CELEX: 62007TJ0236
EUGFL
Garantisektionen
afslutning af regnskaber
regnskabsåret 2006
datoen for anvendelsen af artikel 32, stk. 5, første afsnit, i forordning (EF) nr. 1290/2005
bindende virkning af en ensidig erklæring fra Kommissionen, der er vedlagt som bilag til et protokollat fra et møde i Coreper

Retsforskrifter

Forordning (EØF) nr. 595/91
Rådets forordning (EØF) nr. 595/91 af 4. marts 1991 om uregelmæssigheder og tilbagebetaling af beløb, der uberettiget er udbetalt
inden for rammerne af finansieringen af den fælles landbrugspolitik samt om oprettelse af et informationssystem på dette område
samt om ophævelse af forordning (EØF) nr. 283/72 (EFT L 67, s. 11) bestemmer i artikel 3:
»1.      I de to første måneder efter hvert kvartals udløb sender medlemsstaterne Kommissionen en opgørelse over de uregelmæssigheder,
om hvilke der foreligger en rapport som det første led i en administrativ eller retslig forfølgning.
I denne forbindelse giver de så vidt muligt oplysning om:
–        hvilken bestemmelse, der er blevet overtrådt
–        udgiftens art og størrelse; i tilfælde, hvor der ikke er foretaget udbetaling, det beløb, som ville være uberettiget udbetalt,
hvis uregelmæssigheden ikke var blevet opdaget, undtagen fejltagelser eller forsømmelser fra de erhvervsdrivendes side, der
er opdaget inden udbetaling, og som ikke giver anledning til administrative eller retslige sanktioner
–        hvilke fælles markedsordninger og hvilken vare eller hvilke varer henholdsvis hvilken foranstaltning det drejer sig om
–        på hvilket tidspunkt eller i hvilket tidsrum uregelmæssigheden er begået
–        hvilke fremgangsmåder, der er benyttet ved uregelmæssighedens begåelse
–        hvorledes uregelmæssigheden er blevet opdaget
–        hvilke af medlemsstaternes kontorer eller organer, der har konstateret uregelmæssigheden
–        de finansielle følger og mulighederne for gennemførelse af tilbagebetaling
–        datoen og kilden for den første oplysning, som har givet anledning til formodning om en uregelmæssighed
–        datoen for uregelmæssighedens konstatering
–        i givet fald de berørte medlemsstater og tredjelande
–        angivelse af de implicerede fysiske og juridiske personer, undtagen i de tilfælde, hvor denne angivelse ikke kan være til
nytte i bekæmpelsen af uregelmæssigheder som følge af den pågældende uregelmæssigheds karakter.
2.      Såfremt visse af disse oplysninger, særlig oplysninger om de ved uregelmæssighedens begåelse benyttede fremgangsmåder og om,
hvorledes uregelmæssigheden er blevet opdaget, ikke foreligger, supplerer medlemsstaterne i videst muligt omfang oplysningerne,
når de følgende kvartalsopgørelser sendes til Kommissionen.
3.      Hvis nationale bestemmelser foreskriver tavshedspligt under sagsbehandlingen, er videregivelse af disse oplysninger betinget
af en tilladelse fra den kompetente juridiske myndighed.«
Samme forordnings artikel 5, stk. 1, bestemmer, at »[i] de første to måneder efter hvert kvartals udløb giver medlemsstaterne
Kommissionen underretning om forfølgning, der er indledt som følge af uregelmæssigheder, der er meddelt i henhold til artikel
3, samt om væsentlige ændringer i denne forfølgning […]«. Samme bestemmelses stk. 2 bestemmer, at »[s]kønner en medlemsstat,
at der ikke vil kunne opnås eller forventes fuldstændig tilbagebetaling, giver den i en særlig meddelelse Kommissionen underretning
om det ikke-tilbagebetalte beløb og redegør for, hvorfor beløbet efter dens mening bør afholdes af Fællesskabet eller af medlemsstaten«,
at »[o]plysningerne bør være tilstrækkelig detaljerede til, at Kommissionen i overensstemmelse med artikel 8, stk. 2, i forordning
(EØF) nr. 729/70 kan træffe afgørelse om, hvem der skal bære de finansielle følger«, og at »[d]enne afgørelse træffes efter
fremgangsmåden i artikel 5 i samme forordning«.

Forordning (EF) nr. 1287/95
Artikel 1, nr. 2), i Rådets forordning (EF) nr. 1287/95 af 22. maj 1995 om ændring af forordning (EØF) nr. 729/70 om finansiering
af den fælles landbrugspolitik (EFT L 125, s. 1) har følgende ordlyd:
»Artikel 5 affattes således:
»Artikel 5
[…]
2.      […]
c)      […] En afvisning af finansiering kan ikke vedrøre udgifter, der er afholdt mere end 24 måneder forud for den dato, hvor Kommissionen
skriftligt meddelte den pågældende medlemsstat resultaterne af sin efterforskning. Denne bestemmelse finder dog ikke anvendelse
på de finansielle konsekvenser, der skal drages
–        af uregelmæssigheder som omhandlet i artikel 8, stk. 2
–        […]««

Forordning (EØF) nr. 1258/1999
Rådets forordning (EØF) nr. 729/70 af 21. april 1970 om finansiering af den fælles landbrugspolitik (EFT 1970 I, s. 196),
senest ændret ved forordning nr. 1287/95, indeholder almindelige regler for finansieringen af den fælles landbrugspolitik.
Rådets forordning (EF) nr. 1258/1999 af 17. maj 1999 om finansiering af den fælles landbrugspolitik (EFT L 160, s. 103), der
er trådt i stedet for forordning nr. 729/70, anvendes for udgifter, der afholdes fra den 1. januar 2000.
I henhold til artikel 1, stk. 2, litra b), og artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 729/70 samt artikel 1, stk. 2, litra b),
og artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 1258/1999 finansierer Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL),
Garantisektionen, interventioner til regulering af disse markeder, som foretages efter Fællesskabets regler, inden for rammerne
af de fælles markedsordninger for landbruget.
Artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 1258/1999 har følgende ordlyd:
»Kommissionen træffer beslutning om, hvilke udgifter der skal udelukkes fra den i artikel 2 og 3 omhandlede fællesskabsfinansiering,
hvis den konstaterer, at udgifter ikke er afholdt i overensstemmelse med fællesskabsreglerne.
Forud for enhver beslutning om afvisning af finansiering skal de resultater, som Kommissionen er nået frem til ved sin efterprøvning,
samt den pågældende medlemsstats svar foreligge i form af skriftlige meddelelser, hvorefter de to parter forsøger at blive
enige om, hvilke konsekvenser der skal drages.
Hvis parterne ikke kan blive enige, kan medlemsstaten anmode om, at der inden for en frist på fire måneder indledes en forligsprocedure;
der udarbejdes en rapport om resultaterne af denne procedure, som meddeles Kommissionen og gennemgås af denne, inden der træffes
afgørelse om afvisning af finansiering.
Kommissionen anslår de beløb, der skal udelukkes, især på baggrund af det regelstridige forholds omfang. Kommissionen tager
i denne forbindelse hensyn til overtrædelsens art og grovhed samt til den økonomiske skade, der er påført Fællesskabet.
En afvisning af finansiering kan ikke vedrøre:
a)      udgifter som omhandlet i artikel 2, der er afholdt mere en 24 måneder forud for den dato, hvor Kommissionen skriftligt meddeler
den pågældende medlemsstat resultaterne af sin efterprøvning
b)      udgifter til en foranstaltning eller aktion som omhandlet i artikel 3, med hensyn til hvilken der er foretaget endelig udbetaling
mere end 24 måneder forud for den dato, hvor Kommissionen skriftligt meddeler den pågældende medlemsstat resultaterne af sin
efterprøvning.
Femte afsnit finder dog ikke anvendelse på de finansielle konsekvenser, der skal drages
a)      af uregelmæssigheder som omhandlet i artikel 8, stk. 2
b)      på grund af statsstøtte eller overtrædelser, som de i [artikel 88 EF] og [226 EF] omhandlede procedurer er indledt for.«
Artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 1258/1999 bestemmer:
»Tilbagebetales de nævnte beløb ikke fuldt ud, bærer Fællesskabet de finansielle følger af uregelmæssighederne eller forsømmelserne;
dette gælder dog ikke for uregelmæssigheder eller forsømmelser, som medlemsstaternes myndigheder eller organer kan gøres ansvarlige
for.
De tilbagebetalte beløb indbetales til de godkendte betalingsorganer, der trækker beløbene fra de udgifter, som finansieres
af fonden. Renter af tilbagebetalte eller for sent indbetalte beløb indbetales til fonden.«

Forordning (EF) nr. 1290/2005
Det følger af artikel 32, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 1290/2005 af 21. juni 2005 om finansiering af den fælles landbrugspolitik
(EUT L 209, s. 1), at »[i] forbindelse med fremsendelsen af årsregnskaberne som omhandlet i artikel 8, stk. 1, litra c), nr. iii),
sender medlemsstaterne Kommissionen en sammenfattende oversigt over de inddrivelsesprocedurer, der er iværksat som følge af
uregelmæssigheder, og som skal omfatte en fordeling af endnu ikke inddrevne beløb efter administrativ og/eller retslig procedure
og efter år svarende til den første administrative eller retslige konstatering af uregelmæssigheden«. Det præciseres ligeledes,
at »[m]edlemsstaterne stiller en detaljeret oversigt over de individuelle inddrivelsesprocedurer og over de individuelle endnu
ikke inddrevne beløb til rådighed for Kommissionen«.
Artikel 32, stk. 5, i forordning nr. 1290/2005 lyder således:
»Hvis inddrivelsen ikke har fundet sted inden for en frist på fire år efter datoen for den første administrative eller retslige
konstatering eller på otte år, hvis inddrivelsen er genstand for søgsmål ved de nationale domstole, bæres de finansielle konsekvenser
af den manglende inddrivelse af den pågældende medlemsstat med 50% og af fællesskabsbudgettet med 50%.
Den berørte medlemsstat anfører særskilt i den sammenfattende oversigt, der er omhandlet i stk. 3, første afsnit, de beløb,
for hvilke inddrivelsen ikke er foretaget inden for de frister, der er fastsat i første afsnit i dette stykke.
Fordelingen af den finansielle byrde som følge af manglende inddrivelse som omhandlet i første afsnit berører ikke den pågældende
medlemsstats forpligtelse til at gennemføre inddrivelsesprocedurerne i henhold til artikel 9, stk. 1, i denne forordning.
De således inddrevne beløb krediteres [Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL)] med 50% efter anvendelse af den i
denne artikels stk. 2 omhandlede tilbageholdelse.
Hvis det i forbindelse med inddrivelsesproceduren ved et administrativt eller retsligt instrument, som har endelig karakter,
konstateres, at der ikke foreligger nogen uregelmæssighed, anmelder den berørte medlemsstat til EGFL den finansielle byrde,
den har båret i medfør af første afsnit, som en udgift.
Hvis inddrivelsen, af årsager der ikke kan tilskrives den pågældende medlemsstat, imidlertid ikke kan finde sted inden for
den frist, der er anført i første afsnit af dette stykke, og det beløb, der skal inddrives, overskrider 1 mio. EUR, kan Kommissionen,
efter anmodning fra medlemsstaten, forlænge fristen med højst 50% af den oprindelige frist.«
I henhold til artikel 32, stk. 6, i forordning nr. 1290/2005 »[kan medlemsstaterne i] behørigt begrundede tilfælde […] beslutte
ikke at fortsætte inddrivelsen«. Bestemmelsen præciserer, at en sådan beslutning kan træffes i følgende tilfælde:
»a)      hvis de allerede påløbne og de yderligere forventede udgifter til inddrivelse tilsammen vil være større end det beløb, der
skal inddrives
b)      hvis inddrivelse ikke er mulig på grund af, at debitor eller de personer, der er juridisk ansvarlige for uregelmæssigheden,
er insolvente, hvilket skal være konstateret og anerkendt i henhold til den pågældende medlemsstats lovgivning.«
Det følger af samme bestemmelse, at »[d]en berørte medlemsstat skal i den sammenfattende oversigt, der er omhandlet i stk. 3,
første afsnit, særskilt angive de beløb, for hvilke det er blevet besluttet ikke at fortsætte inddrivelsesprocedurerne, samt
begrundelsen for beslutningen herom«.
Det følger af artikel 32, stk. 8, i forordning nr. 1290/2005, at »[e]fter at have fulgt den i artikel 31, stk. 3, omhandlede
procedure kan Kommissionen beslutte, at beløb, der er bogført til finansiering over fællesskabsbudgettet, kan udelukkes fra
fællesskabsfinansiering i følgende tilfælde:
a)      i henhold til stk. 5 og 6 i denne artikel, når den konstaterer, at uregelmæssighederne eller den manglende inddrivelse skyldes
uregelmæssigheder eller forsømmelighed, der kan tilskrives forvaltningen eller et andet officielt organ i en medlemsstat
b)      i henhold til stk. 6 i denne artikel, når den finder, at den begrundelse, der er angivet af medlemsstaten, ikke er tilstrækkelig
til, at dens beslutning om at indstille inddrivelsesproceduren er berettiget.«
Forordningens artikel 46 har følgende ordlyd:
»[…] I forordning […] nr. 595/91 foretages følgende ændringer:
1)      artikel 5, stk. 2, ophæves
2)      artikel 7, stk. 1, ophæves.«
Forordningens artikel 47, stk. 1, bestemmer, at »forordning nr. 25, forordning […] nr. 723/97 og forordning […] nr. 1258/1999
ophæves«.
Endelig præciserer artikel 49, stk. 1-3, vedrørende forordningens ikrafttrædelse følgende:
»[…] Denne forordning træder i kraft på syvendedagen efter offentliggørelsen i
Den Europæiske Unions Tidende
[den 18. august 2005].
Den finder anvendelse fra den 1. januar 2007 med undtagelse af artikel 18, stk. 4 og 5, som finder anvendelse fra sin ikrafttræden,
jf. dog artikel 47.
Dog finder følgende bestemmelser anvendelse fra den 16. oktober 2006:
–        […]
–        artikel 32, for så vidt angår tilfælde, der er indberettet i henhold til artikel 3 i forordning […] nr. 595/91, og som ikke
er fuldstændigt inddrevet pr. 16. oktober 2006
[…]«

Baggrund for tvisten
Den 12. februar 2007 fremsendte Forbundsrepublikken Tyskland en sammenfattende oversigt til Kommissionen over de inddrivelsesprocedurer,
der var iværksat som følge af uregelmæssigheder, i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 32, stk. 3, i forordning
nr. 1290/2005, idet der herved blev medtaget tilfælde, som henhører under bestemmelserne i artikel 5, stk. 2, i forordning
nr. 595/91. Den 30. marts 2007 fremsendte Kommissionen et dokument til Forbundsrepublikken Tyskland vedrørende beslutningen
om regnskabsafslutningen for regnskabsåret 2006, idet den heri redegjorde for den fremgangsmåde, der var anvendt ved beregningerne,
og idet den vedlagde en tabel, hvoraf det fremgik, hvilke beløb der skulle inddrives pr. udbetalende organ. Kommissionen havde
således fastlagt, at den ville anvende bestemmelserne i artikel 32, stk. 5, i forordning nr. 1290/2005 på samtlige tilfælde
af uregelmæssigheder, der var genstand for den første retsakt som led i en administrativ eller retslig forfølgning i overensstemmelse
med bestemmelserne i artikel 3 i forordning nr. 595/91. Forbundsrepublikken Tyskland er således blevet pålagt at afholde 50%
af beløbene svarende til to typer uregelmæssigheder:
–        uregelmæssigheder, der har været genstand for administrativ konstatering mere end fire år tidligere (otte år i tilfælde af
indbringelse af et søgsmål ved de nationale domstole), og som endnu ikke har givet anledning til inddrivelse
–        uregelmæssigheder, som har været genstand for administrativ konstatering eller anlæggelse af søgsmål ved de nationale domstole,
og som derefter har givet anledning til en særlig meddelelse efter artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91 inden for en
frist på mere end fire eller otte år, og for hvilke Kommissionen endnu ikke har vedtaget en beslutning om disses fordeling
på grundlag af bestemmelserne i artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 1258/1999.
Den 16. april 2007 forespurgte Forbundsrepublikken Tyskland Kommissionen om fremgangsmåden ved beregningen af det beløb, der
blev meddelt den 30. marts 2007, idet den præciserede, at delstaten Saarland ikke forstod beregningen. Ved e-mail af 18. april
2007 svarede Kommissionen Forbundsrepublikken Tyskland ved at redegøre for den metode, der var anvendt ved beregningen af
det beløb, som delstaten Saarland skyldte i henhold til bestemmelserne i artikel 32, stk. 5, i forordning nr. 1290/2005. Forbundsrepublikken
Tyskland anmodede ikke Kommissionen om yderligere oplysninger. Under det 14. møde i Komitéen for Landbrugsfondene den 20.
april 2007 fremkom Kommissionen på ny med visse opklarende bemærkninger om beregningsmetoden som svar til flere medlemsstater,
herunder Forbundsrepublikken Tyskland.
Ved beslutning 2007/327/EF af 27. april 2007 om afslutning af regnskaberne for medlemsstaternes betalingsorganer over de udgifter,
der finansieres af Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, for regnskabsåret 2006
(EUT L 122, s. 51, herefter »den anfægtede beslutning«) fastsatte Kommissionen en nedsættelse på 22 008 515,16 EUR af størrelsen
af den støtte, der var udbetalt til Forbundsrepublikken Tyskland.

Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 4. juli 2007 har Forbundsrepublikken Tyskland anlagt denne sag. Svarskriftet
blev indgivet den 26. september 2007, replikken den 26. november 2007 og duplikken den 14. januar 2008.
Forbundsrepublikken Tyskland har nedlagt følgende påstande:
–        Den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som Forbundsrepublikken Tyskland er blevet pålagt at afholde et beløb på
1 750 616,27 EUR.
–        Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–        Sagen afvises, for så vidt som det omhandlede beløb overstiger 1 602 814,31 EUR.
–        Frifindelse.
–        Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

Formaliteten
Parternes argumenter
Kommissionen har i sit svarskrift anført, at sagen skal afvises, for så vidt som den vedrører et beløb, der overstiger 1 602 814,31
EUR, hvilket svarer til størrelsen af det beløb, for hvilket den faktisk havde anvendt bestemmelserne i artikel 32, stk. 5,
i forordning nr. 1290/2005. Forbundsrepublikken Tyskland har således for det første begået fejl ved beregningen af halvdelen
af udgangsbeløbet på 3 347 636,98 EUR svarende til 34 tilfælde af inddrivelser, som den fandt anfægtelige, hvilket beløber
sig til 1 673 818,49 EUR og ikke 1 750 616,27 EUR, og for det andet har den med urette medregnet seks tilfælde af inddrivelse
uden forbindelse til artikel 32, stk. 5, i forordning nr. 1290/2005, svarende til et beløb på 71 004,18 EUR.
Forbundsrepublikken Tyskland har i replikken fastholdt sine påstande. Medlemsstaten har imidlertid ønsket delvist at ændre
indholdet af bestemmelserne i den anfægtede beslutning, som den har påstået annulleret, for at rette visse regnefejl og som
følge af forhold rejst under den skriftlige forhandling. Medlemsstaten har for det første erkendt at have beregnet beløbet
svarende til halvdelen af udgangsbeløbet på 3 347 636,98 EUR, som vedrører de 34 omtvistede uregelmæssigheder, forkert. For
det andet har medlemsstaten konstateret, at den med urette har medregnet seks tilfælde, som skulle afholdes fuldstændigt af
fællesskabsbudgettet med et beløb på 71 004,18 EUR. Endelig har den for det tredje anført, at den har udeladt tre tilfælde,
som den skulle afholde, svarende til 50% af et beløb på 862 413,65 EUR. Medlemsstaten har således præciseret, at den ønsker
at foretage en kompensation mellem de tilfælde, som den har medregnet med urette i stævningen, og en del af dem, som den har
udeladt.
Forbundsrepublikken Tyskland har, med henblik på at forklare, hvorfor den havde ændret bestemmelserne i den anfægtede beslutning,
som den har påstået annulleret, præciseret, at det ikke havde været muligt for den at afgøre, hvilke tilfælde der henhørte
under artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91, som der var taget hensyn til i den anfægtede beslutning, på tidspunktet
for indgivelsen af stævningen, idet Kommissionen aldrig havde fremsendt en liste til medlemsstaten over disse tilfælde, og
idet det alene var Kommissionens svarskrift, som havde muliggjort en berigtigelse af disse materielle fejl. Medlemsstaten
har ligeledes anført, at den forgæves havde henvendt sig til Kommissionen før indgivelsen af stævningen med henblik på at
opnå en liste over de tilfælde, der henhørte under disse bestemmelser.
Under retsmødet har Forbundsrepublikken Tyskland bekræftet at have frafaldet sine annullationspåstande vedrørende seks tilfælde
nævnt i stævningen, som skal afholdes fuldstændig af fællesskabsbudgettet med et beløb på 71 004,18 EUR. Retten har ført dette
til retsbogen.
Forbundsrepublikken Tyskland har endvidere bemærket, at den ikke var af den opfattelse, at den havde ændret sine påstande,
men at den omstændighed, at den medregnede tre nye tilfælde af uregelmæssigheder i sin annullationspåstand, skulle kvalificeres
som et nyt anbringende, som den var berettiget til at fremkomme med i replikken. Kommissionen har afvist dette argument.
Rettens bemærkninger
Det tilkommer Retten at tage stilling til, om de påstande, som Forbundsrepublikken Tyskland nar nedlagt i replikken, nemlig
påstanden om delvis annullation af den anfægtede beslutning, for så vidt som den overstiger et beløb på 1 602 814,31 EUR,
og for så vidt som den vedrører tre tilfælde af uregelmæssigheder, som medlemsstaten skal afholde 50% af, og som den havde
udeladt i stævningen, skal antages til realitetsbehandling.
I henhold til artikel 44, stk. 1, litra d), i Rettens procesreglement skal sagsøgeren nedlægge sine påstande i stævningen.
Det er således alene de påstande, der er nedlagt i stævningen, som kan tages i betragtning (Domstolens dom af 8.7.1965, sag
83/63, Krawczynski mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 105, org.ref.: Rec. s. 773, præmis 2), og sagens realitet skal alene
vurderes med hensyn til de påstande, som er nedlagt i stævningen (Domstolens dom af 25.9.1979, sag 232/78, Kommissionen mod
Frankrig, Sml. s. 2729, præmis 3).
I henhold til artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement kan nye anbringender fremsættes på betingelse af, at de støttes
på faktiske eller retlige omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Det fremgår af retspraksis, at denne
betingelse gælder i endnu højere grad ved enhver ændring af påstandene, og at såfremt der ikke foreligger faktiske eller retlige
omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne, er det alene de påstande, som er nedlagt i stævningen, der kan
tages i betragtning (dommen i sagen Krawczynski mod Kommissionen, nævnt i præmis 27 ovenfor, præmis 2).
I den foreliggende sag har Forbundsrepublikken Tyskland gjort gældende, at det ikke har været muligt for den på tidspunktet
for indgivelsen af stævningen at afgøre, hvilke tilfælde der var taget i betragtning i den anfægtede beslutning, idet Kommissionen
aldrig havde tilsendt den en liste over de tilfælde, der henhørte under bestemmelserne i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91,
og at det først var Kommissionens svarskrift, som gjorde det muligt for den at rette de materielle fejl.
Det skal imidlertid for det første bemærkes, at Forbundsrepublikken Tyskland fuldt ud kendte den beregningsmetode, som Kommissionen
gjorde brug af, når den anvendte bestemmelserne i artikel 32, stk. 5, i forordning nr. 1290/2005, idet der var redegjort herfor
ved tre lejligheder som anført i præmis 15 og 16 ovenfor. Kommissionen fremsendte således den 30. marts 2007, dvs. før vedtagelsen
af den anfægtede beslutning, et dokument til medlemsstaten vedrørende beslutningen om regnskabsafslutningen for regnskabsåret
2006, hvori der i bilag 3 detaljeret redegøres for denne fremgangsmåde. Kommissionen svarede i øvrigt Forbundsrepublikken
Tyskland den 18. april 2007, idet den på ny redegjorde for fremgangsmåden, og idet den anvendte den på delstaten Saarland.
Under det 14. møde i Komitéen for Landbrugsfondene den 20. april 2007 fremkom Kommissionen på ny med visse opklarende bemærkninger
om beregningsmetoden som svar til flere medlemsstater, herunder Forbundsrepublikken Tyskland. Som Kommissionen har understreget,
indeholdt dens svarskrift endelig ingen særlige forklaringer vedrørende den anvendte beregningsmetode.
Som Kommissionen har understreget, har den for det andet gennemført sine beregninger på grundlag af oplysninger, som medlemsstaterne
var forpligtede til at fremsende til den i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 6, litra f), i og bilag III, tabel
1, 2 og 5, til Kommissionens forordning (EF) nr. 885/2006 af 21. juni 2006 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning
(EF) nr. 1290/2005 for så vidt angår godkendelse af betalingsorganer og andre organer og regnskabsafslutning for EGFL og ELFUL
(EUT L 171, s. 90).
Forbundsrepublikken Tyskland, som således var i besiddelse af fremgangsmetoden og de relevante oplysninger, var således i
princippet i stand til ved indgivelsen af stævningen selv at fastlægge de tilfælde henhørende under bestemmelserne i artikel
5, stk. 2, i forordning nr. 595/91, som Kommissionen havde taget i betragtning i den anfægtede beslutning. Medlemsstaten har
under alle omstændigheder ikke godtgjort, at ændringen af påstandene skyldtes faktiske eller retlige omstændigheder, som er
kommet frem under den skriftlige forhandling. Følgelig skal medlemsstatens påstande afvises, for så vidt som de overstiger
et beløb på 1 602 814,31 EUR.
Endelig skal det præciseres, at selv om Forbundsrepublikken Tyskland under retsmødet fandt, at den ikke havde ændret sine
påstande, men at medtagelsen af tre nye tilfælde af uregelmæssigheder i annullationspåstanden skulle kvalificeres som et nyt
anbringende, er dette synspunkt under alle omstændigheder uden betydning for formaliteten, idet sagsøgeren – som understreget
af Kommissionen under retsmødet – i henhold til procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), og artikel 48, stk. 2, skal
angive en kort fremstilling af søgsmålsgrundene i stævningen, og idet fremsættelsen af nye anbringender er underlagt en betingelse
om, at de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

Om realiteten
Forbundsrepublikken Tyskland har fremført to anbringender til støtte for sine påstande. Medlemsstaten har for det første anført,
at Kommissionen har begået en retlig fejl ved anvendelsen af artikel 32, stk. 5, i forordning nr. 1290/2005, og er for det
andet af den opfattelse, at Kommissionen har tilsidesat sin ensidige erklæring af 4. maj 1995.
Det første anbringende vedrørende en retlig fejl ved anvendelsen af artikel 32, stk. 5, i forordning nr. 1290/2005
–       Parternes argumenter
Forbundsrepublikken Tyskland er af den opfattelse, at Kommissionen har begået en retlig fejl ved fra den 16. oktober 2006
at anvende bestemmelsen om, at medlemsstaten pålægges at afholde 50% af de beløb, som den ikke har inddrevet inden for en
frist på fire år efter datoen for den første administrative eller retslige konstatering eller på otte år, hvis inddrivelsen
er genstand for søgsmål ved de nationale domstole, jf. bestemmelserne i artikel 32, stk. 5, i forordning nr. 1290/2005. Medlemsstaten
er således af den opfattelse, at i henhold til bestemmelserne i denne forordnings artikel 46 og 49 fandt artikel 32, stk. 5,
i forordning nr. 1290/2005 på dette tidspunkt alene anvendelse på de tilfælde, der er fastsat i artikel 3 i forordning nr. 595/91,
nemlig de tilfælde, hvor medlemsstaterne i de to første måneder efter hvert kvartals udløb havde tilsendt Kommissionen en
opgørelse over de uregelmæssigheder, om hvilke der forelå en rapport som det første led i en administrativ eller retslig forfølgning,
og som ikke havde været genstand for fuldstændig inddrivelse den 16. oktober 2006, og ikke på de tilfælde, som henhører under
artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91 vedrørende de særlige meddelelser, som en medlemsstat fremsender til Kommissionen,
hvis den skønner, at der ikke vil kunne opnås eller forventes fuldstændig inddrivelse som følge af uregelmæssigheder meddelt
i henhold til samme forordnings artikel 3. Forbundsrepublikken Tyskland er således af den opfattelse, at tilfælde af igangværende
inddrivelse, som har været genstand for en særlig meddelelse efter artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91 frem til den
31. december 2006 skulle behandles på grundlag af de bestemmelser, som fandt anvendelse på tidspunktet for disse meddelelser,
nemlig bestemmelserne i artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 1258/1999, hvorefter tilfælde af manglende inddrivelse blev afholdt
fuldstændigt af fællesskabsbudgettet, når den pågældende medlemsstat ikke var ansvarlig herfor.
Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gældende, at en anderledes fortolkning – hvorefter alle tilfælde af inddrivelse, som
havde været genstand for en særlig meddelelse, herunder i henhold til artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91, faldt inden
for anvendelsesområdet for artikel 32, stk. 5, i forordning nr. 1290/2005 fra den 16. oktober 2006 – fratager bestemmelserne
i artikel 46 i forordning nr. 1290/2005, som alene tilsigter at ophæve artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91 fra den
1. januar 2007, deres effektive virkning og dermed er i strid med lovgivers vilje.
Forbundsrepublikken Tyskland har i øvrigt præciseret, at dens fortolkning af forordning nr. 1290/2005 ikke er i strid med
bestemmelserne i forordningens artikel 47, stk. 1, som er en undtagelse til forordning nr. 1258/1999 i henhold til de principper,
der følger af retspraksis i Domstolens dom af 16. oktober 2003, Irland mod Kommissionen (sag C-339/00, Sml. I, s. 11757, præmis
38).
Medlemsstaten har ligeledes understreget nødvendigheden af at sondre mellem på den ene side de situationer, som reguleres
af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91, som vedrører afsluttede tilfælde, og på den anden side de tilfælde, som henhører
under denne forordnings artikel 3, som alene vedrører de tilfælde, for hvilke inddrivelsen stadig er igangværende, og for
hvilke alene Kommissionen kan afgøre de finansielle konsekvenser af en umulighed af at inddrive de tildelte beløb. Medlemsstaten
har præciseret, at de tilfælde, der har været genstand for en særlig meddelelse i henhold til artikel 5, stk. 2, i forordning
nr. 595/91, reelt ikke længere er udestående, idet de er afsluttede for den medlemsstat, der har udelukket muligheden for
inddrivelse heraf, og idet det alene tilkommer Kommissionen at afgøre de finansielle konsekvenser af denne omstændighed. Antagelsen
om, at der ikke findes nogen forskel mellem disse to typer tilfælde, ville medføre, at fællesskabsbudgettet automatisk skulle
afholde udgifterne i alle de tilfælde, der meddeles i henhold til artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91 efter udløbet
af fristerne på fire eller otte år i medfør af artikel 32, stk. 5, i forordning nr. 1290/2005, hvilket ville fratage disse
frister enhver betydning. Medlemsstaten har i øvrigt understreget, at kun få tilfælde gøres til genstand for en meddelelse
i henhold til artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91.
Forbundsrepublikken Tyskland har i øvrigt gjort gældende, at lovgiver ikke har fastsat bestemmelser om nogen afslutning for
så vidt angår de særlige tilfælde af debitors insolvens, idet artikel 32, stk. 6, litra b), i forordning nr. 1290/2005 bestemmer,
at i disse tilfælde kan medlemsstaterne frit undlade inddrivelse, og at beløbet således afholdes fuldstændigt af fællesskabsbudgettet.
Medlemsstaten har endelig anført, at da den den 12. februar 2007 tilsendte Kommissionen en sammenfattende oversigt over de
inddrivelsesprocedurer, der var indledt som følge af uregelmæssigheder i henhold til artikel 32, stk. 3, i forordning nr. 1290/2005,
medtog den de tilfælde, som henhører under artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91, idet den bibeholdt det identifikationsnummer,
som de havde i den særlige meddelelse, som var indsendt i henhold til artikel 5.
Kommissionen har anfægtet Forbundsrepublikken Tysklands argumentation og anført, at den ikke har begået en retlig fejl ved
anvendelsen af bestemmelserne i artikel 32, stk. 5, i forordning nr. 1290/2005.
–       Rettens bemærkninger
Det bemærkes indledningsvis, at Forbundsrepublikken Tyskland inden for rammerne af dette anbringende ønsker at godtgøre, at
den anfægtede beslutning skal annulleres, for så vidt som Kommissionen har anlagt en fejlagtig fortolkning af artikel 49,
stk. 2 og 3, i forordning nr. 1290/2005, hvorefter forordningen finder anvendelse fra den 1. januar 2007, bortset særligt
fra bestemmelserne i artikel 32, som finder anvendelse fra den 16. oktober 2006 »for så vidt angår tilfælde, der er indberettet
i henhold til artikel 3 i forordning […] nr. 595/91, og som ikke er fuldstændigt inddrevet pr. 16. oktober 2006«. Kommissionen
har således været af den opfattelse, at artikel 32 i forordning nr. 1290/2005 ligeledes fandt anvendelse fra den 16. oktober
2006 på tilfælde, som var indberettet inden for rammerne af artikel 3 i forordning nr. 595/91 og siden havde været genstand
for en særlig meddelelse i overensstemmelse med artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91, og hvor der ikke var sket fuldstændig
inddrivelse pr. 16. oktober 2006.
Det bemærkes, at det fremgår af artikel 15, stk. 4, i forordning nr. 1290/2005, at regnskabsåret påbegyndes den 16. oktober
og afsluttes den 15. oktober det følgende år, idet udgifter, som medlemsstaterne afholder fra den 1. til den 15. oktober,
henføres under oktober måned, mens udgifter afholdt fra den 16. til den 31. oktober henføres under november måned. Artikel
32 i forordning nr. 1290/2005 vedrører medlemsstaternes forpligtelser for så vidt angår inddrivelse af beløb hos støttemodtagere,
som har begået uregelmæssigheder eller udvist forsømmelighed. Forordningens artikel 32, stk. 5, vedrører de særlige situationer,
hvor medlemsstaten ikke har inddrevet beløbene inden for en frist på enten fire år efter datoen for den første administrative
eller retslige konstatering eller otte år, hvis inddrivelsen er genstand for søgsmål ved de nationale domstole. I sådanne
situationer præciseres det, at »de finansielle konsekvenser af den manglende inddrivelse [bæres] af den pågældende medlemsstat
med 50% og af fællesskabsbudgettet med 50%«.
I henhold til fast retspraksis skal der ved fortolkningen af en fællesskabsretlig bestemmelse ikke blot tages hensyn til dennes
ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del
af (jf. Domstolens dom af 7.6.2005, sag C-17/03, VEMW m.fl., Sml. I, s. 4983, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis, og
Rettens dom af 6.10.2005, forenede sager T-22/02 og T-23/02, Sumitomo Chemical og Sumika Fine Chemicals mod Kommissionen,
Sml. II, s. 4065, præmis 47).
Det er i lyset af disse principper, at det skal afgøres, om udtrykket »for så vidt angår tilfælde, der er indberettet i henhold
til artikel 3 i forordning […] nr. 595/91, og som ikke er fuldstændigt inddrevet pr. 16. oktober 2006« i artikel 49, stk. 3,
andet led, i forordning nr. 1290/2005 skal fortolkes som alene omfattende de tilfælde, der har været genstand for en meddelelse
inden for rammerne af artikel 3 i forordning nr. 595/91, og som ikke har givet anledning til inddrivelse pr. 16. oktober 2006,
eller som ligeledes omfattende de tilfælde, der er meddelt inden for rammerne af denne artikel 3, og som siden har været genstand
for en særlig meddelelse i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91, og som ikke har
givet anledning til inddrivelse pr. 16. oktober 2006.
For det første bemærkes, at svaret på dette spørgsmål kan udledes af en ordlydsfortolkning af artikel 49, stk. 3, andet led,
i forordning nr. 1290/2005, henset til den klare betydning af udtrykket »for så vidt angår tilfælde, der er indberettet i
henhold til artikel 3 i forordning […] nr. 595/91«. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at dette udtryk har en vid rækkevidde,
og at det kan omfatte alle de tilfælde, der er indberettet i henhold til artikel 3 i forordning nr. 595/91. Blandt disse tilfælde
findes nødvendigvis de tilfælde, der har været genstand for en første meddelelse i henhold til artikel 3 og siden en særlig
meddelelse i henhold til artikel 5, stk. 2.
Det bemærkes således, at før ikrafttrædelsen af forordning nr. 1290/2005 var proceduren ved uregelmæssigheder særligt fastlagt
i artikel 3 og 5 i forordning nr. 595/91. I overensstemmelse med denne artikel 3 var medlemsstaterne således forpligtede til
hvert kvartal at sende Kommissionen en opgørelse over de uregelmæssigheder, om hvilke der forelå en rapport som det første
led i en administrativ eller retslig forfølgning. Artikel 5, stk. 1, pålagde efterfølgende medlemsstaterne hvert kvartal at
give Kommissionen underretning om forfølgning, der var indledt som følge af uregelmæssigheder, der var meddelt i henhold til
artikel 3, og denne bestemmelses stk. 2 fastsatte, at de skulle fremsende en særlig meddelelse om de beløb, som medlemsstaterne
skønnede, at de ikke ville være i stand til at inddrive. Artikel 3 og artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91 svarede således
ikke til forskellige tilfælde, som Forbundsrepublikken Tyskland har anført, men til forskellige etaper, idet artikel 5, stk. 2,
vedrørte de uregelmæssigheder, som tidligere var indberettet i henhold til artikel 3, og som medlemsstaten fandt ikke at kunne
inddrive.
Det skal endvidere præciseres, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke kan påberåbe sig de principper, som Domstolen har fastslået
i dommen i sagen Irland mod Kommissionen (præmis 37 ovenfor), idet nærværende tvist ikke har samme karakteristika som den
tvist, der førte Domstolen til at fortolke forordning nr. 1258/1999, som ikke indeholdt nogen overgangsbestemmelser. I nærværende
tilfælde angives der således detaljerede bestemmelser i forordning nr. 1290/2005 vedrørende forordningens ikrafttrædelse og
anvendelse samt vedrørende de undtagelser, som den nødvendiggør, og vedrørende overgangsforanstaltninger med de andre bestemmelse
om EUGFL. Der er særligt fastsat bestemmelse om anvendelsen fra den 16. oktober 2006 af artikel 32 på tilfælde, der var indberettet
i henhold til artikel 3 i forordning nr. 595/91, og hvor der ikke var sket fuldstændig inddrivelse.
Den fortolkning, der er angivet i præmis 46 ovenfor, er for det andet i overensstemmelse med den almindelige opbygning af
den nye fremgangsmåde ved regnskabsafslutning, som er indført ved forordning nr. 1290/2005. I den tidligere ordning bar Fællesskabet
i henhold til artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 1258/1999 de finansielle følger af uregelmæssighederne eller forsømmelserne,
bortset fra uregelmæssigheder eller forsømmelser, som medlemsstaternes myndigheder eller organer kan gøres ansvarlige for.
Ved vedtagelsen af forordning nr. 1290/2005 satte Rådet for Den Europæiske Union sig bl.a. det mål at gennemføre en procedure,
som gjorde det muligt for Kommissionen at beskytte fællesskabsbudgettets interesser ved at beslutte at pålægge den berørte
medlemsstat at afholde en del af de midler, der var tabt på grund af uregelmæssigheder, og som ikke var blevet inddrevet inden
for en rimelig frist (betragtning 25 og 26). Forordningens artikel 32, stk. 5, bestemmer således, at de beløb, som ikke er
blevet inddrevet inden for en frist på fire eller otte år efter den første administrative eller retslige konstatering, fremover
blev gjort til genstand for en lige fordeling mellem medlemsstaten og fællesskabsbudgettet.
Det skal i denne forbindelse præciseres, at i henhold til artikel 49 i forordning nr. 1290/2005 finder bestemmelserne vedrørende
regnskabsafslutning (artikel 30 og 31) og vedrørende uregelmæssigheder (artikel 32) anvendelse fra den 16. oktober 2006. Det
kan således – henset til formålet med beskyttelsen af fællesskabsbudgettets finansielle interesser, som fællesskabslovgiver
har forfulgt – ikke antages, at sidstnævnte har ønsket indirekte at give de uregelmæssigheder, der har været genstand for
en særlig meddelelse efter artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91, en særlig behandling, skønt den har fastsat, at alle
bestemmelser vedrørende regnskabsafslutning og uregelmæssigheder skal finde anvendelse fra den 16. oktober 2006.
Den fortolkning, som Forbundsrepublikken Tyskland har foreslået, ville for det tredje have den virkning, at der skulle anvendes
en bestemmelse, som lovgiver har ophævet. Artikel 49 præciserer således, at anvendelsen af forordningen fra den 1. januar
2007 ikke berører bestemmelserne i forordningens artikel 47 vedrørende ophævelser og særligt ophævelse af forordning nr. 1258/1999.
Artikel 47 i forordning nr. 1290/2005 fastsætter således bestemmelser om ophævelse af forordning nr. 1258/1999 regnet fra
bestemmelsens egen ikrafttrædelse, nemlig den 18. august 2005, bortset fra udgifter afholdt af medlemsstaterne, for hvilke
forordningen finder anvendelse frem til den 15. oktober 2006, og for udgifter afholdt af Kommissionen, for hvilke forordningen
fortsætter med at finde anvendelse frem til den 31. december 2006. Forbundsrepublikken Tysklands argumentation, hvorefter
de tilfælde, der har været genstand for en særlig meddelelse efter artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91, ikke faldt
inden for anvendelsesområdet for artikel 32, stk. 5, i forordning nr. 1290/2005 før den 1. januar 2007 og således frem til
denne dato skulle gøres til genstand for Kommissionens beslutning for så vidt angår fordelingen, ville have nødsaget denne
til at anvende bestemmelserne i artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 1258/1999, skønt disse var blevet ophævet den 16. oktober
2006 for så vidt angår udgifter afholdt af medlemsstaterne. En sådan fortolkning er åbenlyst i strid med lovgivers vilje.
Den i præmis 46 ovenfor anførte fortolkning er for det fjerde i overensstemmelse med opretholdelsen af artikel 5, stk. 2,
i forordning nr. 595/91 i kraft frem til den 31. december 2006. Det er således ubestridt, at de ændringer, der fremgår af
artikel 46, som bl.a. ophæver artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91, først finder anvendelse fra den 1. januar 2007.
Det skal præciseres, at den omstændighed, at lovgiver har villet opretholde denne bestemmelse i kraft mellem den 16. oktober
og den 31. december 2006, kan, som Kommissionen har gjort gældende, forklares med nødvendigheden af at lade sidstnævnte modtage
oplysninger vedrørende de særlige meddelelser for uregelmæssigheder fra tredje kvartal 2006 med henblik på at komme i besiddelse
af oplysninger til dens opgave med bekæmpelse af svig uafhængigt af proceduren med regnskabsafslutning.
Forbundsrepublikken Tysklands øvrige argumenter kan for det femte endelig ikke rejse tvivl ved den fortolkning af artikel
49, stk. 3, andet led, i forordning nr. 1290/2005, som er nævnt i præmis 46 ovenfor.
Den omstændighed, at Forbundsrepublikken Tyskland, da den den 12. februar 2007 tilsendte Kommissionen en sammenfattende oversigt
over de inddrivelsesprocedurer, der var iværksat som følge af uregelmæssigheder, i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel
32, stk. 3, i forordning nr. 1290/2005, medtog de tilfælde, som henhørte under bestemmelserne i artikel 5, stk. 2, i forordning
nr. 595/91, idet den opretholdt det identifikationsnummer, som de havde i den særlige meddelelse, der var indsendt i henhold
til artikel 5, er uden betydning for nærværende anbringende, idet disse to bestemmelser ikke dækker forskellige tilfælde,
men forskellige etaper (jf. præmis 47 ovenfor).
Den omstændighed – såfremt den antages at være godtgjort – at der kun var få tilfælde, som blev gjort til genstand for en
meddelelse efter artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91, er ligeledes uden betydning for fortolkningen af bestemmelserne
i artikel 49 i forordning nr. 1290/2005, idet et sådant rent kvantitativt forhold ikke kan have nogen betydning for en retsregel.
Den i præmis 46 ovenfor anførte fortolkning har endvidere ikke ved at behandle uregelmæssigheder indberettet i henhold til
artikel 3 i forordning nr. 595/91 og uregelmæssigheder, som siden har været gjort til genstand for en særlig meddelelse efter
samme forordnings artikel 5, stk. 2, på samme måde til virkning, at fristerne på fire og otte år i artikel 32, stk. 5, i forordning
nr. 1290/2005 fratages deres betydning. I overensstemmelse med den fremgangsmåde, som Kommissionen har redegjort for i sit
dokument af 30. marts 2007 vedrørende regnskabsafslutningen for regnskabsåret 2006 (jf. præmis 15 ovenfor), har denne fortolkning
således alene til virkning, at medlemsstaterne sanktioneres, når de har fremsendt en særlig meddelelse mere end fire år (otte
år i tilfælde af behandling ved en retsinstans) efter den første konstatering af en uregelmæssighed, hvilket er i overensstemmelse
med formålet om at give medlemsstaterne incitament til at inddrive de beløb, for hvilke der er konstateret uregelmæssigheder,
inden for en rimelig frist.
Den fortolkning, der er angivet i præmis 46 ovenfor, er endelig forenelig med bestemmelserne i artikel 32, stk. 6, litra b),
og artikel 32, stk. 8, i forordning nr. 1290/2005 vedrørende tilfælde, hvor debitor er insolvent, hvilke afholdes fuldstændigt
af fællesskabsbudgettet på betingelse af, at de ikke skyldes uregelmæssigheder eller forsømmelighed fra medlemsstatens side,
og at sidstnævnte fremlægger tilstrækkelige beviser til at beslutte, at inddrivelsesproceduren afsluttes. Den omstændighed
– selv hvis den antages godtgjort – at de uregelmæssigheder, der har været gjort til genstand for en særlig meddelelse efter
artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91, dækker visse tilfælde af debitorers insolvens, vil ikke være tilstrækkelig til
at fastslå, at lovgiver har ønsket at erstatte denne bestemmelse med artikel 32, stk. 6, litra b), i forordning nr. 1290/2005.
Det fremgår af ovenstående bemærkninger, at Kommissionen ikke har begået noget retlig fejl ved fortolkningen af artikel 49,
stk. 3, andet led, i forordning nr. 1290/2005 ved at fastslå, at forordningens artikel 32, stk. 5, fandt anvendelse efter
den 16. oktober 2006 på tilfælde indberettet inden for rammerne af artikel 3 i forordning nr. 595/91 og siden gjort til genstand
for en særlig meddelelse efter artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91, og som ikke er inddrevet på dette tidspunkt.
Det andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af Kommissionens ensidige erklæring af 4. maj 1995
–       Parternes argumenter
Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gældende, at den anfægtede beslutning har tilsidesat princippet om god forvaltningsskik
ved at tilsidesætte den ensidige forpligtelse, som Kommissionen har påtaget sig i en erklæring, der er knyttet som bilag til
protokollatet for mødet i Coreper den 4. maj 1995, hvorved Rådet blev opfordret til på sit møde den 22. maj 1995 at vedtage
udkastet til forordning om ændring af forordning nr. 729/70 og at vedlægge denne erklæring som bilag til sin egen protokol.
I denne erklæring forpligtede Kommissionen sig til at træffe afgørelse vedrørende fordeling af beløb, der ikke var blevet
inddrevet senest 24 måneder efter indberetningen i henhold til artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91. 6 ud af de 34 omtvistede
tilfælde i den anfægtede beslutning, som svarer til et beløb på 280 638,03 EUR, der afholdes af fællesskabsbudgettet for halvdelens
vedkommende, dvs. 140 319,01 EUR, var blevet indberettet til Kommissionen den 1. januar 2002 og den 1. januar 2003, dvs. mere
end 24 måneder før vedtagelsen af den anfægtede beslutning. Forbundsrepublikken Tyskland er af den opfattelse, at denne erklæring
fra Kommissionen udgør et retligt bindende tilsagn.
Kommissionen har bestridt Forbundsrepublikken Tysklands argumenter.
Forbundsrepublikken Tyskland har i replikken ændret ordlyden af stævningen, idet den har anført, at det alene er to tilfælde
ud af de oprindelige seks, som faktisk er omfattet af dette anbringende, svarende til et beløb på 195 165,46 EUR, som skal
afholdes for 50%’s vedkommende af det nationale budget, dvs. et beløb på 97 582,73 EUR.
–       Rettens bemærkninger
Det skal først præciseres, at det andet anbringende alene tilsigter delvis annullation af den anfægtede beslutning for et
beløb på 97 582,73 EUR, idet parterne er blevet enige om beløbets størrelse i skriftvekslingens anden etape.
Indledningsvis skal det ligeledes understreges, at som parterne i øvrigt er enige om, var der ikke nogen retsregler, som forpligtede
Kommissionen til at vedtage en beslutning vedrørende en særlig meddelelse efter artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91
inden for en særlig frist. Gennemgangen af det andet anbringende har derimod ført Retten til at tage stilling til den bindende
virkning af Kommissionens ensidige erklæring, der er knyttet som bilag til protokollatet for mødet i Coreper den 4. maj 1995,
hvorved Rådet blev opfordret til på sit møde den 22. maj 1995 at vedtage udkastet til forordning om ændring af forordning
nr. 729/70 og at vedlægge denne erklæring som bilag til sin egen protokol. I denne erklæring vedrørende artikel 5, stk. 2,
litra c), i udkastet til den forordning, der blev til forordning nr. 1287/95, havde Kommissionen anført, at den forpligtede
sig til at vedtage beslutninger vedrørende eventuel fordeling af beløb, som ikke var blevet inddrevet af medlemsstaterne inden
for en frist på maksimalt 24 måneder efter fremsendelsen af den særlige meddelelse efter artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 595/91.
Det skal imidlertid præciseres, at ved vedtagelsen af udkastet til forordning vedrørende ændring af forordning nr. 729/70
har Rådet ikke indsat nogen bestemmelse vedrørende en sådan frist. Artikel 5, stk. 2, litra c), i forordning nr. 729/70, som
ændret ved forordning nr. 1287/95, bestemmer derimod udtrykkeligt, at fristen på maksimalt 24 måneder mellem tidspunktet for
afholdelsen af udgiften for medlemsstaten og Kommissionens nægtelse af at finansiere den ikke finder anvendelse på de finansielle
følger af uregelmæssigheder i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 8, stk. 2. Forordning nr. 1258/1999, som
ophævede forordning nr. 729/70, gentog denne bestemmelse i artikel 7, stk. 4, femte afsnit, litra a), som er citeret ovenfor
i præmis 6.
I henhold til fast retspraksis kan en erklæring, der er optaget i et protokollat fra et rådsmøde i forbindelse med vedtagelsen
af en retsakt, ikke tjene som fortolkningsbidrag med hensyn til en bestemmelse i afledt ret, når erklæringens indhold ikke
har fundet udtryk i den omtvistede bestemmelses ordlyd, og erklæringen følgelig er uden retlig betydning (Domstolens dom af
23.2.1988, sag 429/85, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 843, præmis 9, af 26.2.1991, sag C-292/89, Antonissen, Sml. I, s. 745,
præmis 18, og af 19.3.1996, sag C-25/94, Kommissionen mod Rådet, Sml. I, s. 1469, præmis 38). Det samme gælder ensidige erklæringer
fra en medlemsstat (Domstolens dom af 30.1.1985, sag 143/83, Kommissionen mod Danmark, Sml. s. 427, præmis 13).
Det er i det foreliggende tilfælde end ikke godtgjort, at Kommissionens erklæring har været optaget i protokollatet fra mødet
den 22. maj 1995, under hvilket Rådet vedtog denne forordning. Under alle omstændigheder og så meget desto mere kan en sådan
erklæring således i henhold til den nævnte retspraksis ikke anvendes som grundlag for en fortolkning af forordning nr. 729/70,
som ændret ved forordning nr. 1287/95.
Det skal endelig præciseres, at selv om Forbundsrepublikken Tyskland er af den opfattelse, at den bindende virkning af Kommissionens
erklæring fremgår af anvendelsen af princippet om god forvaltningsskik, skal det bemærkes, at dette princip ikke kan gøre
noget til en forpligtelse, som lovgiver ikke har betragtet som værende en sådan (jf. i denne retning Domstolens dom af 31.3.1992,
sag C-255/90 P, Burban mod Parlamentet, Sml. I, s. 2253, præmis 20).
Følgelig skal det andet anbringende forkastes, og Kommissionen bør frifindes i det hele.

Sagens omkostninger
I henhold til artikel 87, stk. 2, i procesreglementet pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom.
Da Forbundsrepublikken Tyskland har tabt sagen, bør det pålægges den at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med
Kommissionens påstand herom.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Afdeling):
1)
Europa-Kommissionen frifindes.
2)
Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 26. oktober 2010.
Underskrifter
*
Processprog: tysk.