CELEX: 62006CJ0230
Muitų sąjunga
Bendrijos tranzitas
Skolos muitinei išieškojimas
Kompetentinga valstybė narė
Operacijos atlikimo be pažeidimų įrodymas arba pažeidimo vietos įrodymas
Terminai
Procedūros vykdytojo atsakomybė

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (
OL L 302, p. 1
, toliau – Muitinės kodeksas), 215 straipsnio ir 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (
OL L 253, p. 1
, toliau – Įgyvendinimo reglamentas) 378 ir 379 straipsnių išaiškinimo bei proporcingumo principo taikymo.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Militzer & Münch GmbH
(toliau –
M&M
) ir Finansų ministerijos (
ministero delle Finanze)
dėl muitų išieškojimo.
Teisinis pagrindas
Pagal Muitinės kodekso 96 straipsnį:
„1.   Už prievolių, susijusių su išorinio Bendrijos tranzito procedūra, įvykdymą atsako jos vykdytojas. Jis atsako:
a)
už nesugadintų prekių pristatymą per nustatytą terminą į paskirties muitinės įstaigą, deramai prižiūrint, kad nebūtų pažeistos muitinės panaudotos prekių identifikavimo priemonės;
b)
už nuostatų, susijusių su Bendrijos tranzito procedūra, laikymąsi.
2.   Nepaisant 1 dalyje nustatytų tranzito procedūros vykdytojo prievolių, prekių vežėjas arba gavėjas, priėmęs prekes ir žinantis, kad jos gabenamos taikant Bendrijos tranzito procedūrą, taip pat atsako už nesugadintų prekių pristatymą per nustatytą terminą į paskirties muitinės įstaigą ir už deramą priežiūrą, kad nebūtų pažeistos muitinės panaudotos prekių identifikavimo priemonės.“
Muitinės kodekso 203 ir 204 straipsniuose numatyta:
„
203 straipsnis
1.   Importo skola muitinei atsiranda:
—
neteisėtai paimant iš muitinės priežiūros importo muitais apmokestinamas prekes.
2.   Skola muitinei atsiranda prekių paėmimo iš muitinės priežiūros momentu.
—
Skolininkais laikomi:
—
asmuo, paėmęs prekes iš muitinės priežiūros,
—
bet kurie asmenys, dalyvavę taip paimant prekes, ir žinoję arba, yra pagrindo manyti, turėję žinoti, kad prekės paimamos iš muitinės priežiūros,
bet kurie asmenys, įsigiję arba laikę atitinkamas prekes ir jų įsigijimo arba gavimo metu žinoję arba, yra pagrindo manyti, turėję žinoti, kad prekės buvo paimtos iš muitinės priežiūros,
ir
—
atitinkamais atvejais asmuo, turėjęs vykdyti prievoles, susijusias su laikinuoju prekių saugojimu arba su prekėms įformintos muitinės procedūros taikymu.
204 straipsnis
1.   Importo skola muitinei atsiranda:
a)
neįvykdžius bent vienos iš prievolių, susijusių su importo muitais apmokestinamų prekių laikinuoju saugojimu arba su joms įformintos muitinės procedūros taikymu;
arba
b)
nesilaikant reikalavimų, kurių privaloma laikytis įforminant prekėms atitinkamą procedūrą arba taikant joms sumažintą arba nulinę importo muito normą dėl prekių galutinio vartojimo,
203 straipsnyje nenurodytais atvejais, išskyrus, kai nustatyta, kad minėti pažeidimai neturi esminės įtakos tinkamam laikinojo prekių saugojimo arba atitinkamos muitinės procedūros taikymui.
2.   Skola muitinei atsiranda arba tuo momentu, kai nustojama vykdyti prievolę, kurios nevykdymas sąlygoja skolos muitinei atsiradimą, arba tuo momentu, kai prekėms įforminama atitinkama muitinės procedūra, jeigu paskui nustatoma, kad faktiškai nebuvo laikytasi reikalavimų, kurių privaloma laikytis įforminant prekėms tokią procedūrą arba taikant joms sumažintą arba nulinę importo muito normą dėl prekių galutinio vartojimo.
3.   Skolininku laikomas asmuo, kuris esamomis aplinkybėmis turi vykdyti prievoles, susijusias su importo muitais apmokestinamų prekių laikinuoju saugojimu arba su joms įformintos muitinės procedūros taikymu, arba asmuo, turintis laikytis reikalavimų, kurių privaloma laikytis įforminant prekėms atitinkamą procedūrą.“
Muitinės kodekso 215 straipsnyje nurodyta:
„1.   Skola muitinei atsiranda toje vietoje, kurioje įvykdomi jos atsiradimą lemiantys veiksmai.
2.   Jeigu 1 dalyje nurodytos vietos nustatyti negalima, skola muitinei laikoma atsiradusia toje vietoje, kur muitinė prekes pripažino esant tokioje padėtyje, kuriai susidarius atsiranda skola muitinei.
3.   Jeigu prekėms įforminta muitinės procedūra nėra baigta, skola muitinei laikoma atsiradusia toje vietoje, kur:
—
šioms prekėms buvo įforminta atitinkama procedūra
arba
—
šios prekės buvo įvežtos į Bendriją taikant atitinkamą procedūrą.
4.   Jeigu pagal muitinės turimą informaciją įmanoma nustatyti, kad skola muitinei jau buvo atsiradusi anksčiau, prekėms esant kitoje vietoje, skola muitinei laikoma atsiradusia toje įmanomoje nustatyti vietoje, kur prekės buvo anksčiausiai, kai jau galima laikyti, kad skola muitinei yra atsiradusi.“
Muitinės kodekso 239 straipsnyje įtvirtinta:
„1.   Importo arba eksporto muitai gali būti grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti susidarius 236, 237 ir 238 straipsniuose nenurodytoms padėtims:
—
nustatytinoms taikant Komiteto procedūrą,
—
sąlygotoms aplinkybių, kuriomis suinteresuotojo asmens veiksmuose nematyti apgaulės arba akivaizdaus aplaidumo požymių. Padėtys, kurioms susidarius gali būti taikoma ši nuostata, ir procedūros, kurios turi būti taikomos tokiais atvejais, nustatomos taikant Komiteto procedūrą. Muito grąžinimui arba atsisakymui jį išieškoti gali būti nustatomos ir specialios sąlygos.
2.   Dėl 1 dalyje nurodytų priežasčių muitai grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti, jeigu 12 mėnesių nuo skolininko informavimo apie muitų sumą dienos atitinkamai muitinės įstaigai pateikiamas prašymas.
Tačiau išimtiniais atvejais, kai tai deramai pagrįsta, muitinė turi teisę leisti, kad šio laikotarpio trukmė būtų viršyta.“
Įgyvendinimo reglamento 378 straipsnyje numatyta:
„1.   Nepažeidžiant Kodekso 215 straipsnio, tais atvejais, kai prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma nustatyti pažeidimo arba nusižengimo vietos, laikoma, kad toks pažeidimas arba nusižengimas padarytas:
—
valstybėje narėje, kuriai priklauso išvykimo įstaiga,
arba
—
valstybėje narėje, kuriai priklauso tranzito įstaiga, veikianti įvažiavimo į Bendriją vietoje, kuriai buvo pateiktas tranzito kontrolės lakštas,
išskyrus atvejus, kai per nustatytą laiką, nurodytą 379 straipsnio 2 dalyje, pateikiami muitinei priimtini įrodymai, pagal kuriuos įmanoma pripažinti, kad tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų, arba nustatyti faktinę pažeidimo ar nusižengimo vietą.
2.   Jeigu tokie įrodymai nepateikiami ir todėl laikoma, kad minėtas pažeidimas arba nusižengimas padarytas išvykimo valstybėje narėje arba įvažiavimo valstybėje narėje, minėtose 1 dalies antrojoje įtraukoje, muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus, susijusius su atitinkamomis prekėmis, išieško ta valstybė narė, vadovaudamasi Bendrijos arba nacionalinių teisės aktų nuostatomis.
<…>“
Pagal Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnį:
„1.   Jeigu prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma nustatyti vietos, kurioje buvo padarytas pažeidimas arba nusižengimas, išvykimo įstaiga kiek įmanydama greičiau, tačiau bet kuriuo atveju nepraėjus 11 mėnesių nuo Bendrijos tranzito deklaracijos įregistravimo, praneša apie tai vykdytojui.
2.   Šio straipsnio 1 dalyje minėtame pranešime, be kitų duomenų, turi būti nurodytas laikas, iki kurio išvykimo įstaigai turi būti pateikti muitinei priimtini įrodymai, pagal kuriuos būtų įmanoma pripažinti, kad tranzito operacija atlikta be pažeidimų arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo vietą. Tas laikas – trys mėnesiai nuo 1 dalyje nurodyto pranešimo datos. Jeigu minėti įrodymai per tą laikotarpį nepateikiami, valstybė narė, kurios kompetencijai tai priklauso, imasi priemonių išieškoti dėl pažeidimo arba nusižengimo mokėtinus muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus. Tais atvejais, kai ta valstybė narė nėra ta pati, kuriai priklauso išvykimo įstaiga, pastaroji valstybė narė nedelsdama informuoja pirmiau minėtą valstybę narę.“
Šios Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio nuostatos iš esmės yra tokios pačios kaip ir 1987 m. kovo 27 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1062/87 dėl Bendrijos tranzito procedūros įgyvendinimo nuostatų ir supaprastinimo priemonių (
OL L 107, p. 1
), iš dalies pakeisto 1990 m. gegužės 29 d. Komisijos reglamentu (EEB) Nr. 1429/90 (
OL L 137, p. 21
, toliau – Reglamentas Nr. 1062/87), 11 a straipsnio nuostatos, kurios vėliau buvo perimtos 1992 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1214/92 dėl Bendrijos tranzito procedūros įgyvendinimo nuostatų ir sušvelninimo priemonių (
OL L 132, p. 1
) 49 straipsnyje.
Įgyvendinimo reglamento 905 straipsnyje įtvirtinta:
„1.   Jeigu sprendimą priimanti muitinė, kuriai pateiktas prašymas grąžinti arba atsisakyti juos išieškoti vadovaujantis Kodekso 239 straipsnio 2 dalimi, negali priimti sprendimo vadovaudamasi 899 straipsniu, bet prašymas paremtas įrodymais, dėl kurių gali susidaryti ypatinga situacija esant aplinkybėms, kuriomis suinteresuotojo asmens negalima apkaltinti apgavyste ar akivaizdžiu aplaidumu, valstybė narė, kuriai priklauso ši muitinė, perduoda medžiagą apie šį atvejį Komisijai, kad ji galėtų tokį klausimą išspręsti taikydama 906–909 straipsniuose nustatytą procedūrą.
Sąvoka „suinteresuotasis asmuo“ suprantama taip pat, kaip ir 899 straipsnyje.
Visais kitais atvejais sprendimą priimanti muitinė prašymą atmeta.
2.   Siunčiant Komisijai medžiagą apie atvejį, turi būti pateikiami visi duomenys, būtini, kad pateiktas atvejis galėtų būti visapusiškai išnagrinėtas.
Gavusi medžiagą apie atvejį, Komisija nedelsdama apie tai atitinkamai informuoja suinteresuotąją valstybę narę.
Nustačiusi, kad valstybės narės pateiktos informacijos nepakanka sprendimui dėl atitinkamo atvejo priimti atsižvelgiant į visus faktus, Komisija gali paprašyti pateikti papildomos informacijos.
3.   Nelaukdama procedūros, nurodytos 906–909 straipsniuose, pabaigos, sprendimą priimanti muitinė paprašyta gali leisti atlikti muitinės formalumus, susijusius su prekių reeksportu arba sunaikinimu, prieš Komisijai priimant sprendimą dėl minėto prašymo. Toks leidimas niekaip neapriboja teisių priimti galutinį sprendimą dėl atitinkamo prašymo.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
M&M
– Vokietijoje įsteigta bendrovė, vykdanti muitinės tarpininkės veiklą. Nuo 1993 m. balandžio 23 d. iki liepos 16 d. ji užpildė 20 Bendrijos tranzito dokumentų T1 iš Čekijos Respublikos atvežto sviesto gabenimui iš Waidhaus (Vokietija) į Veneciją ir Milaną (Italija).
Gavusi Venecijos ir Milano muitinės įstaigų antspaudais ir eilės numeriais patvirtintų tranzito dokumentų kopiją, Waidhaus muitinės įstaiga užbaigė su šių prekių siuntomis susijusius muitinės formalumus.
Paskui
Guardia di Finanza
kovos su sukčiavimu tarnyba nustatė, jog prekės nebuvo pristatytos į paskirties vietą dėl sukčiavimo veiksmų, kuriuos atliekant
M&M
nedalyvavo ir kurie greičiausiai buvo įvykdyti bendrininkaujant Italijos muitinės darbuotojams.
1995 m. lapkričio 17 d. Italijos muitinė nurodė
M&M
sumokėti 4601255310 ITL dydžio muitų sumą už išsiųstas prekes.
Italijos muitinė atmetė remiantis Muitinės kodekso 239 straipsniu
M&M
pateiktą prašymą atsisakyti išieškoti muitus. Teismas (
Tribunole
), paskui Trento apeliacinis teismas (
Corte d’appello
) atmetė
M&M
ieškinį, kuri dėl to pateikė kasacinį skundą.
2002 m. rugsėjo 27 d. Aukščiausiojo kasacinio teismo (
Corte suprema di cassazione
) Jungtinė kolegija pagrindinėje byloje nusprendė, kad Italijos valdžios institucijų sprendimas nepatenkinti remiantis muitinės kodekso 239 straipsniu
M&M
pateikto prašymo atsisakyti išieškoti muitus negali būti perduotas teisminės institucijos kontrolei, nes jis „apima politinio pobūdžio pasirinkimus ir sprendimus“. Likusi bylos dalis buvo perduota šio teismo mokestinių ginčų kolegijai, kad ji priimtų sprendimą dėl kitų kasacinio skundo pagrindų.
Šiomis aplinkybėmis Aukščiausiasis kasacinis teismas (
Corte suprema di cassazione)
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Reglamento Nr. 1062/87, iš dalies pakeisto (Įgyvendinimo reglamentu), 11a straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad išvykimo muitinės įstaigai yra taikomas nustatytas vienuolikos mėnesių terminas pranešti apie neužbaigtus prekių, kurioms taikoma Bendrijos tranzito procedūra, muitinės formalumus, kai paaiškėja, kad dokumentai apie užbaigtus paskirties muitinės įstaigos atliktus formalumus yra suklastoti, ir to nebuvo galima lengvai pastebėti? Ar aiškinant šią nuostatą turi būti taikomi Teisingumo Teismo (2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimas
Cipriani
,
C-395/00, Rink. p. I-11877
ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimas
British American Tobacco
,
C-222/01, Rink. p. I-4683
) patvirtinti principai ir ar atsakomybės už Bendrijos tranzito operacijos, atliktos pažeidžiant taisykles, kylančius padarinius priskyrimas muitinės tarpininkui neprieštarauja proporcingumo principui?
2.
Ar pirmuoju klausimu išvardytais atvejais taikoma 11 a straipsnio 2 dalis?
3.
Ar (Muitinės kodekso) 215 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad tokiais atvejais, kaip antai nurodytasis pirmajame klausime, muitinės kompetencija turi būti nustatoma pagal šios nuostatos antrojoje ar trečiojoje pastraipose nustatytą kriterijų?“
Dėl prejudicinių klausimų
Išankstinės pastabos
M&M
, Italijos vyriausybė ir Komisija vieningai pripažįsta, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas rėmėsi
ratione temporis
netaikytinomis Bendrijos normomis, tačiau jų nuomonė skiriasi dėl taikytinų normų nustatymo. Italijos vyriausybės nuomone, reikia remtis 1993 m., t. y. kai buvo atlikti sukčiavimo veiksmai, galiojusiomis nuostatomis. Taigi kompetentinga valstybė narė turi būti nustatoma pagal 1990 m. rugsėjo 17 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2726/90 dėl Bendrijos tranzito (
OL L 262, p. 1
), kuris buvo pripažintas netekusiu galios nuo 1994 m. sausio 1 d., 34 straipsnio 2 dalį. Italijos vyriausybė teigia, kad terminų, kurie turi būti pasibaigę prieš pradedant skolos muitinei išieškojimą, laikymosi klausimas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1214/92 49 straipsnio nuostatas. Ši vyriausybė mano, jog dėl nuo 1993 m. sausio 1 d. negaliojančiu pripažinto Reglamento Nr. 1062/87 11 a straipsnio nurodymo prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra iš dalies nepriimtinas.
Reikia priminti, kad siekdamas naudingai atsakyti į nacionalinio teismo pateiktą prejudicinį klausimą Teisingumo Teismas gali laikyti reikalinga atsižvelgti į Bendrijos teisės nuostatas, kurių nacionalinis teismas nenurodė savo klausime (1990 m. kovo 27 d. Sprendimo
Bagli Pennacchiotti
,
C-315/88, Rink. p. I-1323
, 10 punktas ir 1999 m. lapkričio 18 d. Sprendimo
Teckal
,
C-107/98, Rink. p. I-8121
, 39 punktas).
Šioje byloje
M&M
ir Komisija teisingai mano, kad svarbios normos yra tos, kurios galiojo Italijos valdžios institucijų pranešimo apie išieškojimą, kurio teisėtumas ginčijamas pagrindinėje byloje, pateikimo dieną, t. y. 1995 m. lapkričio 17 dieną.
Kadangi Muitinės kodeksas ir Įgyvendinimo reglamentas taikomi nuo 1994 m. sausio 1 d., iš šių aplinkybių matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmojo klausimo pirma dalimi ir antruoju klausimu Teisingumo Teismo prašo išaiškinti Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnyje numatytų terminų taikymo sąlygas, trečiuoju klausimu – Muitinės kodekso 215 straipsnyje įtvirtintus išieškoti skolą muitinei kompetentingos valstybės narės nustatymo kriterijus, o pirmojo klausimo antra dalimi prašo priimti sprendimą dėl procedūros vykdytojo atsakomybės nustatymo tvarkos taikymo proporcingumo principo atžvilgiu.
Pirmiausia reikia išnagrinėti trečiąjį klausimą, susijusį su išieškoti skolą muitinei kompetentingos valstybės narės nustatymu.
Dėl trečiojo klausimo
M&M
ir Komisija mano, kad išieškoti skolą muitinei kompetentinga valstybė narė turi būti nustatoma ne taikant Muitinės kodekso 215 straipsnį, bet pagal Įgyvendinimo reglamento 378 straipsnio 1 dalį, kuri yra su Bendrijos išorės tranzito procedūra susijusio skolos muitinei išieškojimo kompetencijos suteikimo
lex specialis
. Valstybė narė, kuriai priklauso išvykimo įstaiga, iš esmės yra kompetentinga, nes Įgyvendinimo reglamento 378 straipsnio 1 dalis sukuria tokią prezumpciją, kai, pirma, prekių siunta nebuvo pristatyta į paskirties įstaigą ir, antra, neįmanoma nustatyti pažeidimo arba nusižengimo vietos. Pagrindinėje byloje šios sąlygos yra tenkinamos, nes paėmimo iš muitinės priežiūros vieta nebuvo nustatyta ir akivaizdu, kad prekės nebuvo pristatytos į paskirties įstaigą.
Italijos vyriausybė mano, kad pagal Muitinės kodekso 215 straipsnio 2 dalį ji yra kompetentinga, nes pažeidimas buvo padarytas arba bent jau konstatuotas Italijos teritorijoje.
Šiuo atžvilgiu iš Muitinės kodekso 215 straipsnio 1 dalies ir Įgyvendinimo reglamento 378 ir 379 straipsnių matyti, kad skolos muitinei atsiradimo vietos nustatymas leidžia išsiaiškinti, kuri valstybė narė yra kompetentinga išieškoti muitus (šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
Road Air Logistics Customs
,
C-526/06, Rink. p. I-11337
, 26 punktą). Sukčiavimo atveju, kuriam būdingas pažeidimų ar nusižengimų padarymas, skolos muitinei atsiradimo vieta yra prekių paėmimo iš muitinės priežiūros vieta, kaip tai matyti iš Muitinės kodekso 203 straipsnio 2 dalies, skaitomos kartu su 215 straipsnio 1 dalimi (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2001 m. vasario 1 d. Sprendimo
D. Wandel
,
C-66/99, Rink. p. I-873
, 50 punktą ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
Liberexim
,
C-371/99, Rink. p. I-6227
, 52 punktą).
Pagal Teisingumo Teismo praktiką ši paėmimo iš muitinės priežiūros sąvoka laikytina apimančia bet kokį veiksmą ar neveikimą, kuris kliudo, nors ir trumpam, kompetentingai muitinei prieiti prie muitinės prižiūrimos prekės ir atlikti patikrinimus, kaip numatyta Muitinės kodekso 37 straipsnio 1 dalyje (minėto sprendimo
D. Wandel
47 punktas; minėto sprendimo
Liberexim
55 punktas ir 2004 m. vasario 12 d. Sprendimo
Hamann International
,
C-337/01, Rink. p. I-1791
, 31 punktas).
Paėmimas iš muitinės priežiūros tiktai reiškia, kad įvykdytos tokios objektyvaus pobūdžio sąlygos, kaip antai prekės fizinis nebuvimas patvirtintoje saugojimo vietoje tuo momentu, kai muitinės valdžios institucija ketina atlikti šios prekės tyrimą (minėto sprendimo
D. Wandel
48 punktas ir minėto sprendimo
Liberexim
60 punktas), arba laikinas T1 tranzito dokumento atskyrimas nuo prekių, su kuriomis jis susijęs (minėto sprendimo
British American Tobacco
53 punktas).
Jei įvairių valstybių narių teritorijose buvo padaryti keli pažeidimai ar nusižengimai, kompetenciją išieškoti muitus turi ta valstybė narė, kurios teritorijoje buvo padarytas pirmas pažeidimas arba nusižengimas (pagal analogiją žr. minėto sprendimo
Liberexim
57 punktą).
Taigi, kaip teisingai pabrėžė
M&M
ir Komisija, Įgyvendinimo reglamento 378 straipsniu konkrečiai reglamentuojamas išieškoti skolą muitinei kompetentingos valstybės narės nustatymas Bendrijos išorės tranzito srityje ir įtvirtinama valstybės narės, kuriai priklauso išvykimo įstaiga, kompetencijos prezumpcija (2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C-104/02, Rink. p. I-2689, 86 punktas).
Iš tiesų Įgyvendinimo reglamento 378 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad nepažeidžiant Muitinės kodekso 215 straipsnyje įtvirtintų skolos muitinei atsiradimo vietos nustatymo taisyklių tais atvejais, kai prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai, o pažeidimo arba nusižengimo vietos nustatyti neįmanoma, laikoma, kad toks pažeidimas arba nusižengimas padarytas valstybėje narėje, kuriai priklauso išvykimo įstaiga, arba valstybėje narėje, kuriai priklauso tranzito įstaiga, veikianti įvažiavimo į Bendriją vietoje, kuriai buvo pateiktas tranzito kontrolės lakštas, išskyrus atvejus, kai per Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalyje nustatytą laiką pateikiama įrodymų, pagal kuriuos galima pripažinti, kad tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų, arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo vietą (2005 m. sausio 20 d. Sprendimo
Honeywell Aerospace
,
C-300/03, Rink. p. I-689
, 21 punktas).
Taigi norint taikyti Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnyje numatytą procedūrą reikia, kad muitinė negalėtų nustatyti pažeidimo arba nusižengimo vietos (2002 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
SPKR
,
C-112/01, Rink. p. I-10655
, 35 punktas).
Todėl, siekiant patikrinti muitų išieškojimą atlikusios valstybės narės kompetenciją, reikia nustatyti, ar tuo metu, kai buvo konstatuota, jog prekių siunta nebuvo pateikta muitinės įstaigai, buvo galima nustatyti pažeidimo ar nusižengimo vietą. Jei taip yra, Muitinės kodekso 203 straipsnio 1 dalies ir 215 straipsnio 1 dalies nuostatos leidžia laikyti, kad kompetenciją išieškoti skolą muitinei turi ta valstybė narė, kurios teritorijoje buvo padarytas pirmasis kaip paėmimas iš muitinės priežiūros kvalifikuotinas pažeidimas ar nusižengimas.
Tačiau jei pažeidimo arba nusižengimo vietos nebuvo įmanoma nustatyti, pagal Įgyvendinimo reglamento 378 ir 379 straipsnius kompetenciją išieškoti muitus turi ta valstybė narė, kuriai priklauso išvykimo įstaiga.
Pagrindinėje byloje siekiant nustatyti, ar Italijos valdžios institucijos turėjo kompetenciją išieškoti nagrinėjamus muitus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į visus prekių siuntos nepateikimo paskirties įstaigai konstatavimo momentu turimus svarbius įrodymus, turi patikrinti, ar buvo galima nustatyti pirmojo kaip paėmimo iš muitinės priežiūros kvalifikuotino pažeidimo arba nusižengimo padarymo vietą. Jeigu to padaryti negalima, pagal Įgyvendinimo reglamento 378 straipsnio 1 dalį numatytą valstybės narės, kuriai priklauso išvykimo įstaiga, kompetencijos prezumpciją išieškoti skolą muitinei kompetentinga valstybe nare turi būti paskirta Vokietijos Federacinė Respublika.
Nukrypti nuo šios prezumpcijos suteikiant kompetenciją kitai valstybei narei galima tik nustačius, kad pirmas pažeidimas arba nusižengimas faktiškai buvo padarytas pastarosios teritorijoje. Tačiau šis įrodymas turi būti priimtinas valstybės narės, kuriai priklauso išvykimo įstaiga, valdžios institucijoms, kaip tai matyti iš Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnyje numatytos procedūros, kuri įpareigoja, be kita ko, laikytis joje numatytų terminų.
Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad siekiant patikrinti valstybės narės, kuri išieškojo muitus, kompetenciją, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar tuo momentu, kai buvo konstatuota, jog prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai, buvo galima nustatyti pažeidimo arba nusižengimo vietą. Jei taip yra, Muitinės kodekso 203 straipsnio 1 dalies ir 215 straipsnio 1 dalies nuostatos leidžia laikyti kompetentinga išieškoti skolą muitinei tą valstybę narę, kurios teritorijoje buvo padarytas pirmasis pažeidimas ar nusižengimas, kuris gali būti kvalifikuojamas kaip paėmimas iš muitinės priežiūros. Tačiau jei pažeidimo arba nusižengimo vietos nustatyti neįmanoma, pagal Įgyvendinimo reglamento 378 ir 379 straipsnius kompetenciją išieškoti muitus turi ta valstybė narė, kuriai priklauso išvykimo įstaiga.
Dėl pirmojo klausimo pirmos dalies ir antrojo klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tai, kad muitinė nesilaikė Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 1 ir 2 dalyse procedūros vykdytojo naudai numatyto atitinkamai vienuolikos mėnesių ir trijų mėnesių termino, sudaro kliūtį muitams išieškoti.
Kaip teisingai pastebėjo Italijos vyriausybė ir Komisija, vien vienuolikos mėnesių termino nesilaikymas nekliudo iš procedūros vykdytojo išieškoti skolą muitinei (minėto sprendimo
SPKR
27–33 punktai ir minėto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
69 punktas).
Tačiau pranešimas procedūros vykdytojui apie Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalyje numatytą trijų mėnesių terminą yra būtinas ir turi būti pateiktas prieš skolos muitinei išieškojimą (minėto sprendimo
SPKR
32 punktas; minėto sprendimo
Honeywell Aerospace
23 ir 24 punktai; 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
71 punktas; 2006 m. balandžio 6 d. Nutarties
Reyniers & Sogama
, C-407/05, 22 punktas ir 2007 m. kovo 8 d. Sprendimo
Gerlach
,
C-44/06, Rink. p. I-2071
, 33 punktas).
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, jog šiais vienuolikos ir trijų mėnesių terminais siekiama užtikrinti, kad administracinės institucijos tiksliai ir vienodai taikytų skolos muitinei išieškojimo nuostatas tam, kad būtų galima greitai disponuoti Bendrijų nuosavais ištekliais (minėto sprendimo
SPKR
34 punktas ir minėto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
69 ir 78 punktai). Be to, trijų mėnesių terminas taip pat skirtas apsaugoti procedūros vykdytojo interesus, jam suteikiant pakankamą laikotarpį prireikus pateikti įrodymų, pagal kuriuos būtų įmanoma pripažinti, kad tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų, arba nustatyti faktinę pažeidimo ar nusižengimo vietą (minėto sprendimo
SPKR
38 punktas ir minėto sprendimo
Honeywell Aerospace
24 punktas). Galiausiai šiuo trijų mėnesių terminu siekiama paskatinti procedūros vykdytoją per imperatyvų terminą pateikti jo turimus įrodymus, siekiant greitai nustatyti išieškoti muitus kompetentingą valstybę narę (1999 m. spalio 21 d. Sprendimo
Lensing & Brockhausen
,
C-233/98, Rink. p. I-7349
, 30 punktas).
Iš paties Įgyvendinimo reglamento 378 ir 379 straipsnių teksto matyti, kad tik išvykimo įstaiga privalo pateikti numatytą pranešimą, laikydamasi šių vienuolikos ir trijų mėnesių terminų, kai prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma nustatyti pažeidimo ar nusižengimo vietos.
Todėl į pirmojo klausimo pirmą dalį ir į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad kai prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma nustatyti pažeidimo ar nusižengimo padarymo vietos, tik išvykimo įstaiga privalo pateikti numatytą pranešimą, laikydamasi Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytų vienuolikos ir trijų mėnesių terminų.
Dėl pirmojo klausimo antros dalies
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar tai, kad muitinės tarpininkas, veikdamas kaip procedūros vykdytojas, yra atsakingas už Bendrijos išorės tranzito operacijos pasekmes, atsiradusias dėl ne jo įvykdytų sukčiavimo veiksmų, neprieštarauja proporcingumo principui, nes skola muitinei, kaip tai yra pagrindinėje byloje, gali gerokai viršyti tranzito procedūros vykdytojo gautą atlyginimą už jo suteiktas paslaugas.
Komisija abejoja dėl šio klausimo svarbos, nes muitinės teisės aktuose nenumatyta procedūros vykdytojo atsakomybės apribojimų. Ji teigia, kad šis klausimas turi būti suprantamas kaip susijęs su situacija, kuriai esant neteisinga procedūros vykdytojui priskirti atsakomybę už sukčiavimo veiksmus, kuriuos atliekant jis nedalyvavo ir kuriuos įvykdant greičiausiai dalyvavo paskirties muitinės įstaigos darbuotojai. Taigi ji Teisingumo Teismui siūlo išplėsti prejudicinį klausimą ir atsižvelgti į kriterijus, leidžiančius atsisakyti išieškoti muitus dėl teisingumo pagrindų, pagal Muitinės kodekso 239 straipsnyje ir Įgyvendinimo reglamento 899–909 straipsniuose numatytą procedūrą. Taigi ji teigia, kad susidūrusios su „ypatinga padėtimi“ Italijos valdžios institucijos turėjo kreiptis į Komisiją su prašymu atsisakyti išieškoti muitus pagal Įgyvendinimo reglamento 905 straipsnį.
M&M
ir Komisija priduria, jog vienodas Bendrijos teisės taikymas ir aiškinimas reikalauja, kad sprendimams, kuriais muitinės atsisako patenkinti tokį prašymą, būtų taikoma veiksminga teisminė kontrolė, ir prašo Teisingumo Teismo į tai atsižvelgus pateikti savo nuomonę dėl 2002 m. rugsėjo 27 d.
Corte suprema di cassazione
sprendimo.
Italijos vyriausybė mano, kad atsakomybės procedūros vykdytojui nustatymas neprieštarauja proporcingumo principui (1997 m. liepos 17 d. Sprendimas
Pascoal & Filhos
,
C-97/95, Rink. p. I-4209
ir 2006 m. kovo 9 d. Sprendimas
Beemsterboer Coldstore Services
,
C-293/04, Rink. p. I-2263
). Ji teigia, kad Teisingumo Teismui nereikia pateikti nuomonės dėl 2002 m. rugsėjo 27 d.
Corte suprema di cassazione
sprendimo, nes šiuo atžvilgiu jam nebuvo pateiktas joks prejudicinis klausimas.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, proporcingumo principas, kuris yra vienas bendrųjų Bendrijos teisės principų, reikalauja, jog Bendrijos teisės nuostata nustatytos priemonės būtų tinkamos tikslui įgyvendinti ir neviršytų to, kas būtina jį pasiekti (2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Swedish Match
,
C-210/03, Rink. p. I-11893
, 47 punktas ir 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Laserdisken
,
C-479/04, Rink. p. I-8089
, 53 punktas).
Procedūros vykdytojas, kaip Bendrijos išorinio tranzito procedūrą vykdantis asmuo, yra atsakingas už skolą muitinei, kuri atsirado dėl šios procedūros nuostatų nesilaikymo. Tokia procedūros vykdytojui nustatyta atsakomybe siekiama užtikrinti kruopštų ir vienodą skolos muitinei išieškojimo nuostatų taikymą tam, kad būtų apsaugoti Bendrijos ir jos valstybių narių finansiniai interesai. Tai, kad procedūros vykdytojas yra įpareigotas sumokėti skolą muitinei, nepaisant šios skolos dydžio, palyginti su atlyginimu, jo gaunamu už muitinės tarpininko veiklą, kaip antai pagrindinėje byloje, neprieštarauja proporcingumo principui.
Tai, kad procedūros vykdytojas yra sąžiningas ir kad Bendrijos išorės tranzito procedūros pažeidimą sudaro sukčiavimo veiksmai, kuriuos atliekant jis nedalyvavo, taip pat negali pažeisti proporcingumo principo. Jeigu taip būtų, procedūros vykdytojas nebūtų taip įtikinamai skatinamas užtikrinti gerą tranzito operacijų vykdymą (pagal analogiją žr. minėto sprendimo
Pascoal & Filhos
51–55 punktus).
Tačiau reikia priminti, kad kai skola muitinei atsiranda del aplinkybių, kuriomis tranzito procedūros vykdytojo veiksmuose nematyti apgaulės arba aplaidumo, Muitinės kodekso 239 straipsnis, kuris yra bendroji teisingumo nuostata, tranzito procedūros vykdytojui leidžia prašyti atsisakyti išieškoti muitus. Dėl to Įgyvendinimo reglamento 899–905 straipsniuose įtvirtinta administracinė muitinės ir Komisijos bendradarbiavimo procedūra.
Todėl į pirmojo klausimo antrą dalį reikia atsakyti, kad aplinkybė, jog muitinės tarpininkas, veikdamas kaip procedūros vykdytojas, yra laikomas atsakingu už skolą muitinei, neprieštarauja proporcingumo principui.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

1.
Siekiant patikrinti valstybės narės, kuri išieškojo muitus, kompetenciją, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar tuo momentu, kai buvo konstatuota, jog prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai, buvo galima nustatyti pažeidimo arba nusižengimo vietą. Jei taip yra, 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 203 straipsnio 1 dalies ir 215 straipsnio 1 dalies nuostatos leidžia laikyti kompetentinga išieškoti skolą muitinei tą valstybę narę, kurios teritorijoje buvo padarytas pirmasis pažeidimas ar nusižengimas, kuris gali būti kvalifikuojamas kaip paėmimas iš muitinės priežiūros. Tačiau jei pažeidimo arba nusižengimo vietos nustatyti neįmanoma, pagal 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas, 378 ir 379 straipsnius kompetenciją išieškoti muitus turi ta valstybė narė, kuriai priklauso išvykimo įstaiga.

2.
Kai prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma nustatyti pažeidimo ar nusižengimo padarymo vietos, tik išvykimo įstaiga privalo pateikti numatytą pranešimą, laikydamasi Reglamento Nr. 2454/93379 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytų vienuolikos ir trijų mėnesių terminų.

3.
Aplinkybė, jog muitinės tarpininkas, veikdamas kaip procedūros vykdytojas, yra laikomas atsakingu už skolą muitinei, neprieštarauja proporcingumo principui.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.