité v napadnutom rozhodnutí, treba uviesť, že Komisia sa v štádiu rozhodnutia o začatí
konania obmedzila na konštatovanie, že sumy dostupné vo Fonds Omroep Reserve (Rezervný fond pre vysielanie, ďalej len „FOR“)
a v programových rezervách verejnoprávnych vysielateľov naznačujú nadmerné financovanie čistých nákladov ich úloh vo verejnom
záujme a že na základe súhrnných údajov prijatých v roku 2001 nebolo celkové
ad hoc
financovanie vo výške 110 miliónov eur využité (odôvodnenie č. 105 rozhodnutia o začatí konania).
V napadnutom rozhodnutí však Komisia na základe individuálnych číselných údajov verejnoprávnych vysielateľov za obdobie od
roku 1994 do roku 2005, ktoré získala v konaní vo veci formálneho zisťovania, konštatovala dve skutočnosti. Na jednej strane,
pokiaľ ide o verejnoprávnych vysielateľov, individuálna výška ich rezerv nepresahuje 10 % ich ročného rozpočtu po prevode
časti ich rezerv v prospech PO (odôvodnenia č. 146 až 149 napadnutého rozhodnutia). Na druhej strane, pokiaľ ide o PO, celková
pomoc, ktorú získala, či už ako novú, alebo existujúcu pomoc, a ktorú v období od roku 1994 do roku 2005 vložila do rezerv,
dosiahla výšku 98,365 milióna eur, z čoho len 76,327 milióna eur sa musí vrátiť v rámci konania o novej pomoci, pričom táto
suma vo výške 33,870 milióna eur pochádza z FOR a prevodov rezerv verejnoprávnych vysielateľov vo výške 42,457 milióna eur
v roku 2005 (odôvodnenia č. 153 a 154 napadnutého rozhodnutia).
Napadnuté rozhodnutie je teda odlišné od rozhodnutia o začatí konania, pretože Komisia použila konečné a individuálne číselné
údaje poskytnuté holandskými orgánmi za obdobie do roku 2005, zohľadnila prevod rezerv verejnoprávnych vysielateľov v prospech
PO, ku ktorému došlo v roku 2005 po prijatí rozhodnutia o začatí konania, a pri výpočte výšky pomoci, ktorá sa má vrátiť,
zohľadnila len sumy pochádzajúce z financovania, ktoré považovala za nové pomoci.
Tieto rozdiely pritom vyplývajú z údajov poskytnutých Komisii a z transakcie uskutočnenej po prijatí rozhodnutia o začatí
konania a v rámci konania vo veci formálneho zisťovania, ktoré umožňuje dôkladne preskúmať a objasniť otázky, ktoré boli predmetom
rozhodnutia o začatí konania. Komisia ich preto nemohla v rozhodnutí o začatí konania zohľadniť, ale mala povinnosť tieto
skutočnosti zohľadniť pri prijatí napadnutého rozhodnutia.
Navyše z článku 7 nariadenia č. 659/1999 vyplýva, že na konci konania vo veci formálneho zisťovania môže dôjsť k posunu v analýze
Komisie, keďže tá môže napokon rozhodnúť, že opatrenie nepredstavuje pomoc alebo že pochybnosti o jeho zlučiteľnosti boli
odstránené. Z toho vyplýva, že konečné rozhodnutie môže byť do istej miery odlišné od rozhodnutia o začatí konania bez toho,
aby tieto rozdiely predstavovali vadu konečného rozhodnutia (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 4. marca 2009, Taliansko/Komisia,
T‑424/05, neuverejnený v Zbierke, bod 69).
Nakoniec, pokiaľ ide najmä o argumentáciu Holandského kráľovstva v tejto súvislosti, z listu Komisie z 22. decembra 2005 a prílohy
1 tohto listu spolu s oznámením o vysielaní vyplýva, že holandské orgány boli schopné prinajmenšom od tohto dňa porozumieť
spôsobu, ktorý Komisia použije na výpočet nadmernej kompenzácie. Holandské orgány mohli teda účinne uplatniť svoje právo na
obranu.
Druhú výhradu žalobcov treba preto zamietnuť.
Po tretie, pokiaľ ide o tvrdenie NOS spočívajúce v tom, že Komisia sa mala v napadnutom rozhodnutí obmedziť na preskúmanie
ad hoc
financovania v období rokov 1992 až 2002, ktoré vymedzila v rozhodnutí o začatí konania, treba v prvom rade uviesť, že v odôvodnení
č. 140 napadnutého rozhodnutia Komisia výslovne uviedla, že toto rozhodnutie sa vzťahuje na
ad hoc
platby, ktoré sa vyplácali od roku 1994, a pokrýva obdobie do roku 2005. Takisto na jednej strane uviedla, že hoci sa napadnuté
rozhodnutie vzťahuje na postup od roku 1992,
ad hoc
platby boli verejnoprávnym vysielateľom prvýkrát vyplatené až v roku 1994 (odôvodnenie č. 10 napadnutého rozhodnutia) a že
na druhej strane mala k dispozícii konečné číselné údaje len do roku 2005, čo odôvodňuje skutočnosť, že nezohľadnila údaje
poskytnuté Holandským kráľovstvom za rok 2006 (odôvodnenia č. 10 a 139 napadnutého rozhodnutia).
Treba však v prvom rade uviesť, že v odôvodnení č. 4 rozhodnutia o začatí konania Komisia výslovne uviedla, že konanie vo
veci formálneho zisťovania sa vzťahuje na obdobie od roku 1992. Rozhodnutie o začatí konania teda časovo nevymedzovalo koniec
dotknutého obdobia.
Navyše tvrdenie spočívajúce v tom, že Komisia v rozhodnutí o začatí konania uviedla konštatovania len v súvislosti s obdobím
od roku 1992 do roku 2002, nie je dôvodné, pretože z odôvodnenia č. 47 rozhodnutia o začatí konania vyplýva, že Komisia zohľadnila
niektoré údaje charakteristické pre obdobie od roku 2001 do roku 2006. Pre úplnosť, takéto tvrdenie je navyše neúčinné, pretože
Komisia v rozhodnutí o začatí konania vôbec nevylúčila, že by sa jej preskúmanie mohlo vzťahovať na roky po roku 2002.
Tvrdenie NOS založené na rozšírení dotknutého obdobia v napadnutom rozhodnutí treba preto zamietnuť.
Po štvrté, pokiaľ ide o tvrdenie NOS spočívajúce v tom, že počas jednej schôdze nemal príležitosť vysvetliť Komisii svoje
stanovisko, treba v prvom rade uviesť, že NOS tvrdí, že Komisia „na schôdzi zástupcov NOS a [členov Komisie poverených otázkami]
hospodárskej súťaže 28. júna 2005“ súhlasila s prevodom rezerv verejnoprávnych vysielateľov v prospech PO. NOS sa teda okrem
schôdze 14. februára 2006, o ktorej tvrdí, že ju nemožno porovnať s kontradiktórnym konaním, zúčastnil aj uvedenej schôdze
28. júna 2005. V tejto súvislosti je vhodné dodať, že NOS sa ako dotknutá osoba nemôže v žiadnom prípade domáhať práva na
obranu priznaného dotknutému členskému štátu (pozri judikatúru už citovanú v bode 36 vyššie).
Ďalej treba konštatovať, že ako zdôrazňuje Komisia, NOS jej 21. apríla 2004 zaslal list, v ktorom tvrdí, že ako „priamo dotknutá
osoba“ a najmä v mene verejnoprávnych vysielateľov predloží svoje pripomienky v nadväznosti na rozhodnutie o začatí konania.
Navyše NOS listom z 8. marca 2005 požiadalo Komisiu o objasnenie.
NOS sa teda okrem toho, že bolo uvedené v rozhodnutí o začatí konania, zúčastnilo konania v súlade s judikatúrou citovanou
v bode 36 vyššie.
Nakoniec, keďže NOS uvádza, že jeho žiadosť o prístup k spisu bola zamietnutá, stačí uviesť, že nepredložilo žiaden dôkaz,
ktorým by preukázalo túto žiadosť alebo toto zamietnutie.
Keďže Komisia neporušila článok 88 ods. 2 ES ani právo na obranu Holandského kráľovstva a viac obmedzené práva, ktoré sú priznané
NOS na základe jeho postavenia dotknutej osoby, je namieste zamietnuť prvý žalobný dôvod Holandského kráľovstva a šiesty žalobný
dôvod NOS.

O nesprávnej kvalifikácii ad hoc financovania ako štátnej pomoci
NOS v mnohých súvislostiach a vo viacerých žalobných dôvodoch, ktoré je vhodné preskúmať spoločne, spochybňuje posúdenie
ad hoc
financovania urobené Komisiou v napadnutom rozhodnutí so zreteľom na pravidlá štátnej pomoci. Vo svojom štvrtom žalobnom
dôvode NOS v prvej časti poukazuje na nesprávnu kvalifikáciu príjmov Coproductiefonds Binnenlandse Omroep (koprodukčný fond,
ďalej len „CoBo“) ako štátnych prostriedkov, v druhej časti na to, že NOS nemá pri výkone svojich funkcií PO postavenie podniku,
a v tretej časti na neexistenciu skreslenia hospodárskej súťaže, ako aj nedostatočné odôvodnenie v tejto súvislosti. Vo svojom
druhom žalobnom dôvode NOS spochybňuje výklad a uplatnenie rozsudku Altmark, už citovaného v bode 13 vyššie, zo strany Komisie
v rámci preskúmania hospodárskej výhody
ad hoc
financovania a takisto poukazuje na nedostatočné odôvodnenie v tejto súvislosti.
O nesprávnej kvalifikácii príjmov CoBo pochádzajúcich z autorských práv ako štátnych prostriedkov
–       Tvrdenia účastníkov konania
Podľa NOS zaplatenie autorských práv belgickými a nemeckými prevádzkovateľmi káblových sietí je nezávislým finančným zdrojom
úlohy vo verejnom záujme. NOS tvrdí, že podľa holandského práva sa účasť verejnoprávneho vysielania na káblovom prenose jeho
programov v zahraničí považuje za vedľajšiu činnosť. V prípade vyplatených súm ide zjavne o fondy, ktoré tvoria súkromné zdroje,
a nie o štátne prostriedky v zmysle článku 87 ods. 1 ES.
NOS uvádza, že sumy vyplatené na základe autorských práv zahraničnými prevádzkovateľmi káblových sietí sám náležite poukazuje
CoBo, ktorý spravujú verejnoprávni vysielatelia. Skutočnosť, že orgány podriaďujú využívanie týchto fondov určitým podmienkam,
nič nemení na súkromnoprávnom charaktere ich pôvodu.
Komisia sa domnieva, že táto výhrada je neúčinná, pretože PO nezískala žiadne finančné prostriedky zo strany CoBo. Navyše
spochybňuje súkromnoprávny charakter fondov CoBo.
–       Posúdenie Všeobecným súdom
Keďže NOS na pojednávaní v odpovedi na otázku položenú Všeobecným súdom spresnilo, že jeho návrhy na zrušenie sa netýkajú
článku 1 ods. 3 napadnutého rozhodnutia, treba konštatovať, že prvá časť jeho štvrtého žalobného dôvodu je neúčinná.
NOS totiž navrhuje zrušiť článok 1 ods. 1 a 2 napadnutého rozhodnutia, kde štátna pomoc poskytnutá NOS pri výkone jeho funkcií
PO bola vyhlásená za nezlučiteľnú so spoločným trhom a bolo nariadené jej vrátenie. Z odôvodnenia č. 45 napadnutého rozhodnutia
a tabuľky uvedenej v jeho odôvodnení č. 152 pritom vyplýva, že PO neboli vyplatené žiadne finančné prostriedky zo strany CoBo.
Fondy CoBo nie sú teda zahrnuté do výpočtu štátnej pomoci, ktoré PO získala a ktorej vrátenie je nariadené.
Prvú časť štvrtého žalobného dôvodu NOS treba preto zamietnuť.
O tom, že NOS nemá pri výkone svojich funkcií PO postavenie podniku
–       Tvrdenia účastníkov konania
NOS uznáva, že pri výkone svojich činnosti spojených s programovým vysielaním má postavenie podniku, tvrdí však, že nie je
podnikom v zmysle článku 87 ods. 1 ES v rámci výkonu svojich riadiacich a koordinačných činností systému verejnoprávneho vysielania.
Rozdiel medzi týmito dvoma činnosťami jasne vyplýva z článku 16 Mediawet a oddeleného účtovníctva pre každú z týchto činností.
Napadnuté rozhodnutie je teda nesprávne, pretože Komisia dostatočne nepreskúmala skutkový stav, nesprávne kvalifikovala NOS
ako podnik, urobila nesprávny výklad článkov 87 ES a 88 ES a nedostatočne odôvodnila svoje posúdenie, podľa ktorého bola NOS
ako podniku poskytnutá nadmerná kompenzácia. Podľa NOS jeho riadiace a koordinačné činnosti systému verejnoprávneho vysielania
nie sú obchodnými činnosťami, ktoré sa vykonávajú na trhu. V tejto súvislosti NOS odkazuje na rozhodnutie holandského orgánu
pre hospodársku súťaž z 29. septembra 2005 vo veci 5059/NOS-NOB, v ktorom tento orgán konštatoval, že činnosti vysielateľov
NOS sú obchodnými činnosťami, ale že NOS pri plnení úloh všeobecného záujmu, ktoré mu zveruje zákon, nemá postavenie podniku.
NOS tvrdí, že ako vyplýva z judikatúry, verejnoprávne inštitúcie alebo subjekty, ktoré sú na ne prepojené, môžu predstavovať
podniky v zmysle článku 87 ods. 1 ES, pokiaľ vykonávajú obchodnú činnosť, ale nie sú podnikom, pokiaľ vykonávajú činnosti
spojené s výkonom ich úloh, ktoré im zveruje zákon.
NOS teda ako podnik nezískalo sumu 33,8 milióna eur z
ad hoc
financovania, pretože tieto platby sa týkajú úloh, ktoré musí plniť v súlade s Mediawet. NOS možno teda v tejto súvislosti
považovať za združenie podnikov v zmysle článku 81 ods. 1 ES, čo však nestačí na to, aby mu bolo priznané postavenie podniku.
Z dôvodu ich prevodu v prospech PO stratili rezervy vytvorené verejnoprávnymi vysielateľmi svoj charakter štátnej pomoci zvýhodňujúcej
podnik. NOS získalo tieto sumy za riadenie činností verejného záujmu a v súlade so zákonom mohol nimi disponovať.
Navyše NOS tvrdí, že žiadna z úloh, ktoré Komisia taxatívne vymedzuje vo svojich písomnostiach v súvislosti s jeho riadiacimi
a koordinačnými činnosťami systému verejnoprávneho vysielania, neukladá, že sa má považovať za podnik poskytujúci tovar alebo
služby na trhu. V tejto súvislosti mala Komisia v súlade s judikatúrou preskúmať, z ktorých činností získaval príjmy, ako
aj ich povahu.
V prvom rade pri predaji vysielacích práv na programy zahraničným prevádzkovateľov káblových sieti alebo v súvislosti so satelitným
vysielaním NOS nekoná ako nezávislý subjekt, ale je administratívnym sprostredkovateľom chrániacim záujmy tretích osôb, akými
sú inštitúcie verejnoprávneho vysielania.
Okrem toho vyberanie úrokov, nájmov, ako aj dividend je spojené s finančnou správou NOS z rovnakého titulu, ako pri ostatných
verejnoprávnych inštitúciách.
Nakoniec činnosti prenosu NOS nesúvisia s jeho riadiacimi a koordinačnými činnosťami verejnoprávneho vysielateľa.
Komisia spochybňuje argumentáciu NOS.
–       Posúdenie Všeobecným súdom
V prvom rade treba pripomenúť, že povinnosť odôvodnenia predstavuje podstatnú formálnu náležitosť, ktorú treba odlišovať od
otázky dôvodnosti odôvodnenia, keďže táto posledná uvedená otázka sa týka materiálnej zákonnosti sporného aktu (pozri rozsudok
Súdu prvého stupňa z 18. januára 2005, Confédération nationale du Crédit mutuel/Komisia, T‑93/02, Zb. s. II‑143, bod 67 a tam
citovanú judikatúru).
Odôvodnenie vyžadované článkom 253 ES musí byť prispôsobené povahe dotknutého aktu a musia z neho jasne a jednoznačne vyplývať
úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, umožňujúce dotknutým osobám pochopiť dôvody prijatia opatrenia a príslušnému súdu preskúmať
ho. Požiadavka uvedenia dôvodov musí byť posudzovaná v závislosti od okolností prípadu, najmä v závislosti od obsahu aktu,
povahy uvádzaných dôvodov a záujmu, ktorý na jeho objasnení môžu mať osoby, ktorým je akt určený, alebo iné osoby, ktorých
sa akt priamo a osobne týka. Nevyžaduje sa, aby v odôvodnení boli presne uvedené všetky relevantné právne a skutkové okolnosti,
keďže otázka, či odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky článku 253 ES, sa má posudzovať nielen s ohľadom na jeho znenie, ale tiež
s ohľadom na jeho kontext, ako aj s ohľadom na všetky právne predpisy upravujúce dotknutú oblasť (rozsudok Súdneho dvora z 2. apríla
1998, Komisia/Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Zb. s. I‑1719, bod 63, a rozsudok TV 2/Danmark a i./Komisia, už citovaný
v bode 34 vyššie, bod 178).
Napadnuté rozhodnutie sa podľa svojho názvu týka
ad hoc
financovania holandských verejnoprávnych vysielateľov, ktorých postavenie ako podniku nie je spochybnené. V bode 2 napadnutého
rozhodnutia Komisia podrobne opisuje celý systém verejnoprávneho vysielania, pričom začína jeho prevádzkovateľmi. Do tohto
opisu zahrnula NOS ako NOS RTV a zároveň ako PO (pozri bod 11 vyššie).
Komisia preskúmala finančné prostriedky týchto subjektov vrátane NOS v rámci výkonu jeho dvojakej funkcie (odôvodnenie č. 14
napadnutého rozhodnutia) a konštatovala, že získavajú hlavne platby od štátu, sú oprávnení vytvárať rezervy a navyše od roku
1994 dostávali
ad hoc
platby (odôvodnenie č. 33 napadnutého rozhodnutia).
V opise
ad hoc
platieb v bode 2.3.3 napadnutého rozhodnutia Komisia preskúmala finančné prostriedky pochádzajúce z FOR (odôvodnenia č. 39
až 42 napadnutého rozhodnutia). Uviedla, že tieto fondy sú určené na financovanie niektorých iniciatív PO a na to, aby mu
umožnili zvýšiť kvalitu, zlepšiť programovanie a investovať do oblasti verejnoprávneho vysielania. Komisia spresnila, že systém
verejnoprávneho vysielania v roku 2005 získal z FOR 191,2 milióna eur, z ktorých 157,4 milióna eur bolo prevedených jednotlivým
verejnoprávnym vysielateľom a 33,8 milióna eur v prospech PO (odôvodnenie č. 42 napadnutého rozhodnutia).
Komisia ďalej posúdila tieto
ad hoc
platby spolu s platbami prevedenými z FOR v prospech PO so zreteľom na pravidlá v oblasti štátnej pomoci. Suma 191,2 milióna
eur spomenutá v odôvodnení č. 87 napadnutého rozhodnutia totiž zahŕňa sumu 33,8 milióna eur vyplatenú PO (pozri bod 83 vyššie).
Komisia preskúmala najmä vo vzťahu k týmto platbám pochádzajúcim z FOR existenciu štátnych prostriedkov (bod 6.1 napadnutého
rozhodnutia) a existenciu hospodárskeho zvýhodnenia (bod 6.2 napadnutého rozhodnutia). Ďalej, stále so zreteľom na subjekty
systému verejnoprávneho vysielania, preskúmala podmienky narušenia hospodárskej súťaže (bod 6.3 napadnutého rozhodnutia) a ovplyvnenia
obchodovania medzi členskými štátmi (bod 6.4 napadnutého rozhodnutia). Komisia, pokiaľ ide o
ad hoc
financovanie, v odôvodnení č. 105 napadnutého rozhodnutia dospela k záveru o existencii štátnej pomoci poskytnutej v prospech
verejnoprávnych vysielateľov, teda vrátane NOS.
Keďže verejnoprávni vysielatelia sú podľa Komisie a napokon aj podľa holandských orgánov (pozri, pokiaľ ide o tieto orgány,
odôvodnenie č. 76 napadnutého rozhodnutia) poverení plnením úlohy vo verejnom záujme, bola zlučiteľnosť tohto
ad hoc
financovania ďalej preskúmaná so zreteľom na článok 86 ods. 2 ES v bode 8 napadnutého rozhodnutia.
V rámci posúdenia kompenzácie, ktorú získali viacerí verejnoprávni vysielatelia, Komisia konštatovala, že štrnásti spomedzi
nich boli v období od roku 1994 až do roku 2005 príjemcami nadmerných kompenzácií, ktoré vo všeobecnosti slúžili na dopĺňanie
programových rezerv (odôvodnenia č. 141 a 146 napadnutého rozhodnutia).
V tomto rámci a štádiu skúmania Komisia uviedla, že v roku 2005 bola časť týchto rezerv prevedená v prospech PO, čím sa znížila
celková kompenzácia jednotlivých verejnoprávnych vysielateľov a zvýšila nadmerná kompenzácia PO (odôvodnenie č. 146 napadnutého
rozhodnutia). Túto nadmernú kompenzáciu Komisia vypočítala na základe samostatných účtov PO. Komisia totiž uviedla, že hoci
sú NOS RTV a PO súčasťou jedného právneho subjektu a majú konsolidované účty, v žiadnom prípade nemajú vzájomný prístup k ich
fondom (odôvodnenie č. 151 napadnutého rozhodnutia).
Z tabuľky 4 uvedenej v odôvodnení č. 152 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že
ad hoc
financovaním poskytnutým v prospech PO, ktorého vrátenie sa požaduje, sú platby pochádzajúce z FOR, ktoré sú zohľadnené v rámci
preskúmania kvalifikácie štátnej pomoci (pozri body 83 až 85 vyššie) a prevod rezerv (pozri bod 87 vyššie), ktoré sú takisto
zahrnuté do
ad hoc
platieb (odôvodnenie č. 146 napadnutého rozhodnutia).
Na rozdiel od toho, čo tvrdí NOS, Komisia teda dostatočne preskúmala skutkové okolnosti a z právneho hľadiska dostatočne odôvodnila
svoje závery o existencii
ad hoc
financovania, ktoré predstavuje štátnu pomoc poskytnutú verejnoprávnym vysielateľom vrátane NOS, a o existencii nadmernej
kompenzácie na zabezpečenie úloh, ktoré NOS vykonáva ako PO, ktorú musí NOS vrátiť (článok 1 ods. 1 a 2 napadnutého rozhodnutia
v znení záväzného jazyka).
Čo sa týka dôvodnosti odôvodnenia, NOS nesprávne tvrdí, že pri výkone svojich funkcií PO nie je podnikom.
Podľa ustálenej judikatúry v oblasti práva hospodárskej súťaže pojem podnik zahŕňa každý subjekt vykonávajúci hospodársku
činnosť nezávisle od právneho postavenia tohto subjektu a spôsobu jeho financovania. V tejto súvislosti takisto z ustálenej
judikatúry vyplýva, že hospodárskou činnosťou je akákoľvek činnosť pozostávajúca z ponuky tovarov alebo služieb na danom trhu
(pozri rozsudok Súdneho dvora z 12. septembra 2000, Pavlov a i., C‑180/98 až C‑184/98, Zb. s. I‑6451, body 74 a 75 a tam citovanú
judikatúru).
Je potrebné takisto pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora činnosti, ktoré sa viažu na výkon výsadných práv verejnej
moci, nemajú hospodársku povahu odôvodňujúcu uplatnenie pravidiel Zmluvy v oblasti hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle
rozsudky Súdneho dvora z 19. januára 1994, SAT Fluggesellschaft, C‑364/92, Zb. s. I‑43, bod 30, a z 26. marca 2009, Selex
Sistemi Integrati/Komisia a Eurocontrol, C‑113/07 P, Zb. s. I‑2207, bod 70).
Súdny dvor takisto rozhodol, že skutočnosť, že subjektu sú zverené určité úlohy všeobecného záujmu, nemôže brániť tomu, aby
sa tieto činnosti považovali za hospodársku činnosť (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 25. októbra 2001, Ambulanz
Glöckner, C‑475/99, Zb. s. I‑8089, bod 21, a z 23. marca 2006, Enirisorse, C‑237/04, Zb. s. I‑2843, bod 34).
Na určenie toho, či sú v predmetnej veci činnosti NOS činnosťami podniku v zmysle Zmluvy, treba zistiť povahu týchto činností
(pozri v tomto zmysle rozsudok SAT Fluggesellschaft, už citovaný v bode 93 vyššie, bod 19).
Ako už Všeobecný súd uviedol v bodoch 11 a 81 vyššie, NOS plní v prvom rade úlohu verejnoprávneho vysielateľa, v súvislosti
s ktorou nie je spochybnené, že NOS má postavenie podniku, aj napriek tomu, že vykonáva úlohu vo verejnom záujme.
Druhú úlohu NOS plní jeho správna rada, ktorou je PO. Prostredníctvom nej NOS podnecuje spoluprácu medzi verejnoprávnymi vysielateľmi,
koordinuje tri verejnoprávne televízne kanály a dvakrát ročne predkladá mediálnemu orgánu správu o činnosti verejnoprávnych
vysielateľov (odôvodnenie č. 13 napadnutého rozhodnutia a článok 16 Mediawet). Holandské kráľovstvo okrem toho na pojednávaní
uviedlo, že PO sa nesmie považovať za subjekt nezávislý od verejnoprávnych vysielateľov. PO má na starosti a koordinuje celý
systém a na preskúmanie spôsobu financovania je potrebné zohľadniť systém verejnoprávneho vysielania ako celok, ktorého je
PO súčasťou.
Po prvé pri výkone tejto funkcie koordinácie a riadenia verejnoprávnych vysielateľov nemožno NOS stotožniť s verejným orgánom
uskutočňujúcim výkon verejnej moci.
Na jednej strane totiž takáto koordinačná a riadiaca činnosť nezahŕňa výkon verejnej moci. NOS napokon neuviedlo žiaden dôkaz,
ktorý by potvrdil, že PO vykonáva činnosti verejnej moci. Navyše v súlade s judikatúrou citovanou v bode 94 vyššie samotná
skutočnosť, že NOS sú zverené niektoré úlohy všeobecného záujmu, nemôže zabrániť tomu, aby sa dotknuté činnosti považovali
za hospodárske činnosti. NOS takisto nepreukázalo, že jeho úlohy všeobecného záujmu nemajú hospodársky charakter.
Na druhej strane táto koordinačná a riadiaca činnosť zverená NOS sa obmedzuje len na verejnoprávnych vysielateľov a viaže
sa na ich hospodársku činnosť týkajúcu sa ponuky a vysielania televíznych programov, zatiaľ čo viacero komerčných vysielateľov
pôsobí na celoštátnej úrovni (odôvodnenie č. 18 napadnutého rozhodnutia).
Ako tvrdí Komisia vo svojej odpovedi na písomné otázky položené Všeobecným súdom, koordinačné činnosti, ktoré NOS vykonáva
prostredníctvom PO, sa neodlišujú od činností, ktoré vykonáva komerčný podnik vo vzťahu k jeho komerčným kanálom. Existencia
viacerých verejnoprávnych vysielateľov si vyžaduje centralizovanú koordináciu. NOS plní teda úlohy, ktoré by inak museli vykonávať
samotné dotknuté podniky alebo by si ich tieto podniky museli prinajmenšom zabezpečiť alebo zaplatiť.
Po druhé z tabuľky 4 uvedenej v odôvodnení č. 152 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že PO má takisto príjmy pochádzajúce z obchodných
činností, ktorých celková výška v skúmanom období dosahovala nezanedbateľných 133,7 milióna eur. Z listu z 24. februára 2006,
ktorý Komisii zaslali holandské orgány, vyplýva, že PO má príjmy najmä z predaja vysielacích práv belgickým a nemeckým prevádzkovateľom
káblových sietí, zo satelitného vysielania, z rôznych druhov reklám, ako aj z poskytovania služieb vysielateľom alebo tretím
osobám a že sa jej vyplácajú najmä úroky, nájmy, dividendy a poplatky za riadenie.
NOS nespochybňuje existenciu týchto príjmov, ale sa domnieva, že koná len ako sprostredkovateľ administratívnych úkonov, najmä
v prípade predaja programových práv belgickým a nemeckým prevádzkovateľom káblového vysielania. V tejto súvislosti jednak
postavenie sprostredkovateľa, na základe ktorého NOS vykonáva činnosť súvisiacu s predajom vysielacích práv, nezbavuje túto
činnosť jej hospodárskej povahy (pozri judikatúru už citovanú v bode 92 vyššie). Okrem toho samotná sprostredkovateľská činnosť
hospodárskych subjektov je hospodárskou činnosťou.
Nakoniec, na rozdiel od tvrdení NOS holandský orgán pre hospodársku súťaž nerozhodol vo svojom rozhodnutí z 29. septembra
2005 o postavení NOS ako podniku pri výkone jeho úlohy všeobecného záujmu. Tento orgán po tom, čo pripomenul postavenie NOS
ako podniku vykonávajúceho hospodársku činnosť, konštatoval, že poplatky, ktoré NOS vyberá za vysielaciu činnosť (NOS RTV),
možno považovať za obrat.
Preto aj samostatne posudzovaná činnosť NOS súvisiaca s funkciami PO je hospodárskou činnosťou v zmysle už citovanej judikatúry.
Komisia preto z právneho hľadiska správne považovala NOS v napadnutom rozhodnutí za podnik najmä na účely uplatnenia pravidiel
v oblasti štátnej pomoci (článok 87 ES), hoci v rámci plnenia úlohy vo verejnom záujme vykonáva dvojitú funkciu.
Keďže žiadne tvrdenie NOS nebolo dôvodné, druhú časť jeho štvrtého žalobného dôvodu treba zamietnuť.
O neexistencii narušenia hospodárskej súťaže a nedostatočnom odôvodnení v tejto súvislosti
–       Tvrdenia účastníkov konania
NOS tvrdí, že posúdenie Komisie spočívajúce v tom, že
ad hoc
financovanie môže narušiť hospodársku súťaž, je nedostatočne odôvodnené, čiastočne nesprávne a v rozpore s ostatnými konštatovaniami
Komisie v napadnutom rozhodnutí.
Po prvé NOS vo svojej žalobe v tejto súvislosti uvádza, že odôvodnenie napadnutého rozhodnutia sa opakuje. Navyše Komisia
nesprávne tvrdí, že len čo existuje štátna pomoc, automaticky je preukázaná skutočnosť, že hospodárska súťaž je narušená.
Nakoniec Komisia nepreukázala v súlade s judikatúrou, akým spôsobom by dotknuté opatrenia mohli narušiť hospodársku súťaž.
Navyše NOS tvrdí, že Komisia sa nesprávne domnievala, že v predmetnej veci bola narušená hospodárska súťaž. Existencia nadmernej
kompenzácie v tomto prípade neznamená, že presahujúce získané sumy mohli byť použité na iné účely, než je plnenie jeho úloh
vo verejnom záujme, a že narušila teda hospodársku súťaž na ostatných trhoch. Komisia mala preto určiť, či a v akej miere
vytvorenie rezerv narušilo hospodársku súťaž na trhu.
Nakoniec posúdenie Komisie, podľa ktorého existuje skreslenie hospodárskej súťaže, je v rozpore s tvrdením v odôvodneniach
č. 155 a nasl. napadnutého rozhodnutia spočívajúcom v tom, že na troch hlavných trhoch, na ktorých si verejnoprávni a súkromnoprávni
vysielatelia konkurujú, neexistovali protisúťažné správania.
Po druhé NOS vo svojej duplike tvrdí, že ako to Komisia uvádza vo svojich písomnostiach, na účely zistenia, či je pomoc existujúca,
alebo nová, treba zohľadniť právny základ opatrenia, prípadných zmien opatrenia, a či tieto zmeny menia pôvodné opatrenia
na nové opatrenie. Komisia však nesprávne uplatnila tieto tri kritériá.
Komisia spochybňuje argumentáciu NOS. Navyše uvádza, že argumentácia NOS uvedená v jeho replike nesúvisí s názvom tretej časti
štvrtého žalobného dôvodu a argumentáciou použitou v tejto súvislosti v žalobe.
–       Posúdenie Všeobecným súdom
V prvom rade treba uviesť, že argumentácia, ktorú NOS použilo vo svojej replike v rámci tretej časti svojho štvrtého žalobného
dôvodu, sa týka kvalifikácie novej pomoci, čo je predmetom jeho prvého žalobného dôvodu a v súvislosti s týmto žalobným dôvodom
ho nemožno považovať za samostatný žalobný dôvod. Táto argumentácia nesúvisí s tvrdením, ktoré uviedol vo svojej žalobe, ani
s názvom tejto časti. Vzhľadom na to treba obmedziť preskúmanie uvedenej časti štvrtého žalobného dôvodu NOS na údajne chýbajúce
skreslenie hospodárskej súťaže a nedostatočné odôvodnenie napadnutého rozhodnutia v tejto súvislosti a vo zvyšnej časti odkázať
na body 159 až 198 nižšie (pozri najmä body 176 až 180 nižšie, pokiaľ ide o rozdiel medzi existujúcou a novou pomocou, a body
182 až 188 nižšie, pokiaľ ide o prvky charakterizujúce novú pomoc v predmetnej veci).
Čo sa týka uvedeného nedostatočného odôvodnenia, v podrobnom opise systému verejnoprávneho vysielania Komisia v odôvodnení
č. 18 napadnutého rozhodnutia tvrdí, že okrem verejnoprávnych vysielateľov na celoštátnej úrovni vystupujú aj mnohí komerční
vysielatelia. Ostatná časť týchto komerčných vysielateľov zaslala Komisii sťažnosti, pričom tvrdila, že systém verejného financovania
holandských verejnoprávnych vysielateľov je neoprávnenou štátnou pomocou v zmysle článku 87 ods. 1 ES (odôvodnenie č. 1 napadnutého
rozhodnutia).
Napadnuté rozhodnutie obsahuje bod 6.3 nazvaný „Narušenie hospodárskej súťaže“, ktorého jediné odôvodnenie znie:
„Výhodu, ktorú holandským verejnoprávnym vysielateľom poskytuje
ad hoc
financovanie, prevody do CoBo a bezplatné poskytovanie technického vybavenie, iný podnik v porovnateľnej situácii nemá. Vzhľadom
na to, že hospodárska súťaž sa naruší, keď štátna pomoc posilní konkurenčné postavenie prijímajúceho podniku voči jeho konkurentom,
výhoda môže narušiť hospodársku súťaž medzi verejnoprávnymi vysielateľmi a ostatnými podnikmi.“
V bode 6.4 napadnutého rozhodnutia Komisia ďalej preskúmala vplyv
ad hoc
financovania na obchod medzi členskými štátmi. Po tom, čo odkázala na uplatniteľnú judikatúru a oznámenie o vysielaní, Komisia
v odôvodnení č. 103 napadnutého rozhodnutia uviedla:
„v tomto prípade sú samotní holandskí verejnoprávni vysielatelia aktívni na medzinárodnom trhu: prostredníctvom European Broadcasting
Union (Európska únia pre rozhlasové a televízne vysielanie) si vymieňajú televízne programy a podieľajú sa na systéme Eurovízie.
Ich programy sa okrem toho vysielajú v Belgicku a Nemecku. Holandskí verejnoprávni vysielatelia sú navyše v priamej konkurencii
s komerčnými vysielateľmi, ktorí pôsobia na medzinárodnom trhu vysielania a majú medzinárodnú vlastnícku štruktúru.“
Treba teda konštatovať, že na rozdiel od toho, čo tvrdí NOS, napadnuté rozhodnutie obsahuje v tejto súvislosti odôvodnenie,
ktoré dovoľuje NOS pochopiť dôvody Komisie a zabezpečiť svoju obranu, ako aj Všeobecnému súdu vykonať preskúmanie (pozri judikatúru
už citovanú v bode 80 vyššie). Podľa Komisie zvýhodnenie narušujúce hospodársku súťaž udelené verejnoprávnym vysielateľom,
akým je NOS vrátane výkonu jeho funkcií PO, vzniká vo vzťahu k ich konkurentom, čiže komerčným vysielateľom.
Okrem toho, keďže NOS spochybňuje dôvodnosť tohto odôvodnenia (pozri judikatúru už citovanú v bode 79 vyššie), treba odvolávajúc
sa na neexistenciu skreslenia hospodárskej súťaže v prejednávanej veci v prvom rade pripomenúť, že článok 87 ods. 1 ES zakazuje
pomoc poskytnutú štátmi, ktorá narúša „alebo hrozí narušením hospodárskej súťaže“ tým, že zvýhodňuje určitých podnikateľov.
Nebezpečenstvo alebo hrozba narušenia hospodárskej súťaže preto postačuje. Komisia nie je povinná preukázať skutočný účinok
už poskytnutej pomoci (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 23. februára 2006, Atzeni a i., C‑346/03 a C‑529/03,
Zb. s. I‑1875, bod 74). V prejednávanej veci Komisia nemusí teda preukázať, že príjemcovia dotknutých opatrení, čiže verejnoprávni
vysielatelia vrátane NOS pri výkone jeho dvojitej funkcie, využili získané sumy na iné účely, čím narušili hospodársku súťaž.
V druhom rade podľa ustálenej judikatúry pomoc, ktorej účelom je oslobodiť určitý podnik od nákladov, ktoré by inak musel
znášať v rámci svojej bežnej prevádzky alebo svojich bežných činností, v zásade narušuje podmienky hospodárskej súťaže (pozri
rozsudky Súdu prvého stupňa z 8. júna 1995, Siemens/Komisia, T‑459/93, Zb. s. II‑1675, body 48 a 77 a tam citovanú judikatúru;
z 30. apríla 1998, Vlaamse Gewest/Komisia, T‑214/95, Zb. s. II‑717, bod 43, a z 23. novembra 2006, Ter Lembeek/Komisia, T‑217/02,
Zb. s. II‑4483, bod 177).
Financovanie poskytnuté NOS, či už ako PO, alebo ako NOS RTV, ho oslobodzuje od určitých prevádzkových nákladov, ktoré by
musel bežne znášať, ako to uvádza Komisia v odôvodnení č. 93 napadnutého rozhodnutia. Skutočnosť, že je poverený plnením úlohy
vo verejnom záujme a svoje funkcie vykonáva v súlade s ustanoveniami, ktoré túto funkciu upravujú, sama osebe nevylučuje nebezpečenstvo
skreslenia hospodárskej súťaže vo vzťahu k ostatným podnikom, iba ak by články 86 ES až 88 ES pozbavila potrebného účinku,
ako tvrdí Komisia. Podľa článku 86 ods. 2 ES podniky poverené plnením úloh vo verejnom záujme podliehajú pravidlám Zmluvy,
najmä pravidlám hospodárskej súťaže. Úloha vo verejnom záujme môže byť totiž predmetom nadmernej kompenzácie zo strany dotknutého
členského štátu, ktorá v okamihu jej preukázania sama osebe predstavuje nebezpečenstvo skreslenia na trhu, ktorý je ako v prípade
vysielania otvorený konkurencii.
Navyše, pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého konštatovanie skreslenia hospodárskej súťaže v odôvodnení č. 100 napadnutého
rozhodnutia je v rozpore so závermi Komisie týkajúcimi sa neexistencie protisúťažného správania, treba zdôrazniť, že analýza
účinku na hospodársku súťaž (bod 6.3 napadnutého rozhodnutia) je uskutočnená v rámci preskúmania existencie pomoci v zmysle
článku 87 ods. 1 ES (bod 6 napadnutého rozhodnutia). Naopak, protisúťažné správanie verejnoprávnych vysielateľov je predmetom
bodu 8.5 napadnutého rozhodnutia v rámci preskúmania zlučiteľnosti dotknutých opatrení so zreteľom na článok 86 ods. 2 ES.
Je pritom zrejmé, že judikatúra robí rozdiel medzi otázkou kvalifikácie opatrenia ako štátnej pomoci a otázkou jeho zlučiteľnosti
so spoločným trhom (rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. marca 2009, TF1/Komisia, T‑354/05, Zb. s. II‑471, bod 134). Komisia
teda z právneho hľadiska správne v napadnutom rozhodnutí najprv preskúmala, či podmienky stanovené článkom 87 ods. 1 ES, aby
bolo možné dotknuté opatrenie kvalifikovať ako štátnu pomoc, boli v prejednávanej veci splnené, vrátane schopnosti tohto opatrenia
narušiť hospodársku súťaž, a potom preskúmala, či v prejednávanej veci platí výnimka stanovená v článku 86 ods. 2 ES. V tomto
rámci a v súlade s amsterdamským protokolom treba najmä preskúmať, či sa verejnoprávni vysielatelia dopúšťajú na komerčných
trhoch protisúťažného správania, ktoré nie je nevyhnutné na plnenie ich úlohy vo verejnom záujme (pozri v tejto súvislosti
body 211 až 218 nižšie).
Nezistenie konkrétnej protisúťažnej praxe v rámci preskúmania proporcionality tejto kompenzácie nie je teda v rozpore s konštatovaním
Komisie v súvislosti so skreslením hospodárskej súťaže na účely kvalifikácie
ad hoc
financovania ako štátnej pomoci. Neznamená to však, že toto financovanie nemôže narušiť hospodársku súťaž v zmysle článku
87 ES, ako to uvádza Komisia v odôvodnení č. 100 napadnutého rozhodnutia.
Tretiu časť štvrtého žalobného dôvodu NOS treba preto zamietnuť.
O nesprávnom výklade a uplatnení rozsudku Altmark, už citovaného v bode 13 vyššie, a nedostatočnom odôvodnení napadnutého
rozhodnutia v tejto súvislosti
–       Tvrdenia účastníkov konania
NOS v podstate tvrdí, že posúdenie Komisie, podľa ktorého
ad hoc
financovanie je novou pomocou, spočíva na nesprávnom výklade a uplatnení rozsudku Altmark, už citovaného v bode 13 vyššie,
ako aj na nedostatočnom odôvodnení.
Po prvé NOS tvrdí, že Komisia sa nesprávne domnievala, že sa rozsudok Altmark, už citovaný v bode 13 vyššie, uplatňuje na
prejednávanú vec.
Rozsudok Altmark, už citovaný v bode 13 vyššie, definuje podmienky, ktoré dovoľujú vnútroštátnemu súdu určiť, či určitá pomoc
má, alebo nemá byť oznámená Komisii, ale nie je vhodným právnym rámcom na určenie toho, či určité opatrenie je, alebo nie
je štátnou pomocou, čo je čisto vecnou otázkou.
Navyše rozsudok Altmark, už citovaný v bode 13 vyššie, ukladá v prvom rade procesné podmienky. Čo sa však týka podmienky,
podľa ktorej kompenzácia nákladov na výkon služieb vo verejnom záujme musí byť najprv vymedzená na základe prísnych kritérií,
mohlo by sa ukázať, že opatrenie, ktoré nespĺňa túto podmienku, nie je štátnou pomocou, pokiaľ udelená kompenzácia nepresahuje
náklady na výkon služieb vo verejnom záujme. Navyše, ako vyplýva z oznámenia Komisie 97/C 209/03 o prvkoch štátnej pomoci
pri predaji pozemkov a budov verejnoprávnymi orgánmi (Ú. v. ES C 209, 1997, s. 3; Mim. vyd. 08/001, s. 143), podmienka, že
k predaju došlo prostredníctvom obstarávania, má len procesnú povahu.
Okrem toho rozsudok Altmark, už citovaný v bode 13 vyššie, skúma situácie, v ktorých súkromný prevádzkovateľ príležitostne
plní záväzky vo verejnom záujme, pričom tieto záväzky majú obmedzený charakter a sú „uvádzané“ na trh s určitou pravidelnosťou.
V prejednávanej veci pritom holandský systém verejnoprávneho vysielania je odlišný, pretože ide o systém neustáleho financovania.
Nejde teda o otázku obstarávania alebo porovnania s výkonným komerčným prevádzkovateľom.
Po druhé NOS tvrdí, že Komisia mala s prihliadnutím na amsterdamský protokol, ktorý je prameňom primárneho práva, predbežne
preskúmať existenciu štátnej pomoci. Podľa uvedeného protokolu možno o štátnej pomoci hovoriť len v prípade existencie nadmernej
kompenzácie narušujúcej hospodársku súťaž v takom rozsahu, ktorý je v rozpore so záujmom Spoločenstva. V dôsledku toho
ad hoc
financovanie, ktoré NOS získalo, nemožno považovať za štátnu pomoc, a Komisia sa teda dopustila nesprávneho výkladu článkov
87 ES a 88 ES.
Nemožno hovoriť o štátnej pomoci, pokiaľ neexistuje výhoda nezávisle od toho, či podmienky stanovené v rozsudku Altmark, už
citovanom v bode 13 vyššie, sú, alebo nie sú splnené, ako vyplýva z rozhodnutia Komisie 2005/842/ES z 28. novembra 2005 o uplatňovaní
článku 86 ods. 2 [ES] na štátnu pomoc vo forme náhrady za služby vo verejnom záujme udeľovanej niektorým podnikom povereným
poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho záujmu (Ú. v. EÚ L 312, s. 67).
Nakoniec NOS zdôrazňuje, že Komisia, keď odkázala na rozsudok Altmark, už citovaný v bode 13 vyššie, nesprávne dospela k záveru,
že poskytovanie technických služieb zo strany NOB v prospech verejnoprávnych vysielateľov je štátnou pomocou, hoci NOB bola
príjemcom kompenzácie udelenej štátom za uvedené poskytovanie služieb, pričom táto kompenzácia pochádzala z prostriedkov,
ktoré štát poskytuje NOS.
Po tretie NOS tvrdí, že Komisia v odôvodnení č. 96 napadnutého rozhodnutia dostatočne neodôvodnila svoje posúdenie spočívajúce
v tom, že prevody prostriedkov z FOR, vyrovnávacích fondov, ako aj finančný príspevok z CoBo sa nezakladali na vopred stanovených
objektívnych cieľoch a transparentných kritériách.
Komisia namieta proti argumentácii NOS, pričom spresňuje, že pre nejasnosť uvedených tvrdení dobre nepochopila predmet žalobného
dôvodu.
–       Posúdenie Všeobecným súdom
V prvom rade treba tvrdenie NOS týkajúce sa poskytovania technických služieb zo strany NOB verejnoprávnym vysielateľom zamietnuť
ako neúčinné. Z odôvodnenia č. 137 napadnutého rozhodnutia totiž vyplýva, že Komisia sa domnievala, že toto opatrenie nie
je potrebné zahrnúť do jej výpočtov. Uvedené opatrenie nie je teda zahrnuté do hodnotenia nadmernej kompenzácie v súvislosti
s verejnoprávnymi vysielateľmi a už vôbec nie do výšky nadmernej kompenzácie, ktorú získala PO a ktorej jedinej sa požadované
zrušenie týkalo.
Po prvé, pokiaľ ide o odôvodnenie napadnutého rozhodnutia v súvislosti s rozsudkom Altmark, už citovaným v bode 13 vyššie,
Komisia v odôvodnení č. 93 uvedeného rozhodnutia uvádza, že
ad hoc
financovanie hospodársky zvýhodňuje holandských verejnoprávnych vysielateľov v tom zmysle, že tieto opatrenia ich oslobodzujú
od prevádzkových nákladov, ktoré by inak museli znášať.
Ďalej v bode 6.2.1 napadnutého rozhodnutia nazvanom „Uplatniteľnosť rozsudku vo veci Altmark“ Komisia odpovedá na tvrdenie
holandských orgánov a vysielateľov spočívajúce v tom, že
ad hoc
financovanie je podľa nich kompenzáciou čistých nákladov použitých na plnenie úlohy vo verejnom záujme. V poslednej vete
odôvodnenia č. 94 napadnutého rozhodnutia je uvedené, že to by znamenalo, že opatrenia neposkytujú verejnoprávnym vysielateľom
výhodu ani pomoc v súlade s rozsudkom Altmark, už citovaným v bode 13 vyššie.
Komisia teda v odôvodnení č. 95 napadnutého rozhodnutia taxatívne vymedzuje podmienky, ktoré musia byť podľa rozsudku Altmark,
už citovaného v bode 13 vyššie, splnené, aby štátne opatrenia, ktoré kompenzujú čisté dodatočné náklady služieb všeobecného
hospodárskeho záujmu (SVHZ), nepredstavovali štátnu pomoc.
Nakoniec v odôvodneniach č. 96 až 98 napadnutého rozhodnutia Komisia odôvodňuje svoj záver obsiahnutý v odôvodnení č. 99 uvedeného
rozhodnutia, podľa ktorého tri posledné z týchto podmienok nie sú v prejednávanej veci splnené.
Po prvé podľa Komisie prevody prostriedkov z FOR, vyrovnávacích fondov, ako aj finančný príspevok z CoBo sa nezakladali na
vopred stanovených objektívnych cieľoch a transparentných kritériách. Po druhé
ad hoc
finančné opatrenia a financovanie zo strany CoBo nezohľadňujú všetky súvisiace príjmy verejnoprávnych vysielateľov a nezahŕňajú
záruky potrebné na vylúčenie nadmernej kompenzácie. V dôsledku toho
ad hoc
financovanie skutočne spôsobilo vysokú nadmernú kompenzáciu. Po tretie holandskí verejnoprávni vysielatelia neboli vybraní
ako poskytovatelia služieb všeobecného hospodárskeho záujmu na základe verejného obstarávania. Okrem toho nebola urobená žiadna
analýza, aby sa dohliadalo na to, že výška kompenzácie bude obmedzená na základe ohodnotenia nákladov, ktoré stredný podnik,
riadne spravovaný a primerane vybavený výrobným vybavením, aby zodpovedal požiadavkám na poskytovanie verejných služieb, musel
spĺňať na výkon svojich povinností.
Treba konštatovať, že na rozdiel od tvrdení NOS za okolností v prejednávanej veci a najmä vzhľadom na obsah napadnutého rozhodnutia
a predovšetkým na opis jednotlivých platieb uvedených v jeho odôvodneniach č. 35 až 45, odôvodnenie uvedeného rozhodnutia
dovoľuje dotknutým osobám poznať dôvody záverov Komisie týkajúcich sa nedodržania kritérií vyplývajúcich z rozsudku Altmark,
už citovaného v bode 13 vyššie, a Všeobecnému súdu vykonať preskúmanie.
Komisia v napadnutom rozhodnutí dostatočne jasne odôvodnila skutočnosti a právne dôvody, ktoré sú dôležitým základom štruktúry
rozhodnutia v tejto súvislosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Ter Lembeek/Komisia, už citovaný v bode 119 vyššie, bod 246).
Po druhé, čo sa týka tvrdenia NOS uvedeného v žalobe, podľa ktorého podmienky vyplývajúce z rozsudku Altmark, už citovaného
v bode 13 vyššie, sú určené výlučne vnútroštátnemu súdu, nespočíva na žiadnom právnom základe a nemá žiadnu oporu v citovanom
rozsudku.
Z bodov 87 až 94 rozsudku Altmark, už citovaného v bode 13 vyššie, totiž jasne vyplýva, že zásady, ktoré v ňom uviedol Súdny
dvor, majú všeobecné uplatnenie, hoci sú vyjadrené v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania podaného vnútroštátnym
súdom. Súdny dvor neobmedzil zásadu uvedenú v rozsudku Altmark, už citovanom v bode 13 vyššie, na konkrétny prípad, ani nevyčlenil
jeho uplatnenie vnútroštátnemu súdu, ani nevylúčil jeho uplatnenie v odvetví verejnoprávneho vysielania.
V rozsudku TF1/Komisia, už citovanom v bode 122 vyššie (bod 130), Súd prvého stupňa spresnil, že z úplne jednoznačného znenia
rozsudku Altmark, už citovaného v bode 13 vyššie, vyplýva, že jediným a výlučným účelom štyroch v ňom uvedených podmienok
je kvalifikácia predmetného štátneho opatrenia ako štátnej pomoci, či presnejšie určenie existencie zvýhodnenia.
Štátny zásah, ktorý nespĺňa jednu alebo viacero z uvedených podmienok, treba považovať za štátnu pomoc v zmysle článku 87
ods. 1 ES (rozsudok TF1/Komisia, už citovaný v bode 122 vyššie, bod 129).
Holandské orgány a verejnoprávni vysielatelia v prejednávanej veci tvrdili presne to, že
ad hoc
financovanie predstavuje pre týchto vysielateľov kompenzáciu čistých výdavkov použitých na plnenie ich úlohy vo verejnom
záujme, takže Komisia z právneho hľadiska a bez toho, aby sa dopustila nesprávneho posúdenia, správne v rámci preskúmania
hospodárskej výhody preverila, či v prejednávanej veci boli splnené podmienky uvedené v rozsudku Altmark, už citovanom v bode 13
vyššie.
Treba takisto uviesť, že hoci NOS namieta proti uplatneniu rozsudku Altmark, už citovaného v bode 13 vyššie, v prejednávanej
veci, nespochybňuje záver Komisie uvedený v odôvodnení č. 99 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého podmienky rozsudku Altmark,
už citovaného v bode 13 vyššie, nie sú splnené. NOS neposkytol žiaden dôkaz, ktorým by vyvrátil tvrdenia Komisie uvedené v odôvodneniach
č. 96 až 98 napadnutého rozhodnutia.
Po tretie, pokiaľ ide o amsterdamský protokol, na jednej strane treba zdôrazniť, že tento protokol nevylučuje, že financovanie
verejnoprávneho vysielania by mohlo predstavovať štátnu pomoc. Uvádza totiž, že ustanovenia Zmluvy nemajú vplyv na právomoc
členských štátov pri poskytovaní financovania verejnoprávneho vysielania, pokiaľ je takéto financovanie poskytované vysielacím
organizáciám na plnenie ich úlohy vo verejnom záujme tak, ako je mu zverené, vymedzené a organizované v každom členskom štáte,
a pokiaľ takéto financovanie neovplyvňuje obchodné podmienky a hospodársku súťaž v Spoločenstve v takom rozsahu, ktorý by
bol v rozpore so spoločným záujmom, pričom sa berie do úvahy uskutočnenie náhrad za verejnoprávnu službu. NOS teda nemôže
tvrdiť, že amsterdamský protokol vylučuje uplatnenie pravidiel hospodárskej súťaže a zakazuje Komisii preskúmať, či
ad hoc
financovanie hospodársky zvýhodňuje holandských verejnoprávnych vysielateľov, vychádzajúc pritom z kritérií stanovených Súdnym
dvorom v rozsudku Altmark, už citovanom v bode 13 vyššie.
Na druhej strane Komisia nespochybňuje základnú úlohu amsterdamského protokolu pri posúdení financovania poskytnutého prevádzkovateľom
vysielania na účely plnenia ich úlohy vo verejnom záujme. Komisia naň navyše odkazuje v odôvodnení č. 122 napadnutého rozhodnutia,
ktorý sa nachádza v jeho bode 8 nazvanom „Zlučiteľnosť pomoci na základe článku 86 ods. 2 Zmluvy o ES“. Komisia pri tomto
preskúmaní vychádzala takisto z judikatúry (odôvodnenia č. 113 a 114 napadnutého rozhodnutia) a oznámenia o vysielaní, ktoré
sa odvoláva najmä na amsterdamský protokol. Nemožno teda tvrdiť, že Komisia uvedený protokol nezohľadnila.
Po štvrté, pokiaľ ide o rozhodnutie 2005/842, ani to nijak nepotvrdzuje tvrdenie, podľa ktorého by mala Komisia nesprávne
v prejednávanej veci uplatniť rozsudok Altmark, už citovaný v bode 13 vyššie.
Podľa odôvodnenia č. 5 rozhodnutia 2005/842 totiž:
„Ak sú tieto štyri kritériá splnené, náhrada za služby vo verejnom záujme nepredstavuje štátnu pomoc a články 87 [ES] a 88
[ES] zmluvy sa neuplatňujú. Ak členské štáty tieto kritériá nerešpektujú a ak sú splnené všeobecné kritériá pre uplatňovanie
článku 87 ods. 1 zmluvy, náhrada za služby vo verejnom záujme predstavuje štátnu pomoc a podlieha článkom 73 [ES], 86 [ES],
87 [ES] a 88 [ES]. Toto rozhodnutie by sa preto malo vzťahovať iba na náhradu za služby vo verejnom záujme pokiaľ predstavuje
štátnu pomoc.“
Navyše článok 1 rozhodnutia 2005/842 stanovuje, že jeho cieľom je stanoviť podmienky, podľa ktorých sa štátna pomoc vo forme
náhrady za služby vo verejnom záujme udelenej určitým podnikom povereným poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho záujmu
má považovať za zlučiteľnú so spoločným trhom a má sa vyňať z oznamovacej povinnosti podľa článku 88 ods. 3 ES.
Z toho vyplýva, že rozhodnutie 2005/842 nijako samo osebe nedefinuje podmienky, ktoré musia kompenzácie za služby vo verejnom
záujme spĺňať, najmä pokiaľ ide o poskytnuté zvýhodnenie s cieľom vyhnúť sa kvalifikácii za štátnu pomoc, ale sa neuplatňuje
na opatrenia, ktoré už boli kvalifikované ako štátna pomoc, pri ktorej ide o určenie, či je zlučiteľná so spoločným trhom.
Navyše na rozdiel od toho, čo tvrdí NOS, rozhodnutie 2005/842 sa výslovne odvoláva na kritériá stanovené Súdnym dvorom v rozsudku
Altmark, už citovanom v bode 13 vyššie, s cieľom vopred určiť existenciu štátnej pomoci v danej oblasti.
Komisia teda z právneho hľadiska správne v napadnutom rozhodnutí najprv preskúmala, či kritériá stanovené Súdnym dvorom v rozsudku
Altmark, už citovanom v bode 13 vyššie, sú splnené, aby určila, či
ad hoc
financovanie predstavuje štátnu pomoc, a po tom, čo dospela k záveru o existencii štátnej pomoci, preskúmala jej zlučiteľnosť
so spoločným trhom (pozri v tomto zmysle rozsudok TF1/Komisia, už citovaný v bode 122 vyššie, body 134 až 147).
Nakoniec, pokiaľ ide o tvrdenie, ktoré NOS vo svojej replike zrejme zakladá na oznámení Komisie 97/C 209/03 o prvkoch štátnej
pomoci pri predaji pozemkov a budov verejnoprávnymi orgánmi, je v každom prípade irelevantné. V prejednávanej veci sa napadnuté
rozhodnutie totiž týka vysielania a nie predaja pozemkov a budov. Uvedená analógia teda nespočíva na žiadnom základe.
Žiadne z tvrdení NOS, ktoré uviedlo na podporu svojho druhého žalobného dôvodu, nie je dôvodné, a treba preto tento žalobný
dôvod zamietnuť.
NOS teda v súvislosti s kvalifikáciou
ad hoc
financovania ako štátnej pomoci nepreukázalo nesprávnosť a nedostatočné odôvodnenie záverov Komisie v napadnutom rozhodnutí.

O nesprávnej kvalifikácii ad hoc financovania ako novej pomoci a nedostatočnom odôvodnení v tejto súvislosti
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobcovia v podstate tvrdia, že Komisia porušila článok 88 ES a nariadenie č. 659/1999, keď kvalifikovala
ad hoc
financovanie ako novú pomoc. Napadnuté rozhodnutie je navyše v tejto súvislosti nedostatočne odôvodnené.
Komisia nesprávne odlišuje
ad hoc
financovanie od ročných štátnych platieb. Jednak
ad hoc
financovanie podobne ako ročné štátne platby nepredstavuje automatické poskytnutie prostriedkov. Oba tieto druhy financovania
sa udeľujú na základe osobitného rozhodnutia príslušného ministra. Okrem toho tak
ad hoc
financovanie, ako aj pravidelné ročné platby sa poskytujú na dosiahnutie osobitných cieľov, a to na výkon úloh, ktoré pre
verejnoprávne vysielanie určuje článok 13c Mediawet.
Po prvé, pokiaľ ide o
ad hoc
financovanie, ktoré predstavuje vyrovnávacie platby zo strany FOR a CoBo, žalobcovia tvrdia, že je súčasťou pravidelného
financovania verejnoprávnych vysielateľov.
Ad hoc
financovanie totiž pochádza z toho istého zdroja ako pravidelné ročné platby, ktorým je rozpočet pre médiá zavedený pred rokom
1958, a podlieha tým istým finančným pravidlám, ktorých zásady boli stanovené pred rokom 1958.
Ad hoc
financovanie neprešlo nijakými podstatnými zmenami, keďže naďalej pochádza z Algemene Omroep Reserve (všeobecná rezerva pre
vysielanie, ďalej len „AOR“).
Žalobcovia sa odvolávajú na rozsudok Súdneho dvora z 9. augusta 1994, Namur‑Les assurances du crédit (C‑44/93, Zb. s. I‑3829).
Podľa nich z tohto rozsudku vyplýva, že uskutočnenie nových činností podniku, ktorému je poskytnuté financovanie na základe
existujúceho systému, treba považovať za existujúcu pomoc a skutočnosť, že financovanie spočíva na novom právnom základe,
nestačí na konštatovanie, že predmetné opatrenie predstavuje novú pomoc. Z judikatúry vyplýva, že spôsob, akým sa uvoľňujú
fondy, nie je rozhodujúci pre kvalifikáciu novej alebo existujúcej pomoci.
Posúdenie, podľa ktorého
ad hoc
financovanie je odlišné od pravidelných ročných platieb z dôvodu, že spočívajú na inom právnom základe, je vecne nesprávne.
Po druhé žalobcovia tvrdia, že Komisia nesprávne kvalifikovala opatrenie, na základe ktorého sa vypláca časť z programových
rezerv verejnoprávnych vysielateľov v prospech PO, ako novú pomoc. Holandské kráľovstvo dodáva, že Komisia nedostatočne odôvodnila
túto kvalifikáciu.
Podľa žalobcov tento prevod rezerv v prospech PO je svojou povahou existujúcou pomocou, pretože tieto rezervy pochádzajú z verejných
prostriedkov poskytnutých v rámci pravidelných ročných platieb. Komisia nepreukázala, že tieto rezervy pochádzajú z
ad hoc
financovania.
Okrem toho NOS tvrdí, že prevod predmetných rezerv bol schválený na schôdzi medzi jeho zástupcami a členmi Komisie poverenými
otázkami hospodárskej súťaže uskutočnenej 28. júna 2005.
Pokiaľ ide o Holandské kráľovstvo, to tvrdí, že prevod programových rezerv v prospech PO je dôsledkom účinného opatrenia,
ktoré navrhla Komisia v rámci konania o existujúcej pomoci. Je teda neprijateľné, aby v dôsledku tohto opatrenia vznikla nová
pomoc, ktorej vrátenie by Komisia mohla následne požadovať.
Po tretie sa NOS domnieva, že poskytovanie technických služieb verejnoprávnym vysielateľom zo strany NOB nie je štátnou pomocou,
a že v každom prípade nie je novou štátnou pomocou. Uvedené poskytovanie technických služieb zo strany NOB nie je bezplatné.
Komisia v prvom rade zdôrazňuje, že pre spor má význam len zistenie, či financovanie zo strany FOR a prevod programových rezerv
v prospech PO predstavuje novú pomoc. Okrem toho spochybňuje argumentáciu žalobcov založenú na tvrdení, že
ad hoc
financovanie predstavuje existujúcu pomoc.
Posúdenie Všeobecným súdom
V prvom rade treba tvrdenia žalobcov spočívajúce v tom, že financovanie z vyrovnávacích fondov a CoBo nie je nová pomoc, zamietnuť
ako neúčinné. Z ich návrhov (pozri body 18 a 20 vyššie), a pokiaľ ide o NOS, z jeho spresnení, ktoré v tejto súvislosti uviedol
na pojednávaní (pozri bod 66 vyššie), totiž vyplýva, že žalobcovia zúžili predmet svojich žalôb na zrušenie článku 1 ods. 1
a 2 napadnutého rozhodnutia. Uvedené tvrdenia týkajúce sa financovania z vyrovnávacích fondov a CoBo preto nemajú vplyv na
výsledok sporu, ktorý sa týka len
ad hoc
financovania v prospech NOS pri výkone jeho funkcií PO, ktorého vrátenie sa požaduje, čiže financovania zo strany FOR a prevodu
rezerv verejnoprávnych vysielateľov (pozri tabuľku 4 v odôvodnení č. 152 napadnutého rozhodnutia, odôvodnenia č. 154, 178
a 179 napadnutého rozhodnutia a článok 1 ods. 2 napadnutého rozhodnutia). Čo sa týka neúčinného charakteru argumentácie žalobcov
týkajúcej sa bezplatného poskytovania technických služieb zo strany NOB, možno odkázať na bod 135 vyššie.
Po prvé, pokiaľ ide o odôvodnenie napadnutého rozhodnutia v súvislosti s kvalifikáciou novej pomoci, Komisia v bode 2.3 napadnutého
rozhodnutia opísala jednotlivé finančné zdroje verejnoprávnych vysielateľov vrátane ročných platieb a
ad hoc
financovania, ako aj prostriedkov pochádzajúcich z FOR. V bode 2.4 napadnutého rozhodnutia Komisia takisto podrobne opísala
rezervy jednotlivých vysielateľov a v odôvodnení č. 49 napadnutého rozhodnutia uviedla, že v roku 2005 PO rozhodla, že časť
programových rezerv má byť prevedená na ňu zo strany vysielateľov, ktorí budú pritom oprávnení si z nich časť ponechať. Komisia
dodala, že verejnoprávni vysielatelia previedli v prospech PO sumu vo výške 42,457 milióna eur.
Kvalifikácia
ad hoc
financovania ako novej pomoci je obsiahnutá v bode 7 napadnutého rozhodnutia (odôvodnenia č. 106 až 111 napadnutého rozhodnutia).
Komisia tu urobila rozdiel medzi ročnými platbami uskutočnenými na základe článku 110 Mediawet, ktoré predstavujú existujúcu
pomoc, a
ad hoc
financovaním.
V odôvodnení č. 109 napadnutého rozhodnutia Komisia podrobne opísala päť prvkov, ktoré odlišujú
ad hoc
financovanie od pravidelných ročných platieb a ktoré svedčia proti jeho kvalifikácii ako existujúcej pomoci:
–        právny základ pre platby
ad hoc
bol vytvorený po nadobudnutí účinnosti zmluvy ES, čiže čo sa týka platieb relevantných pre tento spor, v roku 1998, pokiaľ
ide o možnosť
ad hoc
financovania z FOR,
–        platby sa realizovali iba od roku 1994, platby z FOR od roku 1999,
–
ad hoc
platby nie sú platby, na ktoré majú verejnoprávni vysielatelia nárok, pričom ich vyplatenie nie je automatickým procesom,
–        podmienky, za ktorých sa prevody môžu uskutočniť, sú stanovené v prevodných protokoloch vytvorených v rokoch 1999 a 2002,
–        financovanie sa poskytuje na konkrétne účely, najmä na podporu vysielateľov, aby produkovali lepšie programy, na vyrovnanie
výkyvov v príjmoch z reklamy, na vyrovnanie nárastu cien vysielacích práv na športové prenosy a na stimuláciu koprodukcií
s belgickými a nemeckými vysielateľmi.
Okrem toho v rámci posúdenia kompenzácie jednotlivých verejnoprávnych vysielateľov (bod 8.4.1 napadnutého rozhodnutia) Komisia
uviedla, že len štrnásti spomedzi nich získali v rokoch 1994 až 2005 nadmernú kompenzáciu a že táto kompenzácia priniesla
zisky vo výške 32 miliónov eur, ktoré sa vo všeobecnosti previedli do ich programových rezerv. V odôvodnení č. 146 napadnutého
rozhodnutia Komisia potvrdila, že nadmerná kompenzácia sa vo všeobecnosti previedla do programových rezerv, a dodala, že v roku
2005 sa prvýkrát rozhodlo, že rezervy jednotlivých vysielateľov, ktoré presahujú 5 až 10 % ich ročného rozpočtu, sa musia
previesť v prospech PO. Dodala, že tento prevod sa považuje za súčasť
ad hoc
financovania a berie sa do úvahy pri vymedzení proporcionality kompenzácie.
Treba preto konštatovať, že na rozdiel od toho, čo tvrdí NOS, napadnuté rozhodnutie obsahuje podrobné odôvodnenie kvalifikácie
ad hoc
financovania ako novej pomoci, z ktorého v súlade s judikatúrou jasne a jednoznačne vyplývajú úvahy inštitúcie, ktorá akt
prijala, umožňujúce dotknutým osobám pochopiť dôvody prijatia opatrenia a Všeobecnému súdu preskúmať ho.
Po druhé, pokiaľ ide o nesprávne posúdenie, ktorého sa mala dopustiť Komisia, keď kvalifikovala
ad hoc
financovanie ako novú pomoc, z článku 1 nariadenia č. 659/1999 vyplýva, že kvalifikácia existujúcej pomoci sa vzťahuje na
všetky pomoci, ktoré boli prijaté pred nadobudnutím účinnosti Zmluvy ES v dotknutých členských štátoch, a na každú pomoc,
ktorá bola schválená Komisiou alebo Radou, a že za novú pomoc treba považovať každú úpravu existujúcej pomoci.
Podľa tohto jednoznačného znenia sa nemá považovať za novú pomoc „každá upravená existujúca pomoc“, ale len zmenu ako takú
možno kvalifikovať ako novú pomoc. Teda len za predpokladu, že úprava ovplyvňuje pôvodnú schému z hľadiska jej samotnej podstaty,
táto schéma sa zmení na novú schému pomoci. O podstatnej zmene však nemožno hovoriť vtedy, ak nový prvok možno zjavne odčleniť
od pôvodnej schémy pomoci (rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. apríla 2002, Government of Gibraltar/Komisia, T‑195/01 a T‑207/01,
Zb. s. II‑2309, body 109 a 111).
Článok 88 ods. 3 ES stotožňuje zmeny existujúcej pomoci s novou pomocou preto, aby sa zabránilo tomu, že členské štáty budú
obchádzať povinnosť oznámenia tejto novej pomoci tak, že rovnaký výsledok dosiahnu rozšírením rozsahu schémy, ktorá je už
v platnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 9. októbra 1984, Heineken Brouwerijen, 91/83 a 127/83, Zb. s. 3435,
bod 17).
V prejednávanej veci je nesporné, že samotné
ad hoc
financovanie vrátane prevodu rezerv v prospech PO v roku 2005 sa v napadnutom rozhodnutí kvalifikuje ako nová pomoc (odôvodnenia
č. 111 a 146 napadnutého rozhodnutia). Komisia v odôvodnení č. 8 napadnutého rozhodnutia uvádza, že ročné platby a stimulačný
fond (Stifo) sú preskúmané v inom konaní o existujúcej pomoci. Na pôvodnú schému existujúcej pomoci sa teda napadnuté rozhodnutie
nevzťahuje.
Pomoc možno kvalifikovať ako novú schému pomoci alebo jej zmenu so zreteľom na ustanovenia, ktoré pomoc upravujú, na ich pravidlá
a obmedzenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Namur-Les assurances du crédit, už citovaný v bode 162 vyššie, bod 28).
NOS sa odvoláva práve na judikatúru vyplývajúcu z rozsudku Namur-Les assurances du crédit, už citovaného v bode 162 vyššie,
pri tvrdení, že hoci môžu byť prvky, na ktoré poukazuje Komisia v odôvodnení č. 109 napadnutého rozhodnutia (pozri bod 173
vyššie), dôvodné, žiaden z nich nie je rozhodujúci.
Niektoré prvky
ad hoc
financovania sa istotne v niektorých súvislostiach približujú mechanizmom, ktoré existovali v minulosti, alebo mechanizmom
niektorých ročných platieb. To však nič nemení na skutočnosti, že prvky, ktoré charakterizujú
ad hoc
financovanie, ako celok majú charakter novej pomoci oddeliteľnej od schémy zavedenej v roku 1958. To vylučuje ich prepojenie
s existujúcou pomocou, pretože kontext v tejto veci nemožno porovnať s kontextom vo veci, v ktorej bolo rozhodnuté rozsudkom
Namur-Les assurances du crédit, už citovaným v bode 162 vyššie.
Žalobcovia totiž nepredložili žiaden dôkaz, ktorým by spochybnili tvrdenia Komisie spočívajúce v tom, že právny základ
ad hoc
financovania bol prijatý po nadobudnutí účinnosti Zmluvy ES a že k nepravidelnému a nie automatickému vyplácaniu, ktoré ale
zodpovedalo presne stanoveným potrebám, došlo, pokiaľ ide o prejednávanú vec, len od roku 1999.
Čo sa týka FOR, hoci podľa žalobcov toto financovanie naďalej spadá pod všeobecný rozpočet pre médiá, nespochybňujú, že FOR
bol vytvorený až v roku 1997. Články 106a a 170c Mediawet, ktoré sa týkajú FOR, nadobudli účinnosť v roku 1998. Hoci návrh
zákona predpokladal vytvorenie FOR v roku 1953, nič to nemení na tom, že tento návrh zákona nebol prijatý.
Navyše, čo sa týka tvrdení žalobcov, podľa ktorých platby podobné tým, ktoré boli na tomto základe, boli už mnoho rokov vyplácané
z AOR, treba konštatovať, že nijako nepreukazujú nesprávnosť tvrdení Komisie v odôvodnení č. 109 druhej zarážke napadnutého
rozhodnutia, podľa ktorého najmä platby z FOR začali v roku 1999, ani v odôvodnení č. 146 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého
sa o prevode časti rezerv verejnoprávnych vysielateľov v prospech PO za určitých podmienok rozhodlo v roku 2005.
Presnejšie, pokiaľ ide o prevod nadbytku rezerv vo výške 42,457 milióna eur v prospech PO, z napadnutého rozhodnutia jasne
vyplýva, že Komisia sa domnievala, že ide o novú pomoc poskytnutú PO, o ktorej sa po prvýkrát rozhodlo v roku 2005 a ktorá
sa zakladá na článku 109a Mediawet, ktorý ukladá verejnoprávnym vysielateľom, ktorých rezervy presahujú maximálne stanovenú
výšku, vyplatiť rozdiel PO, a nie o ročnú platbu v zmysle článkov 101 a 110 Mediawet.
Je pritom potrebné konštatovať, že k uvedenému prevodu rezerv verejnoprávnych vysielateľov skutočne došlo po prvýkrát v roku
2005 v nadväznosti na rozhodnutie holandských orgánov, ktorým bolo každému verejnoprávnemu vysielateľovi povolené vytvárať
vlastné rezervy dosahujúce maximálne 5 až 10 % ich ročného rozpočtu. Tento prevod sa opieral o článok 109a Mediawet, ktorý
bol do uvedenej právnej úpravy začlenený po nadobudnutí účinnosti Zmluvy. Tento prevod nie je teda v žiadnom prípade súčasťou
ročných platieb v zmysle článkov 101 a 110 Mediawet, ktoré upravujú existujúcu pomoc. Navyše z prílohy listu holandských orgánov
z 1. septembra 2005 vyplýva, že potreba vykonávať takýto prevod vznikla z dôvodu, že bežný rozpočet nepostačoval na uskutočnenie
cieľov v hlavných oblastiach produkcie programov, takže tento prevod zodpovedal takisto presne stanoveným potrebám (pozri
tiež body 182 a 183 vyššie). Podľa článku 1 nariadenia č. 659/1999 a judikatúry citovanej v bodoch 177 a 180 vyššie tento
prevod, ktorý znížil celkovú kompenzáciu, ktorá bola poskytnutá jednotlivým verejnoprávnym vysielateľom takým spôsobom, že
zvýšil nadmernú kompenzáciu v prospech PO, treba preto kvalifikovať ako novú pomoc, ktorá dopĺňa existujúcu pomoc, ktorá je
už PO poskytovaná. Ak by táto kvalifikácia v prejednávanej veci neexistovala, stačilo by členskému štátu uskutočniť uvedený
prevod, aby sa aspoň sčasti vyhol opodstatnenej povinnosti vrátiť prostriedky.
Preto v rozsahu, v akom žalobcovia bez toho, aby spochybnili v tomto rámci štátnu pomoc poskytnutú PO, poukazujú na to, že
rezervy verejnoprávnych vysielateľov v predchádzajúcom štádiu sa možno čiastočne skladajú z existujúcej pomoci, sú ich tvrdenia
neúčinné (pozri tiež bod 239 nižšie). Aj keby sa táto skutočnosť preukázala, nič to nemení na tom, že celkovú pomoc poskytnutú
PO treba považovať za novú.
Žalobcovia v každom prípade na podporu svojich tvrdení o tom, že rezervy verejnoprávnych vysielateľov sa čiastočne skladajú
z existujúcej pomoci, nepredložili žiaden dôkaz, či už v číselných údajoch, alebo inej podobe.
Komisia v odôvodnení č. 141 napadnutého rozhodnutia uviedla, že len štrnásť verejnoprávnych vysielateľov získalo nadmernú
kompenzáciu, ktorá priniesla zisky vo výške 32 miliónov eur, ktoré sa vo všeobecnosti previedli do ich programových rezerv.
Komisia tvrdí, že nadmerná kompenzácia, ktorá bola poskytnutá každému vysielateľovi, bola vypočítaná rovnakým spôsobom, aký
je uvedený v napadnutom rozhodnutí pre NOS za výkon jeho funkcií PO, proti čomu žalobcovia nenamietajú. V tejto súvislosti
z listu, ktorý Komisia 22. decembra 2005 poslala holandským orgánom, a najmä z tabuľky priloženej ako príloha I vyplýva, že
Komisia skutočne uvedené orgány požiadala, aby jej predložili náklady a príjmy vysielateľov za obdobie od roku 1994 do roku
2005, pričom rozlišovala medzi čistými nákladmi na činnosti vykonávané vo verejnom záujme, bežnými ročnými platbami, prípadným
nadbytkom alebo deficitom a oddelene jednotlivými
ad hoc
platbami, aby mohla v konečnom dôsledku vypočítať prípadnú nadmernú kompenzáciu. Rovnako ako v prípade PO Komisia mohla na
základe číselných údajov, ktoré jej poskytli holandské orgány 3. februára 2006, vypočítať nadmernú kompenzáciu, ktorá bola
poskytnutá jednotlivým verejnoprávnym vysielateľom v podobe
ad hoc
platieb a ktoré zásobovali ich programové rezervy. Žalobcovia len všeobecne uvádzajú, pričom popierajú celkovú existenciu
novej pomoci, že návrh na vrátenie sa sčasti týka súm vyplatených na základe existujúcej pomoci, čo však nestačí na to, aby
sa potvrdili ich tvrdenia.
V tejto súvislosti treba dodať, že hoci Komisia v odôvodnení č. 153 napadnutého rozhodnutia ohodnotila nadmernú kompenzáciu,
ktorú získala PO v období od roku 1994 do roku 2005, na 98,365 milióna eur a považovala ju za pomoc nezlučiteľnú so spoločným
trhom, v odôvodnení č. 154 napadnutého rozhodnutia obmedzila výšku sumy, ktorá sa má vrátiť, na 76,327 milióna eur, ktorá
zodpovedá samotným
ad hoc
platbám, „ktoré neboli poskytnuté v kontexte existujúcich opatrení pomoci“.
Jednoznačne nejde o omyl pri výpočte, ako to tvrdí NOS. Naopak, ide o odpoveď na obavy vyjadrené NOS, a to, aby neboli do
sumy, ktorá sa má vrátiť, započítané nadmerné kompenzácie vyplývajúce z existujúcej pomoci. Komisia mala v úmysle práve obmedziť
vrátenie sumy len na novú pomoc vyplatenú v podobe
ad hoc
platieb, čiže platby z FOR a prevod sumy vo výške 42,457 milióna eur v prospech PO z rezerv vysielateľov v roku 2005. Z tabuľky
4 uvedenej v odôvodnení č. 152 napadnutého rozhodnutia totiž vyplýva, že zaokrúhlená suma vo výške 98,4 milióna eur zahŕňa
okrem
ad hoc
platieb vo výške 76,3 milióna eur nadmernú kompenzáciu vo výške 20,7 milióna eur, ktorú PO získala a ktorá zodpovedá rozdielu
medzi jej ročnými platbami a jej potrebami na verejné financovanie. Na túto nadmernú kompenzáciu sa nevzťahuje povinnosť vrátenia,
ktorú ukladá napadnuté rozhodnutie.
Okrem toho, pokiaľ Holandské kráľovstvo tvrdí, že prevod rezerv verejnoprávnych vysielateľov v prospech PO je plnením návrhu
Komisie v rámci konania o existujúcej pomoci, treba toto tvrdenie zamietnuť ako nedôvodné.
Po prvé Holandské kráľovstvo v tejto súvislosti nepredložilo žiaden dôkaz.
Po druhé, ako bolo uvedené vyššie (pozri bod 187), z prílohy listu zaslaného holandskými orgánmi Komisii 1. septembra 2005
vyplýva, že opatrenie týkajúce sa prevodu uvedených rezerv je odôvodnené tým, že bežný rozpočet vyčlenený na vzdelanie, kultúru
a vedu nepostačoval na dosiahnutie cieľov v hlavných oblastiach produkcie programov. Toto odôvodnenie nijako nesúvisí s konaním
o existujúcej pomoci.
Po tretie, keďže PO nie je štátnym orgánom, prevod uvedených rezerv v jej prospech nepredstavuje vrátenie týchto súm štátu.
Komisia preto v každom prípade z právneho hľadiska správne namieta proti tomu, že by uvedený prevod mohol zodpovedať jej návrhu
v rámci konania o existujúcej pomoci. Za predpokladu, že by sa v tomto ohľade potvrdila prípadná kladná reakcia člena Komisie
povereného otázkami hospodárskej súťaže v súvislosti s plánovaným prevodom uvedených rezerv počas stretnutia s NOS – podľa
Komisie neformálneho –, ktoré sa uskutočnilo 28. júna 2005, mohla sa týkať len prevodu uvedených rezerv holandskému štátu.
NOS nepreukázalo, že by Komisia schválila uvedený prevod v prospech PO.
Navyše, hoci je pravda, že holandské orgány mohli uviesť, že ich cieľom bolo previesť nadbytok rezerv v prospech AOR, ktoré
je štátnou rezervou a je súčasťou rozpočtu pre médiá, z poznámky pod čiarou 62 v odôvodnení č. 149 napadnutého rozhodnutia
vyplýva, že holandská vláda sa sama listom zo 4. mája 2006 zaviazala zaviesť toto pravidlo do zákona o rozpočte na rok 2006,
aby zaručila jeho uplatňovanie do prijatia Mediawet v roku 2007. Holandské kráľovstvo nepreukázalo, že toto pravidlo sa uplatňovalo
už v čase prijatia napadnutého rozhodnutia.
Druhý žalobný dôvod Holandského kráľovstva a prvý žalobný dôvod NOS, ktoré sa zakladajú na nesprávnej kvalifikácii
ad hoc
financovania ako novej pomoci, treba preto zamietnuť.

O nesprávnom uplatnení článku 86 ods. 2 ES a pochybení pri výpočte vytýkanej nadmernej kompenzácie, ako aj nedostatočnom odôvodnení
v tejto súvislosti
Tretí žalobný dôvod, ktorý Holandské kráľovstvo uviedlo subsidiárne, je rozdelený na tri časti. V prvej časti Holandské kráľovstvo
tvrdí, že Komisia nesprávne dospela k záveru o existencii nadmernej kompenzácie, hoci nekonštatovala žiadne skutočné skreslenie
hospodárskej súťaže. V druhej časti uvádza, že sa Komisia dopustila nesprávneho posúdenia a nesplnila si povinnosť dostatočného
odôvodnenia, pretože nezisťovala, či časť pomoci vyhlásenej za nezlučiteľnú so spoločným trhom vo výške 33,870 milióna eur
mohla skutočne slúžiť na nadmernú kompenzáciu PO. V tretej časti tvrdí, že Komisia mala na sumu prevedenú v prospech PO uplatniť
10 %-nú tolerančnú sadzbu, ktorú uplatnila na verejnoprávnych vysielateľov.
NOS vo svojom treťom žalobnom dôvode v podstate tvrdí, že Komisia nesprávne dospela k záveru, že medzi
ad hoc
financovaním a nadmernou kompenzáciou, ktorej vrátenie nariaďuje, existuje súvislosť. Komisia takisto nedostatočne odôvodnila
napadnuté rozhodnutie v tejto súvislosti a urobila nesprávny výklad článkov 86 ES až 88 ES. NOS vo svojom piatom žalobnom
dôvode uvádza, že Komisia nesprávne uplatnila článok 86 ods. 2 ES a nedostatočne odôvodnila napadnuté rozhodnutie, pretože
v rámci preskúmania proporcionality nepreskúmala súvislosť medzi existenciou údajnej nadmernej kompenzácie a neexistenciou
skreslenia hospodárskej súťaže.
Po prvé je potrebné preskúmať porušenie článku 86 ods. 2 ES v súvislosti s posúdením proporcionality, po druhé neexistenciu
súvislosti medzi
ad hoc
financovaním a vytýkanou nadmernou kompenzáciou, ako aj nákladmi, ktoré sa majú zohľadniť pri výpočte tejto kompenzácie,
po tretie nesprávne zohľadnenie súm z FOR pri výpočte nadmernej kompenzácie, ktorú získala PO, a po štvrté nezohľadnenie 10 %-nej
tolerančnej sadzby schválenej Komisiou vo výpočte sumy, ktorá sa má vrátiť, súvisiacej s prevodom programových rezerv.
O porušení článku 86 ods. 2 ES v súvislosti s posúdením proporcionality
–       Tvrdenia účastníkov konania
Holandské kráľovstvo v podstate tvrdí, že Komisia porušila článok 86 ods. 2 ES a článok 87 ods. 1 ES, keď dospela k záveru
o nerešpektovaní zásady proporcionality, hoci nezistila žiadne protisúťažné správanie, pričom si odporovala. Komisia teda
nesprávne nariaďuje vrátenie súm uvedených v napadnutom rozhodnutí, pretože k skresleniu hospodárskej súťaže nedošlo. Holandské
kráľovstvo sa v tejto súvislosti odvoláva na bod 58 oznámenia o vysielaní. Spresňuje, že v konečnom dôsledku si nemyslí, že
Komisia mala predložiť osobitný dôkaz preukazujúci protisúťažné správanie, ale uvádza, že samotná Komisia konštatovala, že
preskúmané opatrenia nespôsobili protisúťažné správanie.
Čo sa týka NOS, to po prvé tvrdí, že Komisia nesprávne uplatnila článok 86 ods. 2 ES a nedostatočne odôvodnila napadnuté rozhodnutie,
pretože v rámci preskúmania proporcionality nepreskúmala súvislosť medzi existenciou údajnej nadmernej kompenzácie a neexistenciou
skreslenia hospodárskej súťaže. V tejto súvislosti NOS nesúhlasí s tvrdením Komisie spočívajúcim v tom, že tento žalobný dôvod
je totožný s treťou časťou jeho štvrtého žalobného dôvodu. NOS totiž tvrdí, že zatiaľ čo v rámci tretej časti svojho štvrtého
žalobného dôvodu poukazuje na neexistenciu skreslenia hospodárskej súťaže v prejednávanej veci, čo je nevyhnutnou podmienkou
na kvalifikáciu opatrenia ako pomoci, v rámci tohto žalobného dôvodu tvrdí, že Komisia mala preskúmať, že neexistuje skreslenie
hospodárskej súťaže so zreteľom na skutočnosť, že NOS je poverené plnením úlohy vo verejnom záujme.
Na jednej strane podľa NOS mala Komisia prihliadnuť na skutočnosť, že oneskorené využitie získaných prostriedkov v určitom
období je odôvodnené obmedzeným charakterom holandskej jazykovej oblasti.
NOS v tejto súvislosti namieta proti tomu, že v skúmanom období získalo prostriedky, ktoré presahovali jeho čisté náklady
na výkon služieb vo verejnom záujme. Tvrdí, že je bežné, že objednaná televízna produkcia je k dispozícii a dodaná až v nasledujúcom
roku. Tvrdenia Komisie spočívajúce v tom, že zohľadňuje túto skutočnosť na základe pravidla 10 % ich ročného rozpočtu, ktoré
si môžu vysielatelia ponechať vo forme rezerv, nie sú presvedčivé, pretože by mala zohľadniť všetky relevantné okolnosti v prejednávanej
veci. Pokiaľ ide o tieto okolnosti, NOS tvrdí, že obmedzený charakter holandskej jazykovej oblasti často predstavuje vážne
problémy s nájdením dobrých producentov alebo hercov v krátkom čase a spôsobuje omeškania.
Na druhej strane NOS tvrdí, že Komisia mala zohľadniť skutočnosť, že nadmerná kompenzácia v blízkej budúcnosti zanikne. Najmä
rezervy prevedené verejnoprávnymi vysielateľmi v prospech PO sa budú od roku 2006 alebo najneskôr od roku 2007 plne využívať.
Nakoniec sa NOS domnieva, že tvrdenie Komisie, podľa ktorého je povinná prijať napadnuté rozhodnutie na základe skutočností
existujúcich k danému dňu, je nedôvodné, lebo v prejednávanej veci všetky rezervy vytvorené vysielateľmi v priebehu roka 2006,
sčasti roka 2007, boli plne určené na plnenie úlohy vo verejnom záujme.
Po druhé NOS tvrdí, že Komisia v odôvodneniach č. 116 až 121 napadnutého rozhodnutia porušila článok 86 ods. 2 ES, pretože
jej neprislúcha určovať obsah úlohy vo verejnom záujme, ani zisťovať existenciu zjavne nesprávneho posúdenia pri definovaní
tejto úlohy vnútroštátnym právom. V tejto súvislosti NOS spochybňuje posúdenie Komisie v odôvodnení č. 121 napadnutého rozhodnutia,
podľa ktorého vysielanie športových programov je potrebné obmedziť na 10 % celkového vysielacieho času.
Po tretie NOS spochybňuje záver uvedený v článku 1 ods. 1 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého je pomoc nezlučiteľná so
spoločným trhom, hoci Komisia nepreskúmala, či táto pomoc nie je so zreteľom na článok 87 ods. 2 a 3 ES odôvodnená vzhľadom
na obmedzený charakter holandskej jazykovej oblasti.
Komisia spochybňuje argumentáciu žalobcov.
–       Posúdenie Všeobecným súdom
V prvom rade v rozsahu, v akom žalobcovia poukazujú na neexistenciu skreslenia hospodárskej súťaže na účely uplatnenia článku
87 ES z dôvodu, že po preskúmaní zlučiteľnosti pomoci so zreteľom na článok 86 ods. 2 ES (bod 8 napadnutého rozhodnutia) a presnejšie
proporcionality pomoci Komisia dospela k záveru, že predmetným konaním sa nezistili protisúťažné praktiky, možno odkázať na
body 114 až 121 vyššie. Z nich na jednej strane vyplýva, že Komisia správne preukázala a odôvodnila existenciu nebezpečenstva
skreslenia hospodárskej súťaže na účely kvalifikácie
ad hoc
financovania ako štátnej pomoci v zmysle článku 87 ES. Na druhej strane konštatovanie existencie nebezpečenstva skreslenia
hospodárskej súťaže na účely kvalifikácie štátnej pomoci nie je v rozpore so skutočnosťou, že Komisia v rámci skúmania proporcionality
kompenzácie nezistila konkrétne protisúťažné praktiky (pozri body 121 až 124 vyššie).
Pokiaľ ide o zistenie existencie protisúťažných praktík v rámci skúmania proporcionality kompenzácie, Komisia v odôvodneniach
č. 124 až 126 napadnutého rozhodnutia s odvolaním sa na oznámenie o vysielaní uvádza, že ide o druhý prvok dvojnásobného posúdenia
proporcionality, ktoré musí vykonať.
V tejto súvislosti z odôvodnenia č. 126 napadnutého rozhodnutia vyplýva:
„Na druhej strane Komisia musí preskúmať všetky dostupné informácie, ktoré naznačujú, že verejnoprávni vysielatelia narušili
hospodársku súťaž na komerčných trhoch viac, ako bolo nevyhnutné na vykonanie verejnoprávnej služby. Napríklad, verejnoprávny
vysielateľ, pokiaľ by sa nižšie príjmy kryli zo štátnej pomoci, sa môže pokúšať o znižovanie cien reklamy alebo iných činností
neverejnoprávnej služby na trhu s cieľom znížiť príjmy konkurentov. Takýto postup by si vyžiadal dodatočné financovanie štátu
na kompenzáciu ušlých príjmov z komerčných činností, a preto by naznačil existenciu nadmernej kompenzácie povinností verejnoprávnej
služby.“
Po tom, čo preskúmala prvé kritérium posúdenia proporcionality v tomto konkrétnom rámci, a to výšku získanej kompenzácie v porovnaní
s čistými nákladmi na plnenie úlohy vo verejnom záujme a konštatovanie nadmernej kompenzácie, ktorú PO získala (odôvodnenie
č. 154 napadnutého rozhodnutia), Komisia preskúmala protisúťažné správanie verejnoprávnych vysielateľov (bod 8.5 napadnutého
rozhodnutia) v závislosti od určitých zistených prípadov skreslenia hospodárskej súťaže v rozhodnutí o začatí konania. Dotknutými
oblasťami sú káblové vysielanie, reklamný trh a vysielacie práva futbalových zápasov. Po preskúmaní týchto vymedzených oblastí
Komisia dospela k záveru, že konkrétne protisúťažné praktiky sa v tomto konaní nezistili, a dodala, že skutočnosť, či systém
ako taký poskytuje dostatočné záruky na zabránenie protisúťažným praktikám, bude predmetom konania E-5/2005 o existujúcej
pomoci.
Komisia teda v tejto súvislosti takisto poskytla v napadnutom rozhodnutí odôvodnenie v súlade s judikatúrou (pozri bod 80
vyššie).
V súlade s bodmi 57 a 58 oznámenia o vysielaní Komisia v rámci prvého citovaného kritéria správne vychádzala zo zásady, že
financovanie štátom bolo potrebné na plnenie úloh verejnoprávnych vysielateľov vo verejnom záujme. V tomto kontexte preskúmala,
či bolo dodržané kritérium proporcionality medzi financovaním štátu a čistými nákladmi potrebnými na plnenie úlohy vo verejnom
záujme. Ďalej v rámci preskúmania druhého odlišného kritéria okrem iného zisťovala existenciu prípadného skreslenia hospodárskej
súťaže, ktoré nie je nevyhnutné na plnenie úloh vo verejnom záujme verejnoprávnych vysielateľov.
Závery z preskúmania druhého odlišného kritéria však nemôžu urobiť neplatnými alebo spochybniť konštatovania Komisie v rámci
rozdielneho posúdenia prvého kritéria. Nič to nemení na skutočnosti, že čisté náklady na plnenie úloh PO vo verejnom záujme
boli nadmerne kompenzované, ako to vyplýva z tabuľky 4 uvedenej v odôvodnení č. 152 napadnutého rozhodnutia.
Výhrady žalobcov v tejto súvislosti treba preto zamietnuť.
Čo sa týka tvrdenia NOS založeného na obmedzenom charaktere holandskej jazykovej oblasti, treba konštatovať, že nemôže spochybniť
konštatovanie Komisie týkajúce sa neprimeranej povahy verejného financovania, pretože presahuje čisté náklady na služby verejného
záujmu.
Pokiaľ ide o tvrdenie založené na údajnom využití pomoci v súlade s jej cieľom, táto skutočnosť za predpokladu, že by sa potvrdila,
takisto neodstraňuje konštatovanú nadmernú kompenzáciu. Hoci bolo
ad hoc
financovanie schválené príslušným ministrom, možno ho považovať za nadmerné v porovnaní s nákladmi na plnenie úlohy vo verejnom
záujme, a môže teda spôsobiť skreslenie hospodárskej súťaže vo vzťahu ku komerčným vysielateľom.
Čo sa týka tvrdenia založeného na údajnom urýchlenom zániku predmetných rezerv v budúcnosti, na rozdiel od tvrdení NOS Komisia
nemohla túto skutočnosť v napadnutom rozhodnutí zohľadniť. Podľa ustálenej judikatúry totiž zákonnosť rozhodnutia týkajúceho
sa štátnej pomoci sa musí posudzovať na základe informácií, ktoré mala Komisia k dispozícií v čase prijatia tohto rozhodnutia
[rozsudok Súdneho dvora zo 14. septembra 2004, Španielsko/Komisia, C‑276/02, Zb. s. I‑8091, bod 31, a rozsudok Súdu prvého
stupňa z 31. mája 2006, Kuwait Petroleum (Nederland)/Komisia, T‑354/99, Zb. s. II‑1475, bod 65].
V tejto súvislosti treba však uviesť, že Komisia vo svojom vyjadrení k žalobe nevylúčila, že by skutočnosti, ku ktorým došlo
v roku 2006, mohli hrať úlohu pri spolupráci s Holandským kráľovstvom v rámci článku 10 ES týkajúcej sa výkonu napadnutého
rozhodnutia.
Čo sa týka nedostatku právomoci Komisie dohliadať na prípadné zjavne nesprávne posúdenia, ktorých sa dopustil členský štát
v rámci definície jeho služby verejnoprávneho vysielania, treba pripomenúť, ako to uvádza Komisia v bode 22 svojho oznámenia
z 20. septembra 2000 o službách verejného záujmu v Európe [KOM(2000) 580 v konečnom znení], že členské štáty disponujú širokou
mierou voľnej úvahy pri definovaní toho, čo pokladajú za služby všeobecného hospodárskeho záujmu. Komisia preto môže definovanie
takejto služby spochybniť iba v prípade zjavného pochybenia (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. júna 2005, Olsen/Komisia,
T‑17/02, Zb. s. II‑2031, bod 216 a tam citovanú judikatúru).
Táto zásada je prebratá v bode 36 oznámenia o vysielaní. Z tohto bodu vyplýva, že čo sa týka definície služieb vo verejnom
záujme v odvetví vysielania, hoci je pravda, že Komisii neprislúcha rozhodovať, či nejaký program sa má vysielať ako služba
všeobecného hospodárskeho záujmu, ani spochybniť povahu alebo kvalitu daného produktu, musí mať ako strážkyňa Zmluvy možnosť
v prípade zjavného pochybenia zasiahnuť.
Komisia teda v prejednávanej veci konala v rámci svojich právomocí.
Pokiaľ ide o nepreskúmanie uplatnenia výnimiek stanovených článkom 87 ods. 2 a 3 ES Komisiou, stačí na jednej strane uviesť,
že NOS neuvádza, že by v priebehu správneho konania na Komisii tvrdil, že na
ad hoc
financovanie by sa mohli vzťahovať uvedené výnimky, a nespochybňuje tvrdenie Komisie, podľa ktorého Holandské kráľovstvo
listom z 30. apríla 2004 len tvrdilo, že aj keby bolo
ad hoc
financovanie štátnou pomocou, jeho zlučiteľnosť so spoločným trhom vyplýva z článku 86 ods. 2 ES. Na druhej strane treba
konštatovať, že NOS Všeobecnému súdu nepredložilo žiaden dôkaz, ktorým by preukázalo, že geografická rozloha holandskej jazykovej
oblasti by mohla nejakým spôsobom odôvodňovať, že Komisia má povinnosť vzhľadom na svoju povinnosť riadnej správy vecí verejných
preskúmať aj bez návrhu, či je
ad hoc
financovanie odôvodnené so zreteľom na článok 87 ods. 2 a 3 ES.
Keďže žiadne tvrdenie žalobcov sa nepreukázalo ako dôvodné, prvú časť tretieho žalobného dôvodu Holandského kráľovstva a piaty
žalobný dôvod NOS, ktoré sa zakladajú na porušení článku 86 ods. 2 ES v súvislosti s posúdením proporcionality, treba zamietnuť.
O neexistencii súvislosti medzi
ad hoc
financovaním a vytýkanou nadmernou kompenzáciou, ako aj nákladoch, ktoré treba zohľadniť pri jej výpočte
–       Tvrdenia účastníkov konania
NOS v podstate tvrdí, že Komisia nesprávne dospela k záveru o existencii súvislosti medzi
ad hoc
financovaním a nadmernou kompenzáciou, ktorej vrátenie nariaďuje. Komisia takisto nedostatočne odôvodnila napadnuté rozhodnutie
v tejto súvislosti a podala nesprávny výklad článkov 86 ES až 88 ES.
Po prvé NOS poukazuje na to, že Komisia nepreukázala, v akom rozsahu sa
ad hoc
financovanie podieľalo na tvorbe rezerv, ktoré sú pôvodom nadmernej kompenzácie. Je totiž úplne možné, že rezervy boli vytvorené
z iného financovania, než
ad hoc
financovania, najmä z existujúcej pomoci. Uvedená pomoc nestráca svoju kvalifikáciu z dôvodu jej prevodu v prospech PO, ktorá
ich môže opätovne prerozdeliť len na základe článku 109a ods. 1 Mediawet. Okrem toho prevod programových rezerv v prospech
PO nie je súčasťou
ad hoc
financovania uvedeného v odôvodneniach č. 37 až 45 napadnutého rozhodnutia.
Po druhé NOS spochybňuje posúdenie Komisie v odôvodneniach č. 129 a nasl. napadnutého rozhodnutia, podľa ktorých čisté príjmy
z iných činností, než sú činnosti súvisiace s plnením úloh vo verejnom záujme, treba zohľadniť pri výpočte výšky rezerv v prípade,
že opatrenie alebo pravidlá stanovené v smernici Komisie 80/723/EHS z 25. júna 1980 o transparentnosti finančných vzťahov
medzi členskými štátmi a štátnymi podnikmi (Ú. v. ES L 195, s. 35; Mim. vyd. 08/001, s. 20) neboli dodržané. V tejto súvislosti
Komisia mala dodatočne preskúmať účtovníctvo verejnoprávnych vysielateľov, pričom nemala zohľadniť výšku príjmov z obchodných
činností verejnoprávnych vysielateľov.
V prvom rade je nesprávne domnievať sa, že verejnoprávni vysielatelia v súvislosti s nákladmi a príjmami súvisiacimi s ich
úlohami vo verejnom záujme používali odlišný spôsob výpočtu.
NOS ďalej tvrdí, že účtovníci verejnoprávnych vysielateľov dbajú o správny výpočet nákladov a Commissariat voor der Media
(Kontrolný úrad pre médiá) dohliada na dodržiavanie správneho využívania úverov.
Okrem toho činnosti vo verejnom záujme a obchodné činnosti majú oddelené účtovníctvo a rozdielne systémy riadenia v súlade
s Handboek Financiele Verantwoording (príručka týkajúca sa finančnej zodpovednosti) a usmerneniami Commissariat voor der Media.
NOS v tejto súvislosti uvádza, že táto príručka, ktorá bola prebratá do holandskej právnej úpravy, je pre verejnoprávnych
vysielateľov záväzná. Finančné správy vypracované každým verejnoprávnym vysielateľom pritom uvádzajú, aké metódy účtovania
sa používajú na účel priradenia nákladov k jednotlivým činnostiam, ktoré vykonávajú.
Okrem toho posúdenie Komisie v tejto súvislosti porušuje článok 87 ods. 1 ES, lebo príjmy pochádzajúce z obchodnej činnosti
nie sú štátnymi prostriedkami.
NOS navyše v odpovedi na tvrdenia Komisie tvrdí, že skutočnosť, že Holandsko neskoro prebralo smernicu 80/723, mu nemožno
vytýkať, pretože smernice sú určené členským štátom. Uvedená smernica v každom prípade nestanovuje jednotnú metódu účtovania.
Aj za predpokladu, že by smernica 80/723 nebola správne prebratá, nič to nemení na skutočnosti, že Komisia bola oprávnená
dôkladne preskúmať náklady verejnoprávnych vysielateľov.
Nakoniec Komisia nesprávne na účely konštatovania existencie nadmernej pomoci „zlúčila“ v napadnutom rozhodnutí
ad hoc
financovanie s ostatnými platbami, hoci iné platby než
ad hoc
platby sú existujúcou štátnou pomocou.
Komisia spochybňuje argumentáciu NOS v tejto súvislosti.
–       Posúdenie Všeobecným súdom
Čo sa týka prvej výhrady NOS uvedenej v bode 229 vyššie, z napadnutého rozhodnutia po prvé vyplýva (pozri najmä body 81 až
89 vyššie), že
ad hoc
financovanie verejnoprávnych vysielateľov spôsobilo ich nadmernú kompenzáciu, ktorá vo všeobecnosti napĺňala ich rezervy,
po druhé tieto rezervy v časti, ktorá presahovala 10 % ich ročného rozpočtu, boli prevedené v prospech PO prvýkrát v roku
2005 a po tretie tento samotný prevod spôsobil nadmernú kompenzáciu, pokiaľ ide o PO. Na rozdiel od toho, čo tvrdí NOS, Komisia
v napadnutom rozhodnutí teda jasne preukázala súvislosť medzi
ad hoc
financovaním verejnoprávnych vysielateľov a nadmernou kompenzáciou, ktorú získala PO z dôvodu, že jej boli prevedené rezervy
týchto podnikov súvisiace s uvedeným financovaním.
Okrem toho v súvislosti s tvrdením NOS, že Komisia nepreukázala, že rezervy verejnoprávnych vysielateľov prevedené v prospech
PO boli vytvorené na základe
ad hoc
financovania a nie pravidelnej ročnej platby, v bode 188 vyššie už bolo konštatované, že takéto tvrdenie treba zamietnuť
ako neúčinné, pretože pôvod uvedených rezerv nemá vplyv na posúdenie, podľa ktorého práve toto samotné opatrenie týkajúce
sa prevodu rezerv verejnoprávnych vysielateľov v prospech PO predstavuje vo vzťahu k PO novú pomoc, ktorú treba pripojiť k existujúcej
pomoci. Odpoveď na otázku, či rezervy verejnoprávnych vysielateľov boli vytvorené zo súm pochádzajúcich z novej pomoci, alebo
existujúcej pomoci, nemá preto vplyv na skutočnosť, že Komisia preukázala, že samotný prevod rezerv predstavuje pre PO novú
pomoc.
Navyše Komisia z právneho hľadiska dostatočne preukázala, že existujúce pomoci nadmerne kompenzovali potreby služieb verejného
záujmu. Žalobcovia neuviedli žiaden dôkaz, ktorým by túto analýzu vyvrátili. Sumy prevedené do rezerv teda nevyhnutne zodpovedali
nadmernej kompenzácii. Neskorší prevod týchto rezerv nezmenil ich povahu. Skutočne teda existuje súvislosť medzi uvedeným
ad hoc
financovaním a nadmernou kompenzáciou.
Prvú výhradu NOS treba preto zamietnuť.
Čo sa týka druhej výhrady NOS, podľa ktorej sa Komisia v podstate dopustila nesprávneho posúdenia, keď zohľadnila všetky čisté
príjmy z obchodných činností NOS, aby rozhodla o nadmernej kompenzácii, treba uviesť, že Komisia v odôvodneniach č. 127 až
131 napadnutého rozhodnutia uviedla, že tento výber vyplýva jednak zo skutočnosti, že účty verejnoprávnych vysielateľov nedovoľujú
správne zistiť výdavky spojené s činnosťami vykonávanými vo verejnom záujme a výdavkami spojenými s obchodnými činnosťami.
Je to v rozpore s ustanoveniami smernice 80/723 uplatniteľnej v prejednávanej veci, ktorú Holandské kráľovstvo prebralo v roku
2001 osobitným dekrétom, ktorý ukladá verejnoprávnym vysielateľom povinnosť vytvárať oddelené účty pre všetky doplnkové a súvisiace
činnosti. Okrem toho Komisia v napadnutom rozhodnutí uviedla, že všetky zisky verejnoprávnych vysielateľov vrátane ziskov
z obchodných činností sa musia v zmysle Mediawet využívať na verejné účely.
Bez toho, aby bolo potrebné posudzovať existenciu a vplyv prípadného nesprávneho prebratia smernice 80/723, na ktoré poukazuje
Komisia, je potrebné konštatovať, že podľa holandskej právnej úpravy všetky príjmy verejnoprávnych vysielateľov vrátane príjmov
z obchodných činností musia slúžiť na plnenie ich úloh vo verejnom záujme. NOS to vo svojich písomnostiach priznáva, pričom
tvrdí, že to, aby on sám alebo ostatní verejnoprávni vysielatelia využívali ešte nevyčerpané sumy na iný cieľ, je vzhľadom
na ich povahu nemožné. Tieto príjmy musia byť preto zohľadnené v rámci preskúmania prípadnej nadmernej kompenzácie.
Komisia sa preto nedopustila nesprávneho posúdenia, keď v rámci svojho výpočtu nadmernej kompenzácie úlohy vo verejnom záujme
zohľadnila čisté príjmy z obchodných činností prevádzkovateľov holandského systému verejnoprávneho vysielania.
Za týchto podmienok sa musia tvrdenia NOS, podľa ktorých sú jeho účty v súlade s platnou holandskou právnou úpravou a boli
preverené účtovníkmi, orgán pre médiá dohliadal na zákonné využívanie získaných prostriedkov a smernica 80/723 bola v Holandskom
kráľovstve prebratá len v roku 2001, zamietnuť ako neúčinné.
Treba navyše konštatovať, že žalobcovia na pojednávaní vyhlásili, že nespochybňujú číselné údaje týkajúce sa PO, ktoré sú
uvedené v tabuľke 4 odôvodnenia č. 152 napadnutého rozhodnutia. Žalobcovia nepredložili žiaden dôkaz, ktorým by vyvrátili
celkové čisté náklady na činnosti verejného záujmu, čistý zisk z obchodných činností, potreby na financovanie vo verejnom
záujme a ročné platby, pričom ide o číselné údaje, na základe ktorých Komisia preukázala v súvislosti s PO nadmernú kompenzáciu
vo výške 20,7 milióna eur, ku ktorej bolo pripojené
ad hoc
financovanie, ktorého vrátenie sa navrhuje.
Druhú výhradu vznesenú NOS v rámci jeho tretieho žalobného dôvodu treba teda takisto zamietnuť.
O zohľadnení súm pochádzajúcich z FOR vo výpočte nadmernej kompenzácie v prípade PO, ktorej vrátenie bolo nariadené, a o nedostatočnom
odôvodnení v tejto súvislosti
–       Tvrdenia účastníkov konania
Holandské kráľovstvo v podstate uvádza, že Komisia sa dopustila zjavne nesprávneho posúdenia a nesplnila si svoju povinnosť
odôvodnenia, keď usúdila, že prevod sumy vo výške 33,870 milióna eur z FOR v prospech PO je súčasťou nadmernej kompenzácie,
pričom nezisťovala, či a akým spôsobom PO túto sumu využila. Podľa neho pritom, keby Komisia takéto preskúmanie urobila, zistila
by, že PO v období rokov 1999 až 2005 vyčerpala všetky sumy z FOR, ktoré jej boli prevedené, takže PO v roku 2005 nemala k dispozíciu
žiadnu sumu získanú z FOR, ktorú by mohla vrátiť.
Holandské kráľovstvo uvádza, že na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, tá v čase prijatia napadnutého rozhodnutia vedela o tom,
že suma z FOR bude na konci roka 2006 na nule, pretože v liste, ktorý jej 3. februára 2006 poslalo, ju informovalo, že vo
FOR sa nachádzalo len 8,8 milióna eur na konci roka 2005 a na konci roka 2006 už nič. Navyše Komisia mohla svoje šetrenie
viesť počas šiestich mesiacov, aby zohľadnila všetky relevantné skutočnosti.
Pokiaľ ide o NOS, to uvádza, že Komisia v napadnutom rozhodnutí nepoukazuje na žiadnu nedbanlivosť pri využívaní financovania
z FOR vo výške 33,8 milióna eur, ktoré NOS získal, hoci tieto sumy boli použité v rámci činností, najmä investičných aktivít
v oblasti digitálneho vysielania, politiky zodpovednosti, satelitnej a rozhlasovej reklamy, a v súlade s protokolmi o prevode.
Komisia spochybňuje argumentáciu žalobcov.
–       Posúdenie Všeobecným súdom
Čo sa týka vytýkaného nedostatočného odôvodnenia, treba uviesť, že financovanie z FOR je opísané v bode 2.3.3 napadnutého
rozhodnutia, ktoré sa týka
ad hoc
platieb, a následne posúdené Komisiou so zreteľom na pravidlá v oblasti štátnej pomoci (pozri body 83 až 85 vyššie).
Po tomto preskúmaní boli platby z FOR v napadnutom rozhodnutí zahrnuté medzi
ad hoc
platby, ktoré sú štátnou pomocou v zmysle článku 87 ods. 1 ES (odôvodnenie č. 105 napadnutého rozhodnutia), presnejšie novou
štátnou pomocou (odôvodnenie č. 111 napadnutého rozhodnutia).
Nakoniec bolo financovanie pochádzajúce z FOR v napadnutom rozhodnutí zohľadnené v posúdení proporcionality financovania na
verejné účely a najmä vo výpočte nadmernej kompenzácie, ktorú získala PO (pozri tabuľku 4 v odôvodnení č. 152 napadnutého
rozhodnutia a odôvodnenie č. 154 napadnutého odôvodnenia).
Komisia teda v napadnutom rozhodnutí svoje dôvody a závery týkajúce sa financovania z FOR dostatočne odôvodnila v súlade s judikatúrou
(pozri bod 80 vyššie).
Pokiaľ ide o použitie financovania z FOR, vzhľadom na to, že Komisia v napadnutom rozhodnutí preukázala nadmernú kompenzáciu
PO so zreteľom na jej potreby financovania na verejné účely (pozri tabuľku 4 v odôvodnení č. 152 napadnutého rozhodnutia)
z dôvodu predmetného
ad hoc
financovania, nebola povinná zisťovať, ako ich PO použila. Aj keby boli platby z FOR náležite použité, aj tak prispievajú
nadmernej kompenzácií, ktorú získala PO, v porovnaní s jej potrebami na financovanie na verejné účely, ktorých výška nebola
spochybnená.
Čo sa týka uvedenej celkovej kvalifikácie financovania z FOR v roku 2006, podľa ustálenej judikatúry uvedenej v bode 221 vyššie
sa zákonnosť rozhodnutia týkajúceho sa štátnej pomoci musí posudzovať na základe informácií, ktoré mala Komisia k dispozícií
v čase prijatia tohto rozhodnutia. Napadnuté rozhodnutie sa však týka obdobia od roku 1994 do roku 2005, pričom ide o posledný
rok, pre ktorý Komisia disponovala konečnými číselnými údajmi (odôvodnenie č. 10 napadnutého rozhodnutia). Navyše a v každom
prípade to odôvodňuje skutočnosť, že Komisia nezohľadnila vo výpočtoch údaje z roku 2006.
Druhá časť tretieho žalobného dôvodu Holandského kráľovstva a tvrdenie NOS uvedené v tejto súvislosti v rámci jeho tretieho
žalobného dôvodu nie sú teda dôvodné.
O nezohľadnení 10 %-nej tolerančnej sadzby schválenej Komisiou pri výpočte sumy súvisiacej s prevodom programových rezerv,
ktorá sa má vrátiť
–       Tvrdenia účastníkov konania
Holandské kráľovstvo v podstate tvrdí, že Komisia mala v súlade so svojou rozhodovacou praxou a oznámením o vysielaní, ktoré
je pre ňu záväzné, namiesto zohľadnenia celej sumy uloženej do rezerv uplatniť na prevod nadbytku programových rezerv PO 10 %-nú
tolerančnú sadzbu.
Holandské kráľovstvo tvrdí, že o tom Komisiu informovalo v primeranom čase, a to listom z 1. septembra 2005. Zdôrazňuje, že
hoci holandský zákonodarca niekoľkým združeniam verejnoprávneho vysielania povolil vytvorenie rezerv nielen vo výške 5 %,
ale aj vo výške 10 %, suma prevedená v prospech PO bola nižšia.
Ako odpoveď na tvrdenie Komisie spočívajúce v tom, že holandské orgány vedeli o tom, že povoľuje 10 %-nú tolerančnú sadzbu
výšky rezerv, Holandské kráľovstvo uvádza, že hoci rozhodnutie Komisie 2005/217/ES z 19. mája 2004 o opatreniach Dánska v prospech
TV2/Danmark (Ú. v. EÚ L 85, 2006, s. 1) uznáva zásadu, podľa ktorej možno rezervy zachovať a prenášať z jedného roka na druhý,
neuvádza žiadne konkrétne percento. Navyše rozhodnutie 2005/842 bolo prijaté po uskutočnení prevodu v prospech PO.
Holandské kráľovstvo navyše poukazuje na skutočnosť, že o prevode časti rezerv presahujúcej 10 %-nú tolerančnú sadzbu uloženú
Komisiou rozhodla PO podľa článku 109a ods. 1 Mediawet a nie holandské orgány rozhodnutím.
Komisia spochybňuje argumentáciu Holandského kráľovstva.
–       Posúdenie Všeobecným súdom
Pokiaľ Holandské kráľovstvo Komisii vytýka, že zohľadnila celú sumu z prevodu rezerv v prospech PO a nezohľadnila 10 %-nú
tolerančnú sadzbu, ktorú pripúšťa pri rezervách vysielateľov, treba konštatovať, že ako to Holandské kráľovstvo pripúšťa vo
svojich písomnostiach a ako to jasne vyplýva z napadnutého rozhodnutia (pozri najmä odôvodnenia č. 49, 146 a 149), Komisia
zohľadnila sumu, ktorú verejnoprávni vysielatelia previedli v prospech PO podľa holandskej právnej úpravy. Holandské kráľovstvo
zjavne teda Komisii vytýka, že neuplatnila percentuálny podiel vo výške 10 %, ktoré ani samotná PO nevyužila, hoci ako ona,
tak aj holandské orgány vedeli o tejto hranici.
V každom prípade a bez ohľadu na nadobudnutie účinnosti rozhodnutia 2005/842 sa tento prevod rezerv v prospech PO zvýšil na
42,457 milióna eur, čo nebolo spochybnené, a podľa Komisie je súčasťou, pokiaľ ide o túto sumu, nadmernej kompenzácie poskytnutej
v prospech PO. Komisia z právneho hľadiska správne vykonala na základe dostupných údajov analýzu nadmernej kompenzácie, ktorú
získala PO. Nemožno jej teda vytýkať, že pri výpočte nadmernej kompenzácie, ktorú získala PO, nezohľadnila skutočnosť, že
na základe ňou povolenej 10 %-nej tolerančnej sadzby, ktorá sa mala použiť na rezervy verejnoprávnych vysielateľov, by bola
nadmerná kompenzácia nižšia. Komisii neprislúcha prihliadať na tolerančnú sadzbu 10 % rezerv, ktorú si vysielatelia mohli
prípadne ponechať, aj keď si ich neponechali, takže nadmerná kompenzácia, ktorú získala PO, bola vyššia.
Subsidiárne treba zdôrazniť, že z odôvodnení č. 147 až 149 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že zásada prevodu určitého percentuálneho
podielu ročnej nadmernej kompenzácie do nasledujúceho roku, ako to pripúšťa Komisia, sa uplatňuje za osobitných podmienok
rozpočtu každého verejnoprávneho vysielateľa z roka na rok, s cieľom čeliť výkyvu nákladov na vysielanie vo verejnom záujme.
Bolo by v rozpore s jej účelom považovať túto toleranciu za všeobecné pravidlo, ktoré sa má uplatniť pri prevode uvedených
rezerv verejnoprávnych vysielateľov inej inštitúcii. Ako to vyplýva z odôvodnenia č. 113 rozhodnutia 2005/217 a ako to potvrdzuje
rozhodnutie 2005/842, toto pravidlo nemá za cieľ trvale oslobodiť členské štáty od ich povinnosti vrátenia. Podľa článku 6
druhého odseku tohto rozhodnutia, ak výška nadmernej kompenzácie nepresiahne 10 % výšky ročnej kompenzácie, túto nadmernú
kompenzáciu možno preniesť do ďalšieho roka a odpočítať od sumy kompenzácie, ktorú je potrebné splatiť za toto obdobie. Navyše
Holandské kráľovstvo vo svojej žalobe uvádza, že do uvedeného limitu 10 % môžu byť rezervy zachované a prenesené do nasledujúceho
roka. To však nezodpovedá prejednávanej veci, pretože práve predmetná suma nebola prenesená, ale prevedená na inú inštitúciu.
Keďže tretia časť tretieho žalobného dôvodu Holandského kráľovstva nie je dôvodná, treba ju teda zamietnuť.
Vzhľadom na to, že žiaden žalobný dôvod žalobcov nebol dôvodný, treba žalobu Holandského kráľovstva vo veci T‑231/06 a žalobu
NOS vo veci T‑237/06 zamietnuť v celom ich rozsahu.

O trovách
Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobcovia nemali vo veci úspech, je namieste zaviazať ich na náhradu trov konania
v súlade s návrhmi Komisie.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (prvá rozšírená komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloby sa zamietajú.
2.
Holandské kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania vo veci T‑231/06.
3.
Nederlandse Omroep Stichting (NOS) je povinné nahradiť trovy konania vo veci T‑237/06.
Dehousse
Wiszniewska-Białecka
Jürimäe
Dittrich

Soldevila Fragoso
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 16. decembra 2010.
Podpisy
Obsah
Právny rámec
Okolnosti predchádzajúce sporu
Konanie a návrhy účastníkov konania
Právny stav
O porušení práva na obranu a článku 88 ods. 2 ES
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O nesprávnej kvalifikácii ad hoc financovania ako štátnej pomoci
O nesprávnej kvalifikácii príjmov CoBo pochádzajúcich z autorských práv ako štátnych prostriedkov
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Všeobecným súdom
O tom, že NOS nemá pri výkone svojich funkcií PO postavenie podniku
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Všeobecným súdom
O neexistencii narušenia hospodárskej súťaže a nedostatočnom odôvodnení v tejto súvislosti
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Všeobecným súdom
O nesprávnom výklade a uplatnení rozsudku Altmark, už citovaného v bode 13 vyššie, a nedostatočnom odôvodnení napadnutého
rozhodnutia v tejto súvislosti
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Všeobecným súdom
O nesprávnej kvalifikácii ad hoc financovania ako novej pomoci a nedostatočnom odôvodnení v tejto súvislosti
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O nesprávnom uplatnení článku 86 ods. 2 ES a pochybení pri výpočte vytýkanej nadmernej kompenzácie, ako aj nedostatočnom odôvodnení
v tejto súvislosti
O porušení článku 86 ods. 2 ES v súvislosti s posúdením proporcionality
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Všeobecným súdom
O neexistencii súvislosti medzi ad hoc financovaním a vytýkanou nadmernou kompenzáciou, ako aj nákladoch, ktoré treba zohľadniť
pri jej výpočte
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Všeobecným súdom
O zohľadnení súm pochádzajúcich z FOR vo výpočte nadmernej kompenzácie v prípade PO, ktorej vrátenie bolo nariadené, a o nedostatočnom
odôvodnení v tejto súvislosti
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Všeobecným súdom
O nezohľadnení 10 %-nej tolerančnej sadzby schválenej Komisiou pri výpočte sumy súvisiacej s prevodom programových rezerv,
ktorá sa má vrátiť
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Všeobecným súdom
O trovách
*
Jazyk konania: holandčina.