CELEX: 62002CJ0429
EK līguma 59. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem
EKL 49. pants)
Direktīva 89/552/EEK
Televīzija bez robežām
Televīzijas apraide
Reklāma
Valsts pasākumi, kas aizliedz šajā valstī tirgotu alkoholisko dzērienu reklāmu televīzijā, ciktāl tas attiecas uz netiešu televīzijas reklāmu, kuras rezultātā dažu sporta pasākumu retranslācijas laikā uz ekrāna parādās reklāmas stendi
Loi Evin

Ar 2002. gada 19. novembra rīkojumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts tā paša gada 27. novembrī,
Cour de cassation
[Kasācijas tiesa] atbilstoši EK līguma 234. pantam uzdeva divus prejudiciālus jautājumus par Padomes 1989. gada 3. oktobra
Direktīvas 89/552/EEK par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu
normatīvajos un administratīvajos aktos (OV L 298, 23. lpp.), kā arī EK līguma 59. panta (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem
– EKL 49. panta) interpretāciju.
Šie jautājumi tika uzdoti saistībā ar prāvu starp
Bacardi France SAS
, iepriekš sauktu
Bacardi-Martini SAS
(turpmāk tekstā –
Bacardi
), un
Télévision française 1 SA
(turpmāk tekstā –
TF1
),
Groupe Jean-Claude Darmon SA
(turpmāk tekstā –
Darmon
), kā arī
Girosport SARL
(turpmāk tekstā –
Girosport
) nolūkā aizliegt šīm trim sabiedrībām izdarīt spiedienu uz ārvalstu klubiem, lai panāktu, ka tie atsakās izvietot
Bacardi
ražoto alkoholisko dzērienu reklāmas stendus starpvalstu (proti, starp divām valstīm notiekošu) sporta pasākumu laikā citas
dalībvalsts teritorijā.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
mērķis ir atcelt pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus televīzijas programmu pārraidē. Tā nosaka pārrobežu raidījumu
uztveršanas un translācijas brīvības principu un koordinē piemērojamās tiesības dažādās dalībvalstīs televīzijas reklāmas
jomā. Saskaņā ar šīs direktīvas ieviesto sistēmu, dalībvalsts pienākums ir regulēt un kontrolēt pārrobežu raidījumus, ievērojot
ar Direktīvu ieviestos minimālos noteikumus. Turpretī dalībvalstīm, kurās raidījumu uztver, principā nav kompetences minētās
direktīvas koordinētajās jomās.
Definīcijas
Jēdziens "televīzijas reklāma" Direktīvas 89/552 1. panta b) apakšpunktā ir definēts šādi: "jebkurš paziņojums, ko pārraida
par maksu vai līdzīgu atlīdzību no valsts vai privāta uzņēmuma, sakarā ar tirdzniecību, uzņēmējdarbību, amatu vai profesiju,
lai veicinātu preču vai pakalpojumu, tostarp nekustamā īpašuma, vai tiesību un pienākumu piedāvājumu par maksu".
Materiālo tiesību normas
2. panta 2. punkta 1. daļas pirmais teikums paredz:
"Dalībvalstis nodrošina uztveršanas brīvību un savā teritorijā neierobežo televīzijas pārraižu retranslāciju no citām dalībvalstīm
to iemeslu dēļ, uz kuriem attiecas jomas, ko koordinē šī direktīva."
Minētās direktīvas 10. panta 1. punkts precizē:
"Televīzijas reklāmai jābūt skaidri pazīstamai un nošķirtai no citām programmas daļām ar optiskiem un/vai akustiskiem līdzekļiem."
Šīs pašas direktīvas 11. panta 1. punkta pirmajā teikumā noteikts, ka "reklāmu iestarpina starp raidījumiem".
Saskaņā ar  11. panta 2. punktu:
"Raidījumos, kas sastāv no neatkarīgām daļām, vai sporta un tamlīdzīgos raidījumos un izrādēs ar starpbrīžiem, reklāma ir
iestarpināma tikai starp daļām vai starpbrīžos."

Valsts tiesiskais regulējums
Materiālo tiesību normas
Ar 1991. gada 10. janvāra likumu Nr. 91-32 "Par cīņu pret atkarību no smēķēšanas un alkoholisma", tā saukto
"loi Evin"
(1991. gada 12. janvāra
JORF,
6615. lpp., turpmāk tekstā –
loi Evin
), cita starpā tika grozīts
code des débits de boissons et des mesures contre l'alcoolisme
(Dzērienu izplatīšanas un pasākumu pret alkoholismu kodeksa) L.17 līdz L.21 pants, kas ierobežo vairāk nekā 1,2 % alkoholu
saturošu dzērienu reklāmu.
Saskaņā ar minētajiem noteikumiem, alkoholisko dzērienu tieša vai netieša televīzijas reklāma ir aizliegta; šis aizliegums
tiek atkārtoti minēts 1992. gada 27. marta dekrēta Nr. 92-280 8. pantā. Šis dekrēts tika pieņemts nolūkā piemērot 1986. gada 30. septembra
likuma "Par komunikāciju brīvību un vispārīgajiem principiem par reklāmai un finansēšanai piemērojamo režīmu" (1992. gada 28. marta
JORF,
4313. lpp.) 27. pantu.
Turpretī citus reklāmas veidus Francijas tiesiskais regulējums atļauj. Tādējādi ir atļauts, piemēram, ievietot alkoholisko
dzērienu reklāmu drukātajā presē, radio (izņemot atsevišķus raidlaikus) vai uz afišām un izkārtnēm, ieskaitot reklāmas stendus,
kas izvietoti sporta kompleksos, utt.

Loi Evin
pārkāpums Francijas krimināltiesībās ir kvalificējams kā "delikts".
Procesuālo tiesību normas
Saskaņā 42. panta pirmo daļu 1986. gada 30. septembra likumā Nr. 86-1067 "Par komunikāciju brīvību", tās saukto
"loi Léotard"
(1986. gada 1. oktobra
JORF,
11755. lpp.),
Conseil supérieur de l’audiovisuel
(turpmāk tekstā –
CSA
) pārrauga
loi Evin
piemērošanu.
CSA
var mudināt televīzijas pakalpojumu sniedzējus ievērot savus pienākumus un gadījumos, kad tie nerīkojas saskaņā ar noteiktajām
prasībām, pret tiem piemērot administratīvas sankcijas. Turklāt
CSA
var vērsties pie
Procureur de la Republique
(Republikas prokurora) par jebkuru izplatītāju izdarīto pārkāpumu.
Piemērošanas pasākumi
1995. gadā Francijas iestādes, t. i.,
CSA
, kā arī
ministère de la Jeunesse et des Sports
(Jaunatnes un sporta ministrija) un Francijas televīzijas kanāli, izstrādāja
code de bonne conduite
(Labas uzvedības kodeksu), kas publicēts
Bulletin officiel du ministère de la Jeunesse et des Sports
un ietver
loi Evin
interpretācijas noteikumus par tā piemērošanu ārvalstīs notiekošu sporta pasākumu pārraidēm (t. i., tiešai translācijai un
retranslācijai), kuru laikā ir redzama alkoholisko dzērienu reklāma, piemēram, uz reklāmas stendiem vai sporta krekliem, un
kas tādējādi ir uzskatāma par alkoholisko dzērienu netiešu televīzijas reklāmu minētā likuma izpratnē.
Neuzliekot juridiskas saistības,
code de bonne conduite
norāda, ka ārvalstīs notiekošiem starpvalstu, proti – starp 2 valstīm, pasākumiem, kas šajā kodeksā ir nosaukti kā "citi
pasākumi", Francijas raidītājiem, kā arī visām pārējām Francijas tiesībām pakļautām trešajām personām (turpmāk tekstā kopā
– "Francijas raidītāji"), kas nekontrolē televīzijas kadru nosacījumus, ir jāpielieto visi iespējamie līdzekļi, lai aizkavētu
alkoholisko dzērienu preču zīmju parādīšanos raidījumā. Tādējādi Francijas raidītājiem brīdī, kad tie iegūst retranslācijas
tiesības, ir jāinformē savi ārvalstu partneri par Francijas tiesību aktu prasībām un noteikumiem, kas paredzēti šajā kodeksā.
Tāpat šim raidītājam no retranslācijas tiesību īpašnieka – cik vien tas materiālā ziņā ir iespējams – pirms sporta pasākuma
pārraidīšanas ir jāuzzina par reklāmu sporta pasākuma notikuma vietā. Visbeidzot, minētajiem raidītājiem jāpiemēro pieejamie
tehniskie līdzekļi, lai izvairītos no alkoholisko dzērienu reklāmas stendu parādīšanās ekrānā.
Attiecībā uz ārvalstīs notiekošiem daudznacionāliem pasākumiem Francijas raidītājus nevar turēt aizdomās par to, ka tie labvēlīgi
izturas pret reklāmu, kas parādās ekrānā, kamēr tie pārraida attēlus, kuru uzņemšanu viņi nekontrolē.
Pamata prāvā piemērojamā redakcijā
code de bonne conduite
nosaka, ka daudznacionālus pasākumus, "kuru attēli tiek retranslēti daudzās valstīs, nevar uzskatīt par adresētiem galvenokārt
Francijas publikai". Turpretī starpvalstu pasākumi, kas notiek starp divām valstīm, ir definēti kā "citi ārvalstīs notiekoši
pasākumi, izņemot iepriekš minētos pasākumus, kuru retranslācija ir adresēta īpaši Francijas publikai".
No lietas materiāliem izriet, ka vienlaikus ar
code de bonne conduite
izstrādi
CSA
lūdza Francijas raidītājus, lai tie vai nu pieprasa novākt alkoholisko dzērienu reklāmas stendus, vai arī vispār atturas
no attiecīgā sporta pasākuma retranslācijas. Vismaz vienā gadījumā
CSA
vērsās pie
procureur de la République
, lai tas uzsāktu kriminālvajāšanu pret vienu no Francijas raidītājiem.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

Bacardi
ir Francijas sabiedrība, kas pieder starptautiskajai grupai
Bacardi-Martini
un kas lielākajā daļā pasaules valstu ražo un tirgo lielu skaitu alkoholisko dzērienu, tostarp rumu "Bacardi", vermutu "Martini"
un pastisu "Duval".

Darmon
un
Girosport
ir sabiedrības, kas ved sarunas
TF1
vārdā par futbola turnīru retranslācijas tiesībām.
Balstoties uz faktu, ka
Darmon
un
Girosport
ir izdarījušas spiedienu uz ārvalstu klubiem, lai tie noraidītu
Bacardi
preču zīmes izvietošanu uz reklāmas stendiem visapkārt stadionam, pēdējā minētā sabiedrība iesniedza tiesā prasību pret
Darmon
,
Girosport
un
TF1
, lai izbeigtu šādu ar EK līguma 59. pantu nesaderīgu darbību.
Gan pirmās instances, gan apelācijas instances tiesa šo prasība noraidīja, un
Bacardi
iesniedza kasācijas sūdzību.
Šaubīdamās, vai, aizliedzot Francijā tirgotu alkoholisko dzērienu reklāmu televīzijā, ciktāl tas attiecas uz netiešu televīzijas
reklāmu, kas rodas tādēļ, ka citas dalībvalsts teritorijā notiekošu starpvalstu (proti, starp divām valstīm) sporta pasākumu
retranslācijas laikā uz ekrāna parādās reklāmas stendi (turpmāk tekstā – "pamata prāvas televīzijas reklāmas tiesiskais režīms"),
Francijas tiesiskais režīms ir saderīgs ar Kopienu tiesībām,
Cour de cassation
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
"1)      Vai 1989. gada 3. oktobra /EEK, saukta par “Televīziju bez robežām”, savā iepriekšējā redakcijā, pirms 1997. gada 30. jūnija /EK pieņemšanas, iestājas pret tādu valsts iekšējo tiesību regulējumu kā
Code français des débits
[
de
]
boissons
L. 17 līdz L. 21 pants un 1992. gada 27. marta dekrēta Nr. 92-280. 8. pants, kas, veselības aizsardzības nolūkā un nosakot
soda sankcijas, aizliedz alkoholisko dzērienu reklāmu televīzijā neatkarīgi no tā, vai tie ir ražoti Francijā vai citā Savienības
dalībvalstī un vai runa ir par reklāmas klipiem Direktīvas 10. panta izpratnē (tiešu reklāmu) vai netiešu reklāmu, kas rodas
tādēļ, ka televizora ekrānā parādās stendi ar alkoholisko dzērienu reklāmu, tomēr neveidojot Direktīvas 1. panta c) apakšpunktā
paredzēto slēpto reklāmu?
2)      Vai EKL 49. pants un brīvas televīzijas pārraižu aprites Kopienā princips ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tas iestājas pret
tādām valsts tiesībām kā
Code français des débits de boissons
L.17 līdz L.21 pants un 1992. gada 27. marta dekrēta Nr. 92-280. 8. pants, kas, veselības aizsardzības nolūkā un nosakot
soda sankcijas, aizliedz alkoholisko dzērienu reklāmu televīzijā neatkarīgi no tā, vai tie ir ražoti Francijā vai citā Savienības
dalībvalstī un vai runa ir par reklāmas klipiem Direktīvas 10. panta izpratnē (tiešu reklāmu) vai netiešu reklāmu, kas rodas
tādēļ, ka televizora ekrānā parādās stendi ar alkoholisko dzērienu reklāmu, tomēr neveidojot Direktīvas 1. panta c) apakšpunktā
paredzēto slēpto reklāmu, un kuras dēļ operatoriem, kas nodarbojas ar apraidi un televīzijas programmu izplatīšanu:
a)       ir jāatturas no Francijā vai citā Savienības valstī ražotu televīzijas programmu apraides, jo īpaši sporta pasākumu retranslācijas,
ja tajos redzamas
Code français des débits de boissons
izpratnē aizliegtas reklāmas, vai
b)      ir jādarbojas, ievērojot nosacījumu, ka nav redzamas
Code français de débits de boissons
izpratnē aizliegtas reklāmas, līdz ar ko tiek kavēta līgumu noslēgšana par alkoholisko dzērienu reklāmu neatkarīgi no tā,
vai tie ir ražoti Francijā vai citā Savienības dalībvalstī?"

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu – pienākumu nodrošināt uztveršanas un retranslācijas brīvību
Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai  2. panta 2. daļas pirmā punkta pirmais teikums iestājas pret to, ka dalībvalsts aizliedz šajā valstī tirgotu alkoholisko
dzērienu televīzijas reklāmu, ciktāl tas attiecas uz netiešu televīzijas reklāmu, kas rodas tādēļ, ka citas dalībvalsts teritorijā
notiekošu starpvalstu, proti – starp divām valstīm, sporta pasākumu retranslācijas laikā uz ekrāna parādās reklāmas stendi.
Šajā sakarā minētā tiesa jautā, vai šāda netieša televīzijas reklāma ir kvalificējama kā "televīzijas reklāma" šīs direktīvas
1. panta b) apakšpunkta, 10. un 11. panta nozīmē.
Šeit ir jāatgādina –  2. panta 2. daļas pirmā punkta pirmais teikums paredz, ka dalībvalstis nodrošina uztveršanas brīvību un savā teritorijā neierobežo
televīzijas pārraižu retranslāciju no citām dalībvalstīm tajās jomās, kuras koordinē šī direktīva. Ar 10. līdz 21. pantu tiek
saskaņoti noteikumi attiecībā uz televīzijas reklāmu.
Saskaņā ar Direktīvas 89/552 1. panta b) apakšpunktu, "televīzijas reklāma" ir "jebkurš paziņojums, ko pārraida par maksu
vai līdzīgu atlīdzību no valsts vai privāta uzņēmuma, sakarā ar tirdzniecību, uzņēmējdarbību, amatu vai profesiju, lai veicinātu
preču vai pakalpojumu, tostarp nekustamā īpašuma, vai tiesību un pienākumu piedāvājumu par maksu". Šīs direktīvas 10. panta
1. daļa nosaka, ka "televīzijas reklāmai jābūt skaidri pazīstamai un nošķirtai no citām programmas daļām ar optiskiem un/vai
akustiskiem līdzekļiem". Šīs pašas direktīvas 11. panta 1. daļas pirmajā teikumā noteikts, ka "reklāmu iestarpina starp raidījumiem",
un tā paša 11. panta 2. daļā – ka "raidījumos, kas sastāv no neatkarīgām daļām, vai sporta un tamlīdzīgos raidījumos un izrādēs
ar starpbrīžiem reklāma ir iestarpināma tikai starp daļām vai starpbrīžos".
Pamata lietā ģenerāladvokāta secinājumu 48. līdz 52. punktā minēto iemeslu dēļ ir jākonstatē, ka netieša alkoholisko dzērienu
televīzijas reklāma, kas uz ekrāna parādās sporta pasākumu retranslācijas laikā, nerada individualizējamu televīzijas paziņojumu
nolūkā sekmēt preču vai pakalpojumu noietu. Šo acīmredzamo iemeslu dēļ ir neiespējami rādīt šādu reklāmu tikai starp attiecīgo
televīzijas pārraižu daļām. Reklāmas stendi, kas redzami raidījuma fonā neregulārā un neparedzamā veidā, atkarībā no šīs retranslācijas
prasībām, nesatur individualizējamas īpašības sporta pasākumu retranslācijas ietvaros.
Tātad šādu netiešu televīzijas reklāmu nevar uzskatīt par "televīzijas reklāmu"  nozīmē un minētā direktīva nav piemērojama.
Līdz ar to, atbildot uz pirmo jautājumu,  2. panta 2. daļas pirmā punkta pirmais teikums neiestājas pret to, ka dalībvalsts aizliedz šajā valstī tirgotu alkoholisko
dzērienu televīzijas reklāmu, ciktāl tas attiecas uz netiešu televīzijas reklāmu, kas rodas tādēļ, ka citas dalībvalsts teritorijā
notiekošu starpvalstu, proti – starp divām valstīm, sporta pasākumu retranslācijas laikā uz ekrāna parādās reklāmas stendi.
Šādu netiešu televīzijas reklāmu nevar kvalificēt kā "televīzijas reklāmu" šīs direktīvas 1. panta b) apakšpunkta, 10. un
11. panta izpratnē.

Par otro jautājumu –  tiesībām uz pakalpojumu sniegšanas brīvību
Uzdodot otro jautājumu, iesniedzēja tiesa būtībā jautā, vai EK līguma 59. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 49. pants)
iestājas pret to, ka dalībvalsts aizliedz šajā valstī tirgotu alkoholisko dzērienu televīzijas reklāmu, ciktāl tas attiecas
uz netiešu televīzijas reklāmu, kas rodas tādēļ, ka citas dalībvalsts teritorijā notiekošu starpvalstu, proti – starp divām
valstīm, sporta pasākumu retranslācijas laikā uz ekrāna parādās reklāmas stendi.
EK līguma 59. pants pieprasa aizliegt jebkuru pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu pat tad, ja šis ierobežojums vienlīdz
piemērojams gan valsts, gan citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem un ja tas aizliedz vai kā citādi apgrūtina pakalpojumu
sniegšanas brīvību personām, kas dzīvo citā dalībvalstī vai sniedz tur tiesiski analogus pakalpojumus (šajā sakarā skat. 1991. gada
25. jūlija spriedumu lietā
Säger
,
Recueil 1991,
I-4221. lpp., 12. punkts, un 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā
Corsten
,
Recueil 2000,
I-7919. lpp., 33. punkts). Turklāt no pakalpojumu sniegšanas brīvības ieguvējs ir gan pakalpojumu sniedzējs, gan saņēmējs
(šajā sakarā skat. 1984. gada 31. janvāra spriedumu lietās 286/82 un 26/83
Luisi
un
Carbone
,
Recueil 1984,
377. lpp., 16. punkts).
Tomēr, tā kā nepastāv Kopienu saskaņošanas pasākumi, pakalpojumu sniegšanas brīvību var ierobežot ar valsts noteikumiem, pamatojoties
uz EK līguma 56. panta 1. punktā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 46. panta 1. punktā) minētajiem iemesliem, lasot
to kopā ar EK līguma 66. pantu, vai vispārīgo interešu imperatīviem iemesliem (šajā sakarā skat. 2003. gada 6. novembra spriedumu
lietā
Gambelli
u. c., Krājumā vēl nav publicēts, 60. punkts).
Šajā kontekstā dalībvalstu kompetencē ir noteikt līmeni, kādā tās vēlas nodrošināt sabiedrības veselības aizsardzību, un veidu,
kādā šis līmenis sasniedzams. Tomēr dalībvalstīm ir jāievēro Līgumā noteiktās robežas un jo īpaši samērīguma princips (skat.
1991. gada 25. jūlija spriedumu lietās C-1/90 un C-176/90
Aragonesa de Publicidad Exterior
un
Publivía
,
Recueil 1991,
I-4151. lpp., 16. punkts), kas nosaka, ka pieņemtajiem pasākumiem ir jāatbilst nosprausto mērķu īstenošanai un tie nedrīkst
pārsniegt mērķa sasniegšanai vajadzīgās robežas (skat. iepriekš minēto spriedumu
Säger
, 15. punkts; 1999. gada 23. novembra spriedumu lietās  un
Arblade
u. c.,
Recueil 1999,
I-8453. lpp., 35. punkts; iepriekš minēto spriedumu
Corsten
, 39. punkts; un 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā
Canal Satélite Digital, Recueil 2002,
I-607. lpp., 33. punkts).
Tā kā šajā gadījumā nepastāv Kopienu saskaņošanas pasākumi, tad pamata prāvā nolūkā pārbaudīt Komisijas izvirzītās prasības
pamatotību secīgi ir jāpārbauda trīs punkti, proti: vai pastāv ierobežojums Līguma 59. panta izpratnē, vai pastāv iespēja
pamatot attiecīgo Francijas televīzijas reklāmas tiesisko režīmu, ņemot vērā minētā Līguma 56. panta 1. punktu, kas lasāms
kopā ar Līguma 66. pantu, un vai šis tiesiskais režīms ir samērīgs.
Pirmkārt ir jākonstatē, ka Francijas televīzijas reklāmas tiesiskais režīms veido pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu
EK līguma 59. panta izpratnē. Faktiski minētais tiesiskais režīms, no vienas puses, ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību
reklāmas jomā, jo reklāmas stendu īpašniekiem preventīvi ir jānoraida visu alkoholisko dzērienu reklāma, ja pastāv iespēja,
ka sporta pasākums tiks retranslēts Francijā. No otras puses, tas pats tiesiskais režīms kavē pakalpojumu sniegšanu televīzijas
programmu pārraides jomā. Francijas raidītājiem ir jāatsakās no visu to sporta pasākumu retranslācijas, kuru laikā ir redzami
reklāmas stendi, uz kuriem ir izvietota Francijā tirgotu alkoholisko dzērienu reklāma. Turklāt sporta pasākumu organizētāji,
kas darbojas ārpus Francijas, nevar pārdot retranslācijas tiesības Francijas raidītājiem, ja šiem sporta pasākumiem veltītās
televīzijas programmas pārraidē varētu parādīties netieša minēto alkoholisko dzērienu televīzijas reklāma.
Šajā kontekstā, kā tas izriet no šīs pašas dienas sprieduma lietā Komisija/Francija 28. un 29. punkta (, Krājumā vēl nav publicēts), nevar pieņemt Francijas valdības argumentāciju par to, ka, no vienas puses, pastāv tehniskas
iespējas, kas ļauj nodrošināt skatus ar precīzi aizklātiem alkoholisko dzērienu reklāmas stendiem un, no otras puses, ka minētais
televīzijas reklāmu tiesiskais režīms nav diskriminējošs, jo tiek piemērots gan Francijā, gan ārvalstīs ražotiem alkoholiskajiem
dzērieniem. Šādas tehniskas iespējas, kas ļauj nodrošināt skatus ar precīzi aizklātiem alkoholisko dzērienu reklāmas stendiem,
tiešām pastāv, taču šādu tehnisku iespēju izmantošana Francijas raidītājiem radīs lielas papildu izmaksas. Turklāt pakalpojumu
sniegšanas brīvības ietvaros šajā lieta nozīmīgs ir tikai jautājums par pakalpojuma izcelsmi.
Otrkārt ir jākonstatē, kā to savu secinājumu 69. punktā norāda ģenerāladvokāts, ka Francijas televīzijas reklāmas tiesiskā
režīma mērķis ir veselības aizsardzība EK līguma 56. panta 1. punkta izpratnē. Pasākumi, kas ierobežo alkoholisko dzērienu
reklāmu un kas veicina cīņu pret atkarību no alkohola, atbilst sabiedrības veselības aizsardzības mērķim (skat. 1980. gada
10. jūlija spriedumu lietā 152/78 Komisija/Francija,
Recueil 1980,
2299. lpp., 17. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Aragonesa de Publicidad Exterior
un
Publivía
, 15. punkts, un 2001. gada 8. marta spriedumu lietā
Gourmet International Products
,
Recueil 2001
, I-1795. lpp., 27. punkts).
Treškārt tāpat ir jākonstatē, ka televīzijas reklāmas tiesiskais režīms, kāds tas ir pamata prāvā, atbilst nosprausto sabiedrības
veselības aizsardzības mērķu īstenošanai. Turklāt tas nepārsniedz mērķa sasniegšanai vajadzīgo. Šis tiesiskais režīms tik
tiešām ierobežo situācijas, kad alkoholisko dzērienu reklāmas stendi var parādīties televīzijā, un tādējādi tas var samazināt
tādu ziņojumu pārraides gadījumu skaitu, kurās televīzijas skatītājs varētu tikt mudināts lietot alkoholiskos dzērienus.
Šajā sakarā, tāpat kā tas izriet no iepriekš citētā šīs pašas dienas sprieduma lietā Komisija/Francija 33. un 39. punkta,
Komisijas un Lielbritānijas valdības minētie argumenti, pamatojot, ka šāds tiesiskais režīms ir nesamērīgs, ir jānoraida.
Kas attiecas uz vienīgo
Bacardi
minēto argumentu, kurš netika izskatīts iepriekš citētajā šīs pašas dienas spriedumā lietā Komisija/Francija, proti – ka
televīzijas reklāmas tiesiskais režīms pamata prāvā ir nekonsekvents, jo tas neattiecas uz alkoholisko dzērienu reklāmu, kas
redzama filmu dekorāciju fonā, – ir pietiekami norādīt, ka šo jautājumu izvērtē dalībvalsts un tas ir dalībvalstu kompetencē
– noteikt līmeni, kādā tās vēlas nodrošināt veselības aizsardzību, un veidu, kādā šis līmenis tiek nodrošināts (skat. iepriekš
minētā sprieduma lietā
Aragonesa de Publicidad Exterior
un
Publivía
16. punktu).
Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild šādi: EK līguma 59. pants neiestājas pret to, ka dalībvalsts aizliedz tajā tirgotu
alkoholisko dzērienu reklāmu televīzijā, ciktāl tas attiecas uz netiešu televīzijas reklāmu, kas rodas tādēļ, ka citas dalībvalsts
teritorijā notiekošu starpvalstu, proti – starp divām valstīm, sporta pasākumu retranslācijas laikā uz ekrāna parādās reklāmas
stendi.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Francijas valdībai, Apvienotās Karalistes valdībai, kā arī Komisijai, kuras iesniedza apsvērumus
Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa,
un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA (virspalāta),
atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 2002. gada 19. novembra rīkojumu iesniedza
Cour de cassation
, nospriež:
1)
2. panta 2. daļas pirmā punkta pirmais teikums Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīvā 89/552/EEK par dažu tādu televīzijas
raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos,
neiestājas pret to, ka dalībvalsts aizliedz šajā valstī tirgotu alkoholisko dzērienu televīzijas reklāmu, ciktāl tas attiecas
uz netiešu televīzijas reklāmu, kas rodas tādēļ, ka citas dalībvalsts teritorijā notiekošu starpvalstu, proti – starp divām
valstīm, sporta pasākumu retranslācijas laikā uz ekrāna parādās reklāmas stendi.
Šādu netiešu televīzijas reklāmu nevar kvalificēt kā "televīzijas reklāmu" šīs direktīvas 1. panta b) apakšpunkta, 10. un
11. panta izpratnē.
2)
EK līguma 59. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 49. pants) neiestājas pret to, ka dalībvalsts aizliedz tajā tirgotu
alkoholisko dzērienu reklāmu televīzijā, ciktāl tas attiecas uz netiešu televīzijas reklāmu, kas rodas tādēļ, ka citas dalībvalsts
teritorijā notiekošu starpvalstu, proti – starp divām valstīm, sporta pasākumu retranslācijas laikā uz ekrāna parādās reklāmas
stendi.
Skouris
Janns
Ross
Gulmans
Puisošē
Kunja Rodrigess
Šintgens
fon Bārs
Silva de Lapuerta
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 13. jūlijā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
R. Grass [
R. Grass
]
V. Skouris
*
Tiesvedības valoda – franču.