CELEX: 62002CJ0010
Lääkäreiden vapaa liikkuvuus
Direktiivit 86/457/ETY ja 93/16/ETY
Tutkintotodistusten, todistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen tunnustaminen
Jäsenvaltioiden velvollisuus edellyttää yleislääkärin ammatin harjoittamiselta kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän piirissä erityiskoulutuksesta saatua tutkintotodistusta
Saavutetut oikeudet
Ennen 1.1.1995 saadun pätevyystodistuksen ja erityiskoulutuksesta annetun tutkintotodistuksen vastaavuus
Yleislääkäreiden luettelon määrittäminen tietyllä alueella avoinna olevien virkojen täyttämiseksi henkilöillä olevien todistusten mukaan

Esillä olevat kaksi ennakkoratkaisupyyntöä koskevat lääkäreiden vapaan liikkuvuuden sekä heidän tutkintotodistustensa, todistustensa,
ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojensa vastavuoroisen tunnustamisen helpottamisesta 5 päivänä huhtikuuta
1993 annetun neuvoston direktiivin 93/16/ETY (EYVL L 165, s. 1), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 21.5.1999 annetulla
komission direktiivillä 1999/46/EY (EYVL L 139, s. 25; jäljempänä direktiivi 93/16), 36 artiklan 2 kohdan, jolla korvattiin
yleislääkärin erityiskoulutuksesta 15 päivänä syyskuuta 1986 annetun neuvoston direktiivin 86/457/ETY (EYVL L 267, s. 26)
7 artiklan 2 kohta, tulkintaa.
Nämä kaksi ennakkoratkaisupyyntöä on esitetty kahdessa oikeudenkäyntien ryhmässä, joista ensimmäisessä ovat vastakkain yhtäältä
Berardi ym. ja Vaira ym. ja toisaalta Azienda Unità Sanitaria Locale BA/4 ym. (C-11/02) ja toisessa yhtäältä De Benedictis
ym. ja toisaalta Regione Puglia ym. (C-10/02) ja jotka koskevat kyseisen alueen eri hallintoviranomaisten vuosilta 1998 ja
1999 tekemiä päätöksiä yleislääkäreiden virkojen täyttämisestä kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän piirissä työvoimapulasta
kärsivillä alueilla.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
Direktiiviin 93/16 on kodifioitu useita lääkäreiden pätevyyttä koskevia direktiivejä, mukaan luettuna direktiivi 86/457.
Direktiivin 93/16 2 artiklan mukaan jokaisen jäsenvaltion on tunnustettava sellaiset tutkintotodistukset, todistukset ja muut
muodollisesta kelpoisuutta osoittavat asiakirjat, jotka on annettu jäsenvaltioiden kansalaisille toisessa jäsenvaltiossa mainitun
direktiivin 23 artiklan mukaisesti ja jotka on mainittu kyseisen direktiivin 3 artiklassa, siten, että kyseinen pätevyystodistus
antaa jäsenvaltion alueella saman oikeuden lääkärintoimen aloittamiseen ja sen harjoittamiseen kuin jäsenvaltion itsensä antamat
pätevyystodistukset.
Direktiivin 93/16 9 artiklan 1 kohdassa säädetään pääsääntönä, että jäsenvaltioiden on tunnustettava riittäväksi todisteeksi
niiden jäsenvaltioiden kansalaisten osalta, joiden tutkintotodistukset, todistukset ja muut muodollista kelpoisuutta lääketieteessä
osoittavat asiakirjat eivät täytä kaikkia saman direktiivin 23 artiklassa koulutukselle säädettyjä vähimmäisvaatimuksia, sellaiset
kyseisissä jäsenvaltioissa annetut tutkintotodistukset, todistukset ja muut muodollista kelpoisuutta osoittavat asiakirjat,
jotka on annettu koulutuksesta, joka on alkanut ennen mainitussa 9 artiklan 1 kohdassa mainittuja päivämääriä ja joiden liitteenä
on todistus siitä, että asianomaiset ovat tosiasiallisesti ja luvallisesti harjoittaneet mainittua toimintaa ainakin kolme
peräkkäistä vuotta todistuksen antamista edeltäneiden viiden vuoden aikana.
Direktiivin 93/06 30 artiklassa säädetään, että kaikkien jäsenvaltioiden, joiden alueella toteutetaan sellaista kokonaista
koulutusohjelmaa, jota kyseisen direktiivin 23 artiklan mukaisesti edellytetään yleislääkärintoimen aloittamiseksi ja sen
harjoittamiseksi, on järjestettävä vähintään 31 ja 32 artiklassa säädetyt vaatimukset täyttävä yleislääkärin erityiskoulutus
niin, että ensimmäiset koulutusohjelman suorittamisen jälkeen myönnetyt tutkintotodistukset, todistukset tai muut muodollista
kelpoisuutta osoittavat asiakirjat myönnetään viimeistään 1.1.1990.
Direktiivin 86/457 7 artiklan 1 kohta korvattiin direktiivin 93/16  36 artiklan 1 kohdan ensimmäisellä alakohdalla, jossa
toistetaan korvatun säännöksen sanamuoto ja säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on 1 päivästä tammikuuta 1995 alkaen asetettava edellytykseksi yleislääkärin ammatin harjoittamiselle sen
kansallisen sosiaaliturvajärjestelmän piirissä 30 artiklassa tarkoitettu tutkintotodistus, todistus tai muu muodollista kelpoisuutta
osoittava asiakirja, jollei saavutettuja oikeuksia koskevista säännöksistä muuta johdu.”
Edellä mainitun 36 artiklan 2 kohdassa, jolla korvattiin direktiivin 86/457 7 artiklan 2 kohta, toistetaan korvatun säännöksen
sisältö ja säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on määriteltävä tunnustamansa saavutetut oikeudet. Jäsenvaltioiden on kuitenkin tunnustettava oikeus harjoittaa
yleislääkärin ammattia kansallisen sosiaaliturvajärjestelmänsä piirissä ilman 30 artiklassa tarkoitettua tutkintotodistusta,
todistusta tai muuta muodollista kelpoisuutta osoittavaa asiakirjaa kaikkien niiden lääkäreiden osalta, joilla on 31 päivänä
joulukuuta 1994 tällainen oikeus 1–20 artiklan perusteella ja jotka ovat kyseiseen päivään mennessä sijoittautuneet ammattiaan
varten niiden alueelle 2 artiklan tai 9 artiklan 1 kohdan mukaisesti.”

Kansallinen lainsäädäntö
Direktiivi 86/457 saatettiin osaksi Italian lainsäädäntöä 8.8.1991 annetulla asetuksella (decreto legislativo) nro 256 (GURI
nro 191, 16.8.1991, jäljempänä asetus nro 256/91). Mainitun asetuksen 2 §:n ensimmäisessä kohdassa todetaan pääsääntönä, että
1.1.1995 lähtien yleislääkärin erikoiskoulutuksesta annettava tutkintotodistus muodostaa vaadittavan todistuksen kyseisen
ammatin harjoittamiselle kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän piirissä.
Asetuksen nro 256/91  6 §:n mukaan oikeus toimia yleislääkärinä myönnetään kuitenkin myös sellaisille lääkäreille, joilla
oli 31.12.1994 kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän piirissä oikeus harjoittaa yleislääkärin ammattia, eli heidän pätevyytensä
tunnustetaan edellä mainittua tutkintotodistusta vastaavaksi (jäljempänä vastaavuustodistus).
Yleislääkärin ammatin harjoittamista Italiassa kansallisessa terveydenhuoltojärjestelmässä hyväksyttynä yleislääkärinä säännellään
30.12.1992 annetun asetuksen (decreto legislativo) nro 502 (GURI nro 305, 30.12.1992), sellaisena kuin se on muutettuna 7.12.1993
annetulla asetuksella nro 517 (GURI nro 293, 15.12.1993), 8 §:n 1 momentin mukaan kansallisilla työehtosopimuksilla, jotka
tarkistetaan kolmen vuoden välein.
Pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikana voimassa ollut työehtosopimus (jäljempänä työehtosopimus) saatettiin voimaan 22.7.1996
annetulla tasavallan presidentin asetuksella nro 484 (GURI nro 220, 19.9.1996, s. 1). Tässä työehtosopimuksessa todetaan seuraavaa:
–        menettely vapaiden virkojen täyttämiseksi aloitetaan julkaisemalla alueittain yksi alueellinen luettelo lääkäreistä, jotka
on asetettu järjestykseen työehtosopimuksen 3 §:n mukaisesti laskettujen pisteiden perusteella (työehtosopimuksen 2 §)
–        luettelojen laatimiseksi ja lääkäreiden järjestyksen määrittämiseksi yleislääkärin todistuksesta myönnetään akateemisena todistuksena
12 pistettä. Työkokemuksen johdosta myönnetään 0,20 pistettä kustakin kuukaudesta perusterveydenhuollossa hyväksyttynä lääkärinä.
Lisäpisteitä voidaan myöntää tietyistä yleislääkärinä hoidetuista erityistehtävistä (työehtosopimuksen 3 §:n 1 momentti).
Työehtosopimuksessa todetaan vielä seuraavaa virkojen täyttämisestä alueilla, jotka kärsivät perusterveydenhuollon ja päivystyksen
osalta työvoimapulasta:
–        Aziende Sanitarie Locale (paikallisesta terveydenhuollosta vastaava julkinen laitos) varaa edellä mainituista viroista 20–40
prosenttia lääkäreille, joilla on asetuksen nro 256/91 2 §:ssä tarkoitettu yleislääkärin todistus ja 80–60 prosenttia viroista
lääkäreille, joilla on vastaavuustodistus (työehtosopimuksen 3 §:n 6 momentti). Mikäli kyseistä työehtosopimusta ei ole uudistettu
ajoissa, seuraavana vuonna kumpaankin ryhmään kuuluville lääkäreille myönnetään 50 prosentin kiintiö avoinna olevista viroista
(työehtosopimuksen loppumääräys nro 5)
–        laitoskohtainen luettelo täytettävistä viroista laaditaan laskemalla yhteen pisteet, jotka hakija on saanut asetuksen nro
256/91 2 §:ssä tarkoitetun alueellisen listan perusteella, ja pisteet, jotka hän on saanut alueella asumisen johdosta, sekä
pisteet, jotka myönnetään siitä syystä, että hakija asuu työvoimapulasta kärsivällä alueella (työehtosopimuksen 20 §:n 6 momentti).
Regione Puglia päätti aluevaltuustonsa 29.4.1998 tekemällä päätöksellä nro 1245, että vuonna 1998 40 prosenttia viroista,
joilla on tarkoitus varmistaa työvoimapulasta kärsivien alueiden virkojen täyttö, ja täyttämättä jääneistä viroista osoitetaan
lääkäreille, joilla on yleislääkärin tutkintotodistus ja 60 prosenttia mainituista viroista lääkäreille, joilla on vastaavuustodistus.
Vuonna 1999 mainittuihin kahteen ryhmään kuuluville lääkäreille varattujen virkojen prosenttiosuuksia muutettiin siten, että
molemmille ryhmille osoitettiin 50 prosenttia viroista.

Pääasian oikeudenkäynnit ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian oikeudenkäynnit ovat seurausta siitä, että työvoimapulasta kärsivien alueiden avointen virkojen osalta eräät lääkärit,
joilla oli asetuksen nro 256/91 2 §:ssä tarkoitettu yleislääkärin erikoiskoulutuksesta annettu tutkintotodistus ja joilla
oli tämän lisäksi 31.12.1994 oikeus toimia lääkärinä kansallisen sosiaaliturvajärjestelmän piirissä, yrittivät hakea sekä
virkoja, jotka oli varattu lääkäreille, joilla oli mainittu tutkintotodistus, että virkoja, jotka oli varattu lääkäreille,
joilla oli vastaavuustodistus. Kyseiset lääkärit yrittivät lisäksi saada hyväkseen ne 12 pistettä, jotka myönnetään mainitun
tutkintotodistuksen haltijoille, vaikka he hakivat virkoja kiintiöstä, johon kuuluvat virat oli varattu henkilöille, joilla
oli vastaavuustodistus.
Regione Puglia päätti ensin, että vaikka lääkärit, joilla oli sekä yleislääkärin erikoiskoulutuksesta annettu tutkintotodistus
että 31.12.1994 oikeus toimia lääkärinä kansallisen sosiaaliturvajärjestelmän piirissä, saattoivat hakea virkoja molemmista
kiintiöistä, heillä ei kuitenkaan ollut oikeutta – mikäli he päättivät hakea virkaa kiintiöstä, joka oli varattu lääkäreille,
joilla oli vastaavuustodistus – vaatia edukseen niitä 12:ta pistettä, jotka myönnettiin edellä mainitun tutkintotodistuksen
johdosta. Regione Puglia määräsi näin paikallisesta terveydenhuollosta vastaavat julkiset laitoksensa vähentämään vuoden 1998
menettelyn osalta ne 12 pistettä, jotka oli myönnetty mainituille lääkäreille.
Mainitut laitokset toimivat Regione Puglian ohjeiden mukaisesti ja kieltäytyivät näin ollen myöntämästä sen kiintiön osalta,
joka oli varattu lääkäreille, joilla oli vastaavuustodistus, hakijoille, joilla oli molemmat edellä mainitut todistukset,
tutkintotodistuksen johdosta myönnettäviä 12:ta pistettä.
Berardi ym. ja Vaira ym. nostivat Tribunale amministrativo regionale per la Pugliassa kanteen eräiden näiden laitosten – mukaan
luettuna Azianda Unità Sanitaria Locale BA/4 – tekemistä päätöksistä ja väittivät, että kyseiset päätökset olivat lainvastaisia,
koska ne oli tehty soveltamalla virheellisesti työehtosopimuksen 2, 3 ja 20 §:ää.
Ennakkoratkaisua pyytänyttä tuomioistuinta pyydettiin ottamaan kantaa Regione Puglian omaksuman tulkinnan lainmukaisuuteen,
ja se totesi ensinnäkin, että lääkäreillä, joilla oli molemmat pätevyystodistukset, oli oikeus hakea kaikkia virkoja, mutta
heille ei voitu myöntää niitä 12:ta pistettä, jotka myönnettiin tutkintotodistuksen haltijoille, mikäli he hakivat vastaavuustodistuksen
haltijoille varattuja virkoja.
Tällä välin Consiglio di Stato (Italia) oli kuitenkin todennut 15.3.2000 antamassaan tuomiossa nro 1407 (jäljempänä Consiglio
di Staton tuomio), jonka se antoi erään toisen alueen hallintotuomioistuimen tuomiosta tehdyn valituksen johdosta, ensinnäkin,
että lääkärit, jotka nimitetään työvoimapulasta kärsivien alueiden virkojen täyttöä varten, on valittava yhdestä alueellisesta
luettelosta, vaikka kyseisten virkojen täyttöä varten onkin sovittu kahdesta eri kiintiöstä, joista toinen on varattava lääkäreille,
joilla on yleislääkärin tutkintotodistus, ja toinen lääkäreille, joilla on vastaavuustodistus, ja lisäksi, että ensin mainittuun
ryhmään kuuluvat lääkärit, joilla oli myös 31.12.1994 oikeus toimia lääkärinä kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän piirissä,
voivat hakea virkaa molemmista kiintiöistä siten, että tällaisessa tilanteessa heille on myönnettävä kokonaisuudessaan työehtosopimuksen
3 §:n 1 momentissa säädetyt 12 pistettä, koska voimassa olevassa lainsäädännössä ei säädetä erottelusta todistusten suhteen
tältä osin.
Saatuaan tiedon edellä mainitusta tuomiosta Regione Puglia päätti muuttaa aiemmin omaksumaansa kantaa eikä enää kieltäytynyt
ottamasta vuoden 1999 menettelyssä huomioon niitä 12:ta pistettä, jotka myönnettiin yleislääkärin tutkintotodistuksen haltijoille.
Mainitun alueen julkisen terveydenhuollon laitokset ryhtyivät täten käyttämään tätä uutta tapaa jakaa työvoimapulasta kärsivien
alueiden virat. Vuoden 1998 menettely jäi kuitenkin ennalleen.
Fascicolo ym. ja De Benedictis ym., jotka ovat lääkäreitä, joilla on ainoastaan vastaavuustodistus, nostivat puolestaan kanteen
ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa tästä Regione Puglian omaksumasta uudesta kannasta ja kyseisen alueen julkisen
terveydenhuollon laitosten tämän johdosta toteuttamista toimenpiteistä. He väittävät, että sillä, että lääkärit, jotka ovat
hankkineet pätevyytensä ennen 1.1.1995 ja joilla on yleislääkärin erikoiskoulutuksesta annettu tutkintotodistus, otetaan huomioon
kahdessa virkakiintiössä ja että heidän hyväkseen luetaan tämän lisäksi mainitun tutkintotodistuksen perusteella annettavat
pisteet, tehdään täysin tyhjäksi mahdollisuus soveltaa direktiiveillä 86/457 ja 93/16 luotua vastaavuusperiaatetta.
Sen ratkaistavaksi esitettyjen kahden oikeudenkäyntien joukon osalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin yhtyy Consiglio
di Staton kantaan, jonka mukaan lääkärit, joilla on yleislääkärin erikoiskoulutuksen johdosta annettu tutkintotodistus, voivat
hakea kaikkia työvoimapulasta kärsiville alueille varattuja virkoja. Sitä vastoin se ei hyväksy Consiglio de Staton kantaa
siltä osin, kuin kyse on 12 pisteen myöntämisestä mainituille lääkäreille, jos he hakevat virkaa siitä virkakiintiöstä, joka
on varattu lääkäreille, joilla on vastaavuustodistus. Tältä osin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että Consiglio
di Staton ratkaisu vaikuttaa olevan ristiriidassa sen seikan kanssa, että yhteisön lainsäätäjä on direktiiveissä 86/457 ja
93/16 katsonut tarpeelliseksi suojella sellaisilla lääkäreillä, joilla ei ole tutkintotodistusta, todistusta ja muuta muodollista
kelpoisuutta osoittavaa asiakirjaa mutta joilla oli oikeus harjoittaa yleislääkärin ammattia 31.12.1994, ollutta saavutettua
oikeutta harjoittaa yleislääkärin ammattia ja sulkenut tällä näin pois mahdollisuuden erotella hierarkkisesti kahta kyseistä
lääkäriryhmää.
Tässä tilanteessa Tribunale amministrativo regionale per Puglia päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle
seuraavat kolme ennakkoratkaisukysymystä, jotka ovat sanamuodoltaan samanlaiset kummassakin ennakkoratkaisupyynnössä:
”1)      Onko 31.12.1994 mennessä hankitun pätevyyden katsottava yleislääkärin ammatin harjoittamiseksi vastaavan direktiivin 86/457/ETY
7 artiklan 2 kohdan ja direktiivin 93/16/ETY 36 artiklan 2 kohdan nojalla yleislääkärin erityiskoulutuksen suorittamiseen
perustuvaa tutkintotodistusta?
2)      Voivatko jäsenvaltiot soveltaa 1.1.1995 alkaen yleislääkärin tutkintotodistuksen saamisen perusteella lääkäreihin, jotka ovat
tämän todistuksen lisäksi saavuttaneet pätevyyden lääkärintoimen harjoittamiseen 31.12.1994 mennessä, järjestelmää, joka on
heille edullinen sen vuoksi, että he voivat hakea virkoja laajemmassa kiintiössä kuin ne lääkärit, joilla on vain toinen näistä
pätevyyttä osoittavista asiakirjoista?
3)      Jos edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi ja kun otetaan huomioon saavutettujen oikeuksien suoja, voivatko jäsenvaltiot
myöntää edellä mainitun edellytyksen johdosta kyseisille lääkäreille vielä erityisemmän kohtelun myöntämällä heille aina lisäpisteitä
yleislääkärin tutkintotodistuksen perusteella?”
Yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 12.2.2002 antamalla määräyksellä asiat C‑10/02 ja C-11/02 yhdistettiin kirjallista ja
suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.

Ennakkoratkaisukysymykset

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko ennen 1.1.1995 hankitun pätevyyden harjoittaa
yleislääkärin ammattia kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän piirissä katsottava vastaavan direktiivin 93/16  36 artiklan
2 kohdan nojalla yleislääkärin erityiskoulutuksen suorittamiseen perustuvaa tutkintotodistusta mainitun toimen harjoittamiseksi?
Esillä olevassa asiassa ei ole kiistetty sitä, että yleislääkärin toimen harjoittamisen vähimmäisedellytyksenä on se, että
henkilöllä on jompikumpi edellisessä kohdassa mainituista kelpoisuutta osoittavista asiakirjoista. Ennakkoratkaisupyynnöistä
ilmenee, että ensimmäinen kysymys koskee pääpiirteissään sen selvittämistä, onko nyt esillä olevassa asiassa sovellettava
kansallinen järjestelmä, jonka mukaisesti kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän lääkärinvirat täytetään, yhteensopiva edellä
mainitun 36 artiklan 2 kohdan kanssa, kun otetaan huomioon se seikka, että mainitussa järjestelmässä hakijoilla, joilla on
yleislääkärin erityiskoulutuksen suorittamiseen perustuva tutkintotodistus, ja hakijoilla, joilla on ainoastaan vastaavuustodistus,
ei ole kyseessä olevia virkoja täytettäessä välttämättä samat mahdollisuudet tulla valituiksi.
Aluksi on todettava, että direktiivin 93/16  30–41 artiklalla pyritään yhdenmukaistamaan yleislääkärin erityiskoulutuksen
suorittamiseen perustuvia tutkintotodistuksia, todistuksia ja muita muodollista kelpoisuutta osoittavia asiakirjoja koskevat
vähimmäisvaatimukset lääkärien vapaan liikkuvuuden helpottamiseksi (ks. kyseisen direktiivin 20.–23. perustelukappale). Tämän
päämäärän mukaisesti direktiivin 36 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että yleislääkärin ammatin harjoittamiseksi
kansallisen sosiaaliturvajärjestelmän piirissä on edellytettävä, että henkilöllä on kyseisen erityiskoulutuksen suorittamiseen
perustuva tutkintotodistus, todistus tai muu muodollista kelpoisuutta osoittava asiakirja, jollei saavutettuja oikeuksia koskevista
säännöksistä muuta johdu.
Tässä yhteydessä direktiivin 93/16  36 artiklan 2 kohdassa täsmennetään seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on määriteltävä tunnustamansa
saavutetut oikeudet. Jäsenvaltioiden on kuitenkin tunnustettava oikeus harjoittaa yleislääkärin ammattia kansallisen sosiaaliturvajärjestelmänsä
piirissä – – kaikkien niiden lääkäreiden osalta, joilla on 31 päivänä joulukuuta 1994 tällainen oikeus 1–20 artiklan perusteella
ja jotka ovat kyseiseen päivään mennessä sijoittautuneet ammattiaan varten niiden alueelle 2 artiklan tai 9 artiklan 1 kohdan
mukaisesti.”
Kyseisessä säännöksessä jäsenvaltioille annetaan harkintavaltaa saavutettujen oikeuksien määrittelemisessä, ja tälle harkintavallalle
on asetettu vain yksi ainoa edellytys, jonka mukaan jäsenvaltioiden on tunnustettava sellaisten lääkäreiden saavutetut oikeudet,
joilla ei ole yleislääkärin tutkintotodistusta mutta joiden jossakin toisessa jäsenvaltiossa saamat tutkintotodistukset, todistukset
tai muut muodollista kelpoisuutta osoittavat asiakirjat on tunnustettu kyseisessä jäsenvaltiossa ennen 1.1.1995 ja jotka ovat
saaneet myös ennen tätä päivämäärää oikeuden harjoittaa lääkärin ammattia yleislääkärinä kansallisessa sosiaaliturvajärjestelmässä
(ks. yhdistetyt asiat C-69/96–C-79/96, Garofalo ym., tuomio 16.10.1997, Kok. 1997, s. I-5603, 29 ja 30 kohta).
Ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastaamiseksi on ensinnäkin todettava, että kuten direktiivin 93/16  36 artiklan 2
kohdan sanamuodosta ilmenee, kyseisessä säännöksessä ei edellytetä, että jäsenvaltiot hyväksyvät saavutetut oikeudet saman
arvoisiksi kuin yleislääkärin erityiskoulutuksen suorittamiseen perustuvan tutkintotodistuksen. Kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla
vähimmäisedellytyksellä, joka koskee niiden lääkäreiden joukkoa, joiden saavutetut oikeudet on tunnustettava, ei pyritä määrittämään
täsmällisesti sen suojelun laajuutta, joka kyseessä olevan jäsenvaltion on myönnettävä mainittujen oikeuksien osalta.
Toiseksi tämän edellytyksen tarkoituksena on välttää tilanteet, joissa lääkärit, jotka ovat käyttäneet yhteisön direktiiveissä
taattua sijoittautumisvapautta ja jotka ovat saaneet ennen 1.1.1995 oikeuden harjoittaa yleislääkärin ammattia vastaanottavan
jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmässä, menettäisivät tämän oikeuden sen vuoksi, ettei heillä ole uusia direktiivissä 93/16
tarkoitettuja tutkintotodistuksia, todistuksia tai muita muodollista kelpoisuutta osoittavia asiakirjoja (ks. em. asia Garofalo
ym., tuomion 31 kohta).
Riittää siis, kun todetaan, että vaikka kyseisen edellytyksen johdosta voidaan tällaisen rajat ylittävän tekijän läsnä ollessa
vaatia, että saavutetuille oikeuksille myönnetään laajempi suoja, kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevissa asioissa
on – kuten istunnossa vahvistettiin – kyse täysin sisäisistä tilanteista.
Näissä olosuhteissa on todettava, että pelkästään sillä seikalla, että johtuen sen kansallisen järjestelmän ominaispiirteistä,
jonka mukaisesti täytetään lääkärinvirat työvoimapulasta kärsivillä alueilla, yleislääkärin erityiskoulutuksen suorittamiseen
perustuvien tutkintotodistuksen haltijoilla yhtäältä ja niillä, joilla oli ainoastaan vastaavuustodistus, toisaalta ei ollut
kyseisiä virkoja täytettäessä samat mahdollisuudet tulla valituiksi, ei loukata direktiivin 93/16  36 artiklan 2 kohtaa.
Edellä esitetyn johdosta ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava siten, että direktiivin 93/16  36 artiklan
2 kohdassa ei velvoiteta jäsenvaltioita katsomaan yleislääkärien virkoihin pääsyn osalta, että ennen 1.1.1995 hankittu pätevyys
harjoittaa yleislääkärin ammattia kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän piirissä vastaa yleislääkärin erityiskoulutuksen
suorittamiseen perustuvaa tutkintotodistusta.

Toinen ja kolmas kysymys
Toisella ja kolmannella kysymyksellään, jotka on tutkittava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee pääpiirteissään
sitä, onko direktiivin 93/16  36 artiklan 2 kohdan kanssa ristiriidassa se, että jäsenvaltiot myöntävät niille lääkäreille,
joilla on sekä yleislääkärin tutkintotodistus että ennen 31.12.1994 hankittu pätevyys harjoittaa yleislääkärin ammattia kansallisen
terveydenhuoltojärjestelmän piirissä
–        laajemman virkakiintiön kuin lääkäreille, joilla on joko kyseinen tutkintotodistus tai edellä mainittu pätevyys, sallimalla
heidän hakea virkaa samaan aikaan molemmista virkakiintiöistä
–        vielä edullisemman kohtelun myöntämällä kyseisenlaisille lääkäreille – heidän hakiessaan virkaa kiintiössä, jonka virat on
varattu lääkäreille, jotka ovat hankkineet pätevyyden harjoittaa kyseistä ammattia ennen 31.12.1994 – lisäpisteitä edellä
mainitun tutkintotodistuksen perusteella?
Berardin ym:iden ja Vairan ym:iden mukaan virkakiintiöjärjestelmä ei ole ristiriidassa direktiivin 93/16  36 artiklan 2 kohdassa
tarkoitetun velvollisuuden kanssa, jonka mukaan oikeus harjoittaa yleislääkärin ammattia on tunnustettava sellaisille, toisesta
jäsenvaltiosta lähtöisin oleville lääkäreille, jotka ovat asettautuneet vastaanottavaan jäsenvaltioon ja jotka ovat hankkineet
yleislääkärin pätevyyden ennen 1.1.1995.
Mainitut kantajat väittävät lisäksi, että on lainmukaista, että hakijoilla, jotka täyttävät ”molemmat pätevyysvaatimukset”,
on käytettävissään laajempi virkakiintiö. Kaikki edellä mainitun tutkintotodistuksen hankkimiseen käytetty vaivannäkö oikeuttaa
sen, että sille annetaan enemmän arvoa kuin lääkärintoimen harjoittamiselle vastaavanpituisen jakson ajan. Lisäksi, jos tästä
tutkintotodistuksesta ei myönnettäisi kyseisiä 12:ta pistettä, todistuksen haltijat saatettaisiin epäedullisempaan asemaan
kuin ne henkilöt, jotka vaaditun kahden vuoden koulutuksen suorittamisen sijasta harjoittivat lääkärintointa ja keräsivät
näin ylimääräisiä kokemuspisteitä.
Komissio katsoo vastaavasti, että kun otetaan huomioon jäsenvaltioilla oleva harkintavalta saavutettujen oikeuksien määrittämisessä,
ne yksityiskohtaiset menettelysäännöt, joiden mukaisesti lääkärit, joilla oli ainoastaan ennen 1.1.1995 hankittu ammatillinen
pätevyys, voivat osallistua julkisiin hakumenettelyihin jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän piiriin kuuluviin virkoihin
pääsemiseksi, ne mahdolliset virkakiintiöt, jotka heille on varattu, ja myös heille valintamenettelyssä myönnettävät pisteet
jäävät direktiivin 93/16 soveltamisalan ulkopuolelle.
De Benedictis ym. sitä vastoin väittävät, että jäsenvaltiot eivät voi 1.1.1995 jälkeen soveltaa niiden lääkäreiden osalta,
joilla on yleislääkärin tutkintotodistus ja jotka ovat tämän lisäksi hankkineet ennen 31.12.1994 pätevyyden harjoittaa yleislääkärin
ammattia, sellaista suotuisaa järjestelmää, jolle on ominaista laajempi virkakiintiö kuin se kiintiö, joka osoitetaan niille
henkilöille, joilla on ainoastaan toinen pätevyyttä osoittavista asiakirjoista.
Kuten tämän tuomion 30 kohdassa todetaan, direktiivin 93/16  36 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltioille myönnettyyn toimivaltaan
määrittää saavutetut oikeudet liittyy ainoastaan yksi edellytys, joka koskee ainoastaan lääkäreitä, jotka ovat käyttäneet
oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ja jotka ovat hankkineet oikeutensa harjoittaa yleislääkärin ammattia vastaanottavan jäsenvaltion
sosiaaliturvajärjestelmän piirissä. Yhteisön lainsäätäjän tavoitteleman päämäärän mukaisesti (ks. tämän tuomion 28 kohta)
mainittu edellytys ei näin ollen voi koskea tilanteita, joihin ei liity rajat ylittävää tekijää.
Näin ollen täysin sisäisissä tilanteissa, kuten pääasiassa kyseessä olevassa tilanteessa, vastaanottava jäsenvaltio voi määrittää
haluamallaan tavalla saavutettujen oikeuksien laajuuden.
Tältä osin pitää paikkansa, että – sikäli kuin kansalliset perustelut luoda nyt esillä olevan tapauksen tavoin kaksi eri virkakiintiötä,
joista toinen lääkäreille, joilla on yleislääkärin tutkintotodistus, ja toinen niille, joilla on vastaavuustodistus, perustuvat
pyrkimykseen suojella viimeksi mainittuun ryhmään kuuluvien lääkäreiden saavutettuja oikeuksia – sallimalla yhteen ryhmään
kuuluvien lääkäreiden hakea virkaa samanaikaisesti molemmista virkakiintiöistä, heikennetään näille viimeksi mainituille myönnettyä
suojelua. Tällaisella säännöstöllä ei kuitenkaan itsessään loukata direktiivin 93/16  36 artiklan 2 kohtaa, sillä mainitussa
artiklassa jätetään jäsenvaltioille vapaus määrittää saavutetut oikeudet.
Lisäksi on täsmennettävä, että direktiivin 93/16  36 artiklan 2 kohtaa ei loukata myöskään myöntämällä lisäpisteitä yleislääkärin
tutkintotodistuksen suorittamisen perusteella lääkäreille, kun he hakevat virkoja, jotka on varattu niille, jotka olivat ennen
31.12.1994 hankkineet pätevyyden harjoittaa yleislääkärin ammattia kansallisen sosiaaliturvajärjestelmän piirissä.
Edellä esitetyillä perusteilla toiseen ja kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava siten, että direktiivin 93/16
36 artiklan 2 kohdan kanssa ristiriidassa  ei ole se, että jäsenvaltiot myöntävät niille lääkäreille, joilla on sekä yleislääkärin
tutkintotodistus että ennen 31.12.1994 hankittu pätevyys harjoittaa yleislääkärin ammattia kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän
piirissä
–        laajemman virkakiintiön kuin lääkäreille, joilla on joko kyseinen tutkintotodistus tai edellä mainittu pätevyys, sallimalla
heidän hakea virkaa samaan aikaan molemmista virkakiintiöistä
–        vielä edullisemman kohtelun myöntämällä kyseisenlaisille lääkäreille – heidän hakiessaan virkaa kiintiössä, jonka virat on
varattu lääkäreille, jotka ovat hankkineet pätevyyden harjoittaa kyseistä ammattia ennen 31.12.1994 – lisäpisteitä edellä
mainitun tutkintotodistuksen perusteella.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Muille kuin asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida
määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Lääkäreiden vapaan liikkuvuuden sekä heidän tutkintotodistustensa, todistustensa, ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien
asiakirjojensa vastavuoroisen tunnustamisen helpottamisesta 5 päivänä huhtikuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/16/ETY
36 artiklan 2 kohdassa ei velvoiteta jäsenvaltioita katsomaan yleislääkärien virkoihin pääsyn osalta, että ennen 1.1.1995
hankittu pätevyys harjoittaa yleislääkärin ammattia kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän piirissä vastaa yleislääkärin
erityiskoulutuksen suorittamiseen perustuvaa tutkintotodistusta.
2)
Direktiivin 93/16  36 artiklan 2 kohdan kanssa ristiriidassa  ei ole se, että jäsenvaltiot myöntävät niille lääkäreille, joilla
on sekä yleislääkärin tutkintotodistus että ennen 31.12.1994 hankittu pätevyys harjoittaa yleislääkärin ammattia kansallisen
terveydenhuoltojärjestelmän piirissä
–
laajemman virkakiintiön kuin lääkäreille, joilla on joko kyseinen tutkintotodistus tai edellä mainittu pätevyys, sallimalla
heidän hakea virkaa samaan aikaan molemmista virkakiintiöistä
–
vielä edullisemman kohtelun myöntämällä kyseisenlaisille lääkäreille – heidän hakiessaan virkaa kiintiössä, jonka virat on
varattu lääkäreille, jotka ovat hankkineet pätevyyden harjoittaa kyseistä ammattia ennen 31.12.1994 – lisäpisteitä edellä
mainitun tutkintotodistuksen perusteella.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.