CELEX: 62008CJ0198
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Smernica 95/59/ES
Iné dane ako dane z obratu, ktoré ovplyvňujú spotrebu tabakových výrobkov
Článok 9 ods. 1
Voľné stanovenie maximálnych maloobchodných cien vlastných výrobkov výrobcami a dovozcami
Vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje minimálnu maloobchodnú cenu cigariet, ako aj minimálnu maloobchodnú cenu jemne rezaného tabaku
Odôvodnenie
Ochrana verejného zdravia
Rámcový dohovor Svetovej zdravotníckej organizácie o kontrole tabaku

Komisia Európskych spoločenstiev vo svojej žalobe navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Rakúska republika si tým, že prijala
a zachovala v platnosti právnu úpravu, podľa ktorej orgány verejnej moci stanovujú minimálne maloobchodné ceny cigariet a jemne
rezaného tabaku na vlastnoručne šúľané cigarety, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 9 ods. 1 smernice Rady
95/59/ES z 27. novembra 1995 o iných daniach, ktoré ovplyvňujú spotrebu vyrobeného tabaku, ako je daň z obratu (Ú. v. ES L 291,
s. 40; Mim. vyd. 09/001, s. 283), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2002/10/ES z 12. februára 2002 (Ú. v. ES L 46, s. 26;
Mim. vyd. 03/035, s. 182, ďalej len „smernica 95/59“).

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
Odôvodnenia č. 2, 3 a 7 smernice 95/59 znejú takto:
„(2)      keďže cieľom zmluvy [ES] je vytvoriť hospodársku úniu so zdravou konkurenciou a vlastnosťami, ktoré sú podobné tým na domácom
trhu; v oblasti tabakových výrobkov to podmieňuje, aby spotrebné dane vyrubené na tieto produkty v členských krajinách neznehodnocovali
konkurenčné podmienky a neobmedzovali voľný pohyb týchto produktov v rámci spoločného trhu;
(3)      keďže harmonizácia štruktúr spotrebných daní musí viesť najmä k tomu, aby konkurencia medzi kategóriami tabakových výrobkov
patriacich do rovnakej skupiny nebola následkom zdanenia znehodnotená a aby došlo k otvoreniu národných trhov členských krajín;
…
(7)      keďže nevyhnutné požiadavky voľnej súťaže zahŕňajú voľnú tvorbu cien všetkých skupín tabakových výrobkov“.
Podľa článku 2 ods. 1 tejto smernice:
„Za tabakové výrobky sa považujú:
a)      cigarety;
b)      cigary a cigarilos;
c)      tabak na fajčenie:
–        jemne rezaný tabak na vlastnoručne šúľané cigarety,
–        iný tabak na fajčenie;
zodpovedajúce definíciám v článkoch 3 až 7.“
Článok 8 smernice 95/59 stanovuje:
„1.      Cigarety vyrobené v spoločenstve a dovezené z nečlenských krajín, podliehajú v každom z členských štátov proporcionálnej spotrebnej
dani, vypočítanej podľa maximálnej maloobchodnej ceny vrátane cla, ako aj špecifickej spotrebnej dani vypočítanej na základe
vyrobenej jednotky.
2.      Sadzba proporcionálnej spotrebnej dane a suma špecifickej spotrebnej dane musí byť rovnaká pre všetky cigarety.
…“
Podľa článku 9 ods. 1 tejto smernice:
„Za výrobcu sa považuje každá fyzická alebo právnická osoba, ktorá má sídlo v spoločenstve, ktorá spracováva tabak na tabakové
výrobky určené na maloobchodný predaj.
Výrobcovia, resp. ich zástupcovia alebo splnomocnenci v spoločenstve ako aj dovozcovia z tretích krajín, voľne stanovujú pre
každý zo svojich výrobkov a pre každý členský štát, v ktorom majú byť tieto výrobky dané do obehu, minimálnu [maximálnu –
neoficiálny preklad
] maloobchodnú cenu.
Druhý odsek však nie je postavený proti presadzovaniu právnych predpisov jednotlivých štátov o dozore nad cenami alebo dodržiavaní
predpísaných cien, za predpokladu, že sú zlučiteľné so zákonodarstvom spoločenstva.“
Článok 16 tejto smernice stanovuje:
„1.      Suma špecifickej spotrebnej dane z cigariet bude stanovená s ohľadom na cigarety cenovej skupiny, ktorá je po 1. januári každého
roka – so začiatkom 1. januára 1978 – podľa predložených údajov najviac požadovaná.
2.      Špecifická suma spotrebnej dane nesmie byť nižšia ako 5 % alebo vyššia ako 55 % celkovej sumy z celkového daňového zaťaženia,
ktoré pozostáva z proporcionálnej spotrebnej dane, špecifickej spotrebnej dane a dane z obratu na tieto cigarety.
…
5.      Členské štáty uplatňujú minimálnu spotrebnú daň z cigariet predaných za cenu nižšiu ako je maloobchodná predajná cena cigariet
najžiadanejšej kategórie za predpokladu, že spotrebná daň neprekročí výšku spotrebnej dane cigariet najžiadanejšej kategórie.“
Smernica Rady 92/79/EHS z 19. októbra 1992 o aproximácii daní z cigariet (Ú. v. ES L 316, s. 8; Mim. vyd. 03/013, s. 202)
a smernica Rady 92/80/EHS z 19. októbra 1992 o aproximácii daní z tabakových výrobkov s výnimkou cigariet (Ú. v. ES L 316,
s. 10; Mim. vyd. 03/013, s. 204), zmenené a doplnené smernicou Rady 2003/117/ES z 5. decembra 2003 (Ú. v. EÚ L 333, s. 49;
Mim. vyd. 03/041, s. 430), stanovujú minimálne sadzby a/alebo sumy celkovej dane uplatňované na cigarety a tabakové výrobky
s výnimkou cigariet. Smernica 92/80 obsahuje aj určité predpisy týkajúce sa štruktúry spotrebnej dane z tabakových výrobkov
s výnimkou cigariet.
Rozhodnutím Rady 2004/513/ES z 2. júna 2004 (Ú. v. EÚ L 213, s. 8) bol v mene Spoločenstva schválený Rámcový dohovor Svetovej
zdravotníckej organizácie o kontrole tabaku, podpísaný v Ženeve 21. mája 2003 (ďalej len „dohovor WHO“). Článok 6 tohto dohovoru
s názvom „Cenové a daňové opatrenia zmierňujúce dopyt po tabaku“ znie takto:
„1.      Zmluvné strany uznávajú, že cenové a daňové opatrenia sú efektívnymi a dôležitými prostriedkami na zmiernenie konzumácie tabakových
výrobkov v rôznych skupinách populácie, najmä však medzi mladistvými.
2.      Bez toho, aby bolo dotknuté zvrchované právo zmluvných strán určovať a stanovovať ich daňovú politiku, každá zo zmluvných
strán by mala zohľadniť svoje vnútroštátne ciele ochrany zdravia týkajúce sa regulácie tabaku a prijať alebo prípadne ponechať
v platnosti opatrenia, ktoré môžu zahŕňať:
a)      vykonanie daňovej politiky a prípadne cenovej politiky na tabakové výrobky tak, aby sa prispievalo k cieľom zameraným na ochranu
zdravia zmierňovaním spotreby tabaku, …
...“ [
neoficiálny preklad
]

Vnútroštátna právna úprava
§ 2 ods. 4 spolkového zákona z 30. júna 1995 o výrobe a uvádzaní tabakových výrobkov na trh, ako aj o reklame tabakových výrobkov
a ochrane nefajčiarov (ďalej len „tabakový zákon“) [Bundesgesetz über das Herstellen und das Inverkehrbringen von Tabakerzeugnissen
sowie die Werbung für Tabakerzeugnisse und den Nichtraucherschutz („Tabakgesetz“)] (BGBl. 431/1995), zmenený a doplnený spolkovým
zákonom z 30. marca 2006 (BGBl. I, 47/2006), stanovuje:
„Spolková ministerka pre zdravie a ženy má v záujme prevencie fajčenia po dohode so spolkovým ministrom financií právo stanoviť
minimálnu maloobchodnú cenu tabakových výrobkov s cieľom zabezpečiť minimálnu úroveň cien. Predaj tabakových výrobkov za nižšiu
cenu než je minimálna maloobchodná cena je zakázaný.“
§ 1 Verordnung der Bundesministerin für Gesundheit und Frauen über die Festsetzung des Mindestkleinverkaufspreises für Tabakerzeugnisse
zur Sicherstellung eines Mindestpreisniveaus (nariadenie spolkovej ministerky pre zdravie a ženy o stanovení minimálnych maloobchodných
cien tabakových výrobkov s cieľom zabezpečiť minimálnu úroveň cien) z 27. apríla 2006 (BGBl. II, 171/2006) stanovuje:
„V zmysle tohto nariadenia minimálnou maloobchodnou cenou je cena, pod ktorú nie je dovolený predaj tabakových výrobkov spotrebiteľom.“
Podľa § 2 tohto nariadenia:
„1.      Pre cigarety je minimálna maloobchodná cena za cigaretu najmenej 92,75 % z priemernej ceny všetkých cigariet predaných za
predchádzajúci kalendárny rok.
2.      Pre jemne rezaný tabak je minimálna maloobchodná cena za gram tabaku najmenej 90 % z priemernej ceny za gram všetkého jemne
rezaného tabaku predaného za predchádzajúci kalendárny rok.“
Podľa § 4 tohto nariadenia sa minimálne maloobchodné ceny uplatňujú od 15. mája 2006.

Konanie pred podaním žaloby
Po tom, ako Komisia Rakúskej republike umožnila predložiť pripomienky v súvislosti s údajnou nezlučiteľnosťou rakúskej právnej
úpravy týkajúcej sa stanovenia minimálnych maloobchodných cien cigariet a jemne rezaného tabaku s článkom 9 ods. 1 smernice
95/59, zaslala listom z 27. júna 2007 tomuto členskému štátu odôvodnené stanovisko, ktorým ho vyzvala, aby si splnil povinnosti
vyplývajúce z tohto ustanovenia v lehote dvoch mesiacov od doručenia tohto stanoviska. Vzhľadom na odpoveď Rakúskej republiky
Komisia naďalej považovala situáciu za neuspokojivú a rozhodla sa podať predmetnú žalobu.

O žalobe

Argumentácia účastníkov konania
Podľa Komisie článok 9 ods. 1 smernice 95/59 stanovuje zásadu, podľa ktorej majú výrobcovia a dovozcovia právo voľne stanoviť
maximálne maloobchodné ceny tabakových výrobkov. Sporná rakúska právna úprava tým, že zavádza režim nepriamo stanovených minimálnych
cien pre maloobchodný predaj cigariet a jemne rezaného tabaku, zakazuje výrobcom a dovozcom týchto výrobkov, aby ich predávali
za ceny, ktoré sú nižšie než uvedené minimálne ceny, a obmedzuje aj ich slobodu stanoviť ceny. Táto právna úprava je teda
v rozpore s týmto ustanovením práva Spoločenstva.
Sporná vnútroštátna právna úprava nemôže byť odôvodnená dôvodmi týkajúcimi sa ochrany verejného zdravia. Uvedené dôvody už
zákonodarca Spoločenstva zohľadnil pri prijímaní smerníc o spotrebných daniach z tabaku. Keďže nie sú stanovené maximálne
sadzby celkovej spotrebnej dane, predpisy Spoločenstva, ktoré sa týkajú zdaňovania tabakových výrobkov, umožňujú členským
štátom tieto dane zvýšiť, a tak zachovať dostatočne vysoké ceny s cieľom odradiť od spotreby tabaku. Daňová politika teda
postačuje na zabezpečenie požadovaného stupňa ochrany verejného zdravia.
Podľa Komisie vážené priemerné ceny, ktoré sú v Rakúsku stanovené ako minimálne ceny pre maloobchodný predaj dotknutých tabakových
výrobkov, nie sú výsledkom vývoja na trhu, ale konania verejných orgánov zameraného práve na neutralizáciu tohto vývoja. Skutočnosť,
že tieto minimálne ceny sú aritmeticky vypočítané z priemerných cien na trhu, nespochybňuje túto analýzu. Navyše nie je isté,
či má tento režim minimálnych cien na hospodársku súťaž menší vplyv než režimy iných členských štátov, ktoré boli skúmané
v predchádzajúcich rozsudkoch Súdneho dvora. V každom prípade zákaz zaviesť minimálne ceny tabakových výrobkov vyplývajúci
z článku 9 ods. 1 smernice 95/59 nevyžaduje posúdenie stupňa intervencie ako súčasti každého tohto režimu z hľadiska systému,
ktorý tvorí jeho základ.
Komisia okrem toho uvádza, že článok 93 ES je dostatočným právnym základom aj pre článok 9 smernice 95/59. Daňová povaha tohto
článku nemôže oprávňovať členské štáty k tomu, aby jeho ustanovenia nedodržali pre iné ciele, ktoré štáty sledujú, predovšetkým
cieľ ochrany verejného zdravia. Okrem toho sa členské štáty nemôžu odvolávať na článok 30 ES v súvislosti s otázkou, ktorá
spadá pod harmonizovanú právnu úpravu.
Komisia okrem toho tvrdí, že článok 9 ods. 1 smernice 95/59 je zlučiteľný s dohovorom WHO, pretože uvedený dohovor zmluvné
strany nezaväzuje k tomu, aby stanovili minimálne ceny tabakových výrobkov. Podľa Komisie, ak by to bolo inak, táto smernica
by musela byť zmenená, čo však nie je tento prípad. Okrem toho na rozdiel od Spoločenstva tento dohovor nepriznáva členským
štátom právo vybrať si medzi uplatňovaním daňovej politiky a uplatňovaním cenovej politiky, pretože táto otázka je vnútornou
záležitosťou Spoločenstva.
Napokon ustanovenia odporúčania Rady 2003/54/ES z 2. decembra 2002 o prevencii fajčenia a iniciatívach na zlepšenie kontroly
tabaku [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 22, 2003, s. 31), na ktoré sa odvoláva Rakúska republika, nie sú záväzné a v žiadnom prípade ich nemožno vykladať
ako ustanovenia, ktoré podnecujú k porušovaniu článku 9 ods. 1 smernice 95/59.
Rakúska republika sa domnieva, že systém zavedenia minimálnych cien je jediným účinným a spoľahlivým nástrojom, ktorý slúži
na rýchly zásah voči poklesu cien tabakových výrobkov, na ktoré sa vzťahuje sporná vnútroštátna právna úprava, v rámci cenovej
vojny. Daňové opatrenia by totiž hospodárske subjekty pôsobiace v sektore tabaku mohli bojkotovať, pretože im nezabránia v predaji
za dumpingové ceny s cieľom prilákať nových spotrebiteľov za cenu prechodnej finančnej straty. Článok 9 ods. 1 smernice 95/59
nepriznáva neobmedzené právo voľne stanoviť ceny. Toto ustanovenie predovšetkým nevylučuje možnosť členských štátov prijať
primerané a potrebné opatrenia, ktoré zabezpečia ochranu verejného zdravia v zmysle článku 30 ES.
Rakúska republika zároveň uvádza, že sporný režim minimálnych cien nemôže narušiť hospodársku súťaž, pretože tieto ceny v skutočnosti
určuje trh a príslušný minister iba zohľadní priemernú cenu uplatňovanú na danom trhu. V dôsledku toho tento režim vykazuje
menšiu intenzitu zásahu než ustanovenia členských štátov, ktoré boli skúmané najmä v rozsudkoch z 19. októbra 2000, Komisia/Grécko
(C‑216/98, Zb. s. I‑8921), a z 27. februára 2002, Komisia/Francúzsko (C‑302/00, Zb. s. I‑2055), ktoré upravovali napríklad
zvýšenie cien najmenej o 20 % oproti aktuálnym cenám. Intenzita zásahu vnútroštátneho opatrenia je tiež relevantná pri posudzovaní
proporcionality opatrenia v rámci skúmania, či neexistujú menej obmedzujúce prostriedky na dosiahnutie sledovaného cieľa.
Podľa tohto členského štátu sa článok 9 ods. 1 smernice 95/59 má vykladať reštriktívne vzhľadom na jej právny základ, a to
článok 93 ES, ktorý nedovoľuje sledovať iné ciele než ciele súvisiace s daňovým právom, ani obmedziť dosahovanie týchto iných
cieľov. Členské štáty by teda mali mať právo určiť primeranú úroveň ochrany verejného zdravia, ako aj prijať opatrenia, ktoré
sú primerané a potrebné na dosiahnutie danej úrovne, medzi ktoré môže patriť aj stanovenie minimálnych cien tabakových výrobkov.
V dôsledku toho slobodu výrobcov a dovozcov stanoviť ceny tabakových výrobkov nemožno vykonávať v rámci obmedzení stanovených
členskými štátmi v oblasti politiky verejného zdravia.
Okrem toho treba smernicu 95/59 vykladať z hľadiska nového právneho vývoja, t. j. na jednej strane z hľadiska článku 6 ods. 2
písm. a) dohovoru WHO a na druhej strane z hľadiska bodu 7 odporúčania 2003/54. Tieto ustanovenia, ktoré umožňujú uplatniť
mechanizmy minimálnych cien, totiž neboli zohľadnené v judikatúre Súdneho dvora týkajúcej sa danej oblasti.
Napokon Rakúska republika tvrdí, že mechanizmy zavedené smernicami prijatými v oblasti spotrebných daní z tabakových výrobkov
neumožňujú, aby členské štáty uplatnili spotrebnú daň ako nástroj zabezpečenia dostatočne vysokých cien, ktoré by odrádzali
od spotreby. Na jednej strane totiž tieto smernice obmedzujú možnosť zvýšiť spotrebnú daň len pri cigaretách, ktorých maloobchodné
ceny sú najnižšie, bez toho, aby to malo zároveň vplyv na zdaňovanie iných kategórií cigariet. Na druhej strane sa výrobcovia
a dovozcovia môžu rozhodnúť, že zvýšenie daní nepremietnu do konečnej ceny. Okrem toho by takéto zvýšenie mohlo viesť k nárastu
ilegálneho cezhraničného obchodu.

Posúdenie Súdnym dvorom
Na úvod treba pripomenúť, že z odôvodnenia č. 3 smernice 95/59 vyplýva, že smernica patrí do rámca politiky harmonizácie štruktúr
spotrebných daní z tabakových výrobkov a jej cieľom je zabrániť znehodnoteniu konkurencie medzi kategóriami tabakových výrobkov
patriacich do rovnakej skupiny, ako aj dosiahnuť otvorenie národných trhov členských štátov.
Na tento účel článok 8 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že cigarety vyrobené v Spoločenstve a dovezené z nečlenských krajín
podliehajú v každom z členských štátov proporcionálnej spotrebnej dani vypočítanej podľa maximálnej maloobchodnej ceny vrátane
cla, ako aj špecifickej spotrebnej dani vypočítanej na základe vyrobenej jednotky (rozsudok Komisia/Grécko, už citovaný, bod
19).
Navyše z odôvodnenia č. 7 smernice 95/59 vyplýva, že nevyhnutné požiadavky voľnej súťaže zahŕňajú voľnú tvorbu cien všetkých
skupín tabakových výrobkov.
V tejto súvislosti článok 9 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že výrobcovia, resp. ich zástupcovia alebo splnomocnenci v Spoločenstve,
ako aj dovozcovia z tretích krajín voľne stanovujú maximálnu maloobchodnú cenu každého svojho výrobku s cieľom zabezpečiť
medzi nimi skutočnú hospodársku súťaž (rozsudok Komisia/Grécko, už citovaný, bod 20). Cieľom tohto ustanovenia je zabezpečiť,
aby stanovenie vymeriavacieho základu na výpočet proporcionálnej spotrebnej dane tabakových výrobkov, t. j. maximálnej maloobchodnej
ceny týchto výrobkov, podliehalo rovnakým pravidlám vo všetkých členských štátoch. Ako uviedla generálna advokátka v bode
40 návrhov, zároveň je jeho cieľom chrániť slobodu vyššie uvedených hospodárskych subjektov, ktorá im umožňuje skutočne profitovať
z konkurenčnej výhody vyplývajúcej z prípadne nižších výrobných nákladov.
Stanovenie minimálnej maloobchodnej ceny verejnými orgánmi má teda za následok, že maximálna maloobchodná cena stanovená výrobcami
a dovozcami v nijakom prípade nebude môcť byť nižšia ako táto záväzná minimálna cena. Právna úprava stanovujúca takúto minimálnu
cenu teda môže narušiť konkurenčné vzťahy tým, že časti týchto výrobcov alebo dovozcov zabráni získať výhodu z nižších výrobných
nákladov s cieľom ponuky atraktívnejších maloobchodných cien.
V dôsledku toho nemožno systém minimálnej maloobchodnej ceny tabakových výrobkov považovať za zlučiteľný s článkom 9 ods. 1
smernice 95/59, pokiaľ nie je upravený tak, že v každom prípade vylučuje, že bude porušená konkurenčná výhoda vyplývajúca
niektorým výrobcom alebo dovozcom týchto výrobkov z nižších výrobných nákladov a že z tohto dôvodu dôjde k narušeniu hospodárskej
súťaže (pozri rozsudky zo 4. marca 2010, Komisia/Francúzsko, C‑197/08, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 38, a Komisia/Írsko,
C‑221/08, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 41).
Práve z hľadiska týchto zásad treba preskúmať vnútroštátnu právnu úpravu napadnutú predmetnou žalobou.
Táto právna úprava zaväzuje výrobcov a dovozcov pôsobiacich na rakúskom trhu uplatniť minimálnu maloobchodnú cenu za cigaretu
vo výške 92,75 % z priemernej ceny všetkých cigariet predaných za predchádzajúci kalendárny rok, ako aj uplatniť minimálnu
maloobchodnú cenu jemne rezaného tabaku vo výške 90 % z priemernej ceny za gram všetkého jemne rezaného tabaku predaného za
predchádzajúci kalendárny rok.
Tento režim v každom prípade neumožňuje vylúčiť, že stanovené minimálne ceny porušujú konkurenčnú výhodu, ktorá by niektorým
výrobcom alebo dovozcom tabakových výrobkov mohla vyplývať z nižších výrobných nákladov. Naopak, ako uviedla Komisia na pojednávaní,
a to bez toho, aby tento bod Rakúska republika vyvracala, takýto režim, ktorý navyše stanovuje minimálnu cenu v závislosti
od priemernej ceny uplatňovanej na trhu, môže odstrániť rozdiely v cenách konkurenčných výrobkov a priblížiť tieto ceny k cene
najdrahšieho výrobku. Takýto režim teda porušuje slobodu výrobcov a dovozcov stanoviť si vlastnú maximálnu maloobchodnú cenu
zaručenú článkom 9 ods. 1 druhým pododsekom smernice 95/59.
Čo sa týka dohovoru WHO, ako uviedla generálna advokátka v bodoch 50 a 51 návrhov, tento dohovor zmluvným stranám neukladá
žiadnu konkrétnu povinnosť vo vzťahu k cenovej politike týkajúcej sa tabakových výrobkov, iba opisuje možné opatrenia s ohľadom
na vnútroštátne ciele zdravia, pokiaľ ide o kontrolu tabaku. Článok 6 ods. 2 tohto dohovoru iba stanovuje, že zmluvné strany
prijmú alebo ponechajú v platnosti opatrenia, „ktoré môžu zahŕňať“ vykonanie daňovej politiky a „prípadne“ cenovej politiky
na tabakové výrobky.
Zároveň pokiaľ ide o poukázanie na systémy minimálnych cien, žiadny konkrétny údaj nemožno vydedukovať ani z odporúčania 2003/54,
ktoré navyše nie je právne záväzné. Časti textov, na ktoré sa Rakúska republika odvoláva, totiž len sprostredkovávajú myšlienku,
že cieľom vyšších cien tabakových výrobkov je odradiť od ich spotreby.
V každom prípade, ako vyplýva aj z bodu 30 tohto rozsudku, smernica 95/59 nebráni cenovej politike, pokiaľ táto politika nie
je v rozpore s cieľmi tejto smernice, najmä s cieľom vylúčiť narušenie hospodárskej súťaže medzi kategóriami tabakových výrobkov
patriacich do rovnakej skupiny.
Rakúska republika súčasne uvádza, že sporný režim minimálnych cien je odôvodnený cieľom ochrany zdravia a života osôb uvedeným
v článku 30 ES. Podľa tohto členského štátu zvýšenie daní nemôže zabezpečiť dostatočne vysoké ceny tabakových výrobkov, pretože
uvedené zvýšenie by mohli výrobcovia alebo dovozcovia neutralizovať tým, že sa vzdajú časti ziskovej marže, alebo že ich budú
dokonca predávať so stratou.
V tejto súvislosti treba uviesť, že článok 30 ES nemožno chápať v tom zmysle, že povoľuje iné opatrenia než množstevné obmedzenia
dovozu a vývozu, ako aj opatrenia s rovnakým účinkom uvedené v článkoch 28 ES a 29 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. februára
2002, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 33). Vo veci samej Komisia neuvádzala porušenie článkov 28 ES a 29 ES.
Nič to nemení na skutočnosti, že smernica 95/59 nebráni tomu, aby Rakúska republika sledovala cieľ kontroly tabaku, ktorý
sa odráža v cieli ochrany verejného zdravia.
Takisto nemožno tvrdiť, že tento cieľ nie je zohľadnený v rámci tejto smernice, pretože bola prijatá na základe článku 93 ES.
Ako je to uvedené v odôvodnení č. 7 smernice 2002/10, v poslednom akte, ktorý zmenil a doplnil smernicu 95/59/ES, ktorej článok
9 však v porovnaní s pôvodným znením zostáva nezmenený, Zmluva ES, a najmä článok 152 ods. 1 prvý pododsek ES vyžaduje, aby
definovanie, ako aj uskutočňovanie politiky a opatrení Spoločenstva zaručovali vysokú úroveň ochrany ľudského zdravia.
V tom istom odôvodnení sa súčasne spresňuje, že úroveň zdanenia je dôležitým faktorom pri stanovení ceny tabakových výrobkov,
ktorá naopak ovplyvňuje fajčiarske návyky spotrebiteľov. Súdny dvor už takisto rozhodol, že pokiaľ ide o tabakové výrobky,
daňová právna úprava predstavuje dôležitý a efektívny nástroj boja proti konzumácii týchto výrobkov, a teda ochrany verejného
zdravia (rozsudok z 5. októbra 2006, Valeško, C‑140/05, Zb. s. I‑10025, bod 58) a že cieľ zabezpečiť, aby ceny týchto výrobkov
boli vyššie, možno vhodne dosiahnuť aj vyšším zdaňovaním týchto výrobkov, lebo zvýšenie spotrebných daní sa skôr alebo neskôr
prejaví zvýšením maloobchodných cien bez toho, aby bolo zasiahnuté do slobody stanoviť ceny (pozri v tomto zmysle rozsudok
Komisia/Grécko, už citovaný, bod 31).
Okrem toho, pokiaľ členské štáty chcú definitívne zabrániť akejkoľvek možnosti výrobcov alebo dovozcov neutralizovať, čo i len
prechodne, účinky daní na maloobchodné ceny tabakových výrobkov tým, že ich predávajú so stratou, majú predovšetkým možnosť
zakázať predaj tabakových výrobkov za nižšiu cenu než je suma výrobných nákladov a všetkých daní, pričom súčasne daným výrobcom
a dovozcom umožnia skutočne profitovať z konkurenčnej výhody vyplývajúcej z prípadne nižších výrobných nákladov (pozri rozsudky
zo 4. marca 2010, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 43, a Komisia/Írsko, už citovaný, bod 55).
Z uvedených úvah vyplýva, že žalobe podanej Komisiou je potrebné vyhovieť.
Na záver treba konštatovať, že Rakúska republika si tým, že prijala a zachovala v platnosti právnu úpravu, podľa ktorej orgány
verejnej moci stanovujú minimálne maloobchodné ceny cigariet a jemne rezaného tabaku na vlastnoručne šúľané cigarety, nesplnila
povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 9 ods. 1 smernice 95/59.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Rakúsku republiku na náhradu trov konania a Rakúska republika
nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:
1.
Rakúska republika si tým, že prijala a zachovala v platnosti právnu úpravu, podľa ktorej orgány verejnej moci stanovujú minimálne
maloobchodné ceny cigariet a jemne rezaného tabaku na vlastnoručne šúľané cigarety, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú
z článku 9 ods. 1 smernice Rady 95/59/ES z 27. novembra 1995 o iných daniach, ktoré ovplyvňujú spotrebu vyrobeného tabaku,
ako je daň z obratu, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2002/10/ES z 12. februára 2002.
2.
Rakúska republika je povinná nahradiť trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: nemčina.