CELEX: 62005TJ0456
Hospodárska súťaž
Kartely
Európsky trh s priemyselnými niťami
Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES a článku 53 Dohody EHP
Pokuty
Závažnosť porušenia
Konkrétny dopad na trh
Dĺžka trvania porušenia
Poľahčujúce okolnosti
Spolupráca počas správneho konania
Proporcionalita
Usmernenia k metóde stanovovania výšky pokút

Okolnosti predchádzajúce sporu
1.
Predmet sporu
Rozhodnutím K(2005) 3452 zo 14. septembra 2005 týkajúcim sa konania o uplatnení článku 81 [ES] a článku 53 Dohody EHP (vec
COMP/38.337 PO/Thread, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), v znení rozhodnutia Komisie K(2005) 3765 z 13. októbra 2005, ktorého
zhrnutie bolo uverejnené v
Úradnom vestníku Európskej únie
z 26. januára 2008 (Ú. v. EÚ C 21, s. 10), Komisia Európskych spoločenstiev konštatovala, že žalobcovia, Gütermann AG (ďalej
len „Gütermann“) a Zwicky & Co. AG (ďalej len „Zwicky“) sa zúčastnili na skupine dohôd a zosúladených postupov na trhu s priemyselnými
niťami v štátoch Beneluxu a Škandinávie v období od januára 1990 do septembra 2001, čo sa týka Gütermann, a v období od januára
1990 do novembra 2000, čo sa týka Zwicky.
Komisia uložila pokutu vo výške 4,021 milióna eur Gütermann a pokutu vo výške 0,174 milióna eur Zwicky za ich účasť na kartely
týkajúcom sa priemyselných nití v Beneluxe a Škandinávii.
2.
Správne konanie
Dňa 7. a 8. novembra 2001 Komisia uskutočnila kontroly na základe článku 14 ods. 3 nariadenia Rady (EHS) č. 17 zo 6. februára
1962, prvého nariadenia implementujúceho články [81 ES] a [82 ES] zmluvy (Ú. v. ES 1962, 13, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3)
v priestoroch viacerých výrobcov nití na šitie. K týmto kontrolám došlo na základe informácií, ktoré v auguste 2000 poskytla
spoločnosť The English Needle & Tackle Co. Ltd.
Dňa 26. novembra 2001 Coats Viyella plc (ďalej len „Coats“) podal žiadosť o zhovievavosť na základe oznámenia Komisie o neuložení
alebo znížení pokút vo veci kartelov [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES C 207, 1996, s. 4, ďalej len „oznámenie o spolupráci“), ktorej prílohu tvorili písomnosti predložené s cieľom
preukázať existenciu týchto kartelov: po prvé kartelu na trhu s niťami pre automobilový priemysel v Európskom hospodárskom
priestore (EHP), po druhé kartelu na trhu s priemyselnými niťami v Spojenom kráľovstve a po tretie kartelu na trhu s priemyselnými
niťami v krajinách Beneluxu, ako aj v Dánsku, vo Fínsku, v Nórsku a vo Švédsku (ďalej len spoločne „Škandinávia“).
Na základe dokumentov získaných počas inšpekcií a dvoch oznámení spoločnosti Coats, Komisia zaslala dotknutým podnikom v marci
a auguste 2003 žiadosti o informácie podľa článku 11 nariadenia č. 17.
Dňa 15. marca 2004 Komisia prijala oznámenie o výhradách, ktoré zaslala viacerým podnikom z dôvodu ich účasti na jednom alebo
na viacerých karteloch uvedených v bode 4 vyššie, vrátane kartelu na trhu priemyselných nití v Beneluxe a v Škandinávii.
Všetky podniky, ktorým bolo zaslané oznámenia o výhradách, predložili písomné pripomienky. Gütermann odpovedal vo svojom mene,
ako aj v mene Zwicky.
Účastníci konania boli vypočutí 19. a 20. júla 2004.
Dňa 24. septembra 2004 sa účastníkom konania poskytol prístup k nedôvernej verzii odpovedí na oznámenie o výhradách a k pripomienkam
účastníkov vyjadreným v rámci ich vypočutia, a stanovila sa im lehota na predloženie ďalších pripomienok.
Dňa 14. septembra 2005 Komisia prijala napadnuté rozhodnutie.
3.
Napadnuté rozhodnutie

Vymedzenie relevantných trhov
Trh výrobkov
V napadnutom rozhodnutí Komisia uvádza, že odvetvie výroby nití možno rozdeliť na dva segmenty, jednak na odvetvie priemyselných
nití používaných na šitie a vyšívanie rôznych druhov oblečenia alebo iných výrobkov, ako sú kožené výrobky, textilné poťahy
pre automobily a matrace, a jednak na odvetvie domácich nití používaných jednotlivcami na šitie alebo na opravu vecí a pri
činnostiach vo voľnom čase.
Čo sa týka segmentu priemyselných nití, možno ho rozdeliť na tri kategórie v závislosti od ich použitia: niť na šitie určená
pre konfekciu, ktorá sa používa pre rôzne typy oblečenia, niť na vyšívanie, ktorá sa používa v priemyselných informatizovaných
vyšívacích strojoch na skrášľovanie oblečenia, športovej obuvi a textílií používaných v domácnostiach, a špeciálna niť, ktorá
sa používa v rôznych oblastiach ako sú oblasť obuvi, kožených výrobkov a automobilov.
Podľa Komisie možno trh s priemyselnými vláknami považovať z hľadiska ponuky za trh jedného výrobku, keďže neexistuje striktné
spojenie medzi konečným použitím a druhom vlákna a/alebo štruktúrou nite.
Komisia však rozlišuje jednak medzi niťou určenou pre automobilový priemysel a jednak niťou určenou pre priemysel s výnimkou
automobilového odvetvia. Domnieva sa totiž, že hoci sú postupy výroby týchto dvoch druhou nití podobné alebo ľahko vymeniteľné,
dopyt automobilového priemyslu pochádza od veľkých zákazníkov, ktorí pre určité výrobky, ktoré používajú, stanovujú špecifické
vlastnosti vyššej úrovne – napríklad niť používaná na výrobu bezpečnostných pásov – a ktorý dbajú na zhodnosť výrobkov v rôznych
krajinách, v ktorých ich potrebujú pre svoju výrobu.
V týchto veciach je trhom výrobkov, vo vzťahu ku ktorým sa skúma porušenie vytýkané žalobcom, trh priemyselných nití s výnimkou
automobilového odvetvia (ďalej len „priemyselné nite“).
Geografické trhy
V napadnutom rozhodnutí Komisia konštatuje, že podľa informácií poskytnutých účastníkmi konania má relevantný geografický
trh regionálny význam. Ďalej uvádza, že región môže v závislosti od jednotlivých prípadov pokrývať viacero štátov EHP, napríklad
štáty Beneluxu alebo Škandinávie, alebo len jeden štát, napríklad Spojené kráľovstvo.
V prejednávanej veci je relevantným geografickým trhom, na ktorom došlo k porušeniu vytýkanému žalobcom, trh Beneluxu a Škandinávie.

Veľkosť a štruktúra relevantných trhov
Z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že obrat týkajúci sa priemyselných nití v Beneluxe a Škandinávii predstavoval približne
50 miliónov eur v roku 2000 a približne 40 miliónov v roku 2004.
Tiež sa zdá, že na konci 90. rokov boli hlavnými dodávateľmi priemyselných nití v Beneluxe a Škandinávii najmä Gütermann,
Zwicky, Amann und Söhne GmbH & Co. KG (ďalej len „Amann“), Barbour Threads Ltd kým ho nekúpil Coats, Belgian Sewing Thread
NV (ďalej len „BST“) a Coats.

Opis porušení
Komisia v napadnutom rozhodnutí uvádza, že k skutkovým okolnostiam kartelu na trhu priemyselných nití v Beneluxe a Škandinávii
došlo v priebehu rokov 1990 až 2001.
Dotknuté podniky sa podľa Komisie stretli aspoň raz za rok a tieto stretnutia boli organizované v dvoch častiach, z ktorých
jedna sa tykala trhu v štátoch Beneluxu, a druhá trhu v Škandinávii, pričom ich hlavným cieľom bolo udržať ceny na vysokej
úrovni na každom z týchto dvoch trhov.
Účastníci kartelu si vymenili cenníky a informácie o zľavách, zvyšovaní katalógových cien, znižovaní zliav a zvyšovaní špeciálnych
cien uplatňujúcich sa na určitých zákazníkov. Tiež boli uzavreté dohody o budúcich cenníkoch, o úrovniach maximálnych zliav,
o znížení zliav a zvýšení špeciálnych cien uplatňujúcich sa na určitých zákazníkov, ako aj dohody o vylúčení hospodárskej
súťaže prostredníctvom výhodnejších cien vo vzťahu k etablovaným dodávateľom a o rozdelení zákazníkov (napadnuté rozhodnutie,
odôvodnenia č. 99 až 125).

Výrok napadnutého rozhodnutia
V článku 1 ods. 1 napadnutého rozhodnutia, Komisia konštatovala, že osem podnikov vrátane Gütermann a Zwicky porušilo článok
81 ES a článok 53 Dohody EHP tým, že sa zapojili do dohôd a zosúladených postupov na trhu s priemyselnými niťami v Beneluxu
a Škandinávie, a to v prípade Gütermann v období od januára 1990 do septembra 2001, a v prípade Zwicky v období od januára
1990 až do novembra 2000.
V zmysle článku 2 prvého odseku napadnutého rozhodnutia boli za kartel na trhu priemyselných nití v Beneluxe a Škandinávii
uložené tieto pokuty predovšetkým týmto podnikom:
–        Coats: 15,05 milióna eur,
–        Amann: 13,09 milióna eur,
–        BST: 0,979 milióna eur,
–        Gütermann: 4,021 milióna eur,
–        Zwicky: 0,174 milióna eur.
V článku 3 napadnutého rozhodnutia Komisia uložila podnikom uvedeným v tomto rozhodnutí, aby okamžite ukončili porušenia,
ktoré konštatovala, pokiaľ tak už neurobili. Taktiež im uložila povinnosť, aby v budúcnosti nezopakovali ktorýkoľvek z aktov
uvedených v článku 1 napadnutého rozhodnutia, alebo akýkoľvek akt či postup s rovnakým alebo podobným účinkom.

Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobcovia návrhmi podanými do kancelárie Súdu prvého stupňa 30. decembra 2005 podali žaloby, na základe ktorých sa začali
tieto konania.
Vo veci T‑456/05 Gütermann navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zrušil článok 1 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v ktorom Komisia konštatuje, že sa dopustil porušenia článku 81 ES a článku
53 Dohody EHP na trhu Fínska, Nórska a Švédska v období od januára 1990 do septembra 2001 a subsidiárne v období od januára
1990 do decembra 1993 vrátane,
–        zrušil článok 2 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v ktorom mu Komisia ukladá pokutu vo výške 4,021 milióna eur alebo subsidiárne
primerane znížil výšku tejto pokuty,
–        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zamietol žalobu,
–        zaviazal Gütermann na náhradu trov konania.
Vo veci T‑457/05 Zwicky navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zrušil článok 1 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v ktorom Komisia konštatuje, že sa dopustil článku 81 ES a článku 53 Dohody
EHP na trhu Fínska, Nórska a Švédsko v období od januára 1990 do novembra 2000 a subsidiárne v období od januára 1990 do decembra
1993 vrátane,
–        zrušil článok 2 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v ktorom mu Komisia ukladá pokutu vo výške 0,174 milióna eur alebo subsidiárne
primerane znížil výšku tejto pokuty,
–        zrušil článok 3 napadnutého rozhodnutia v časti, v ktorej sa ho týka,
–        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zamietol žalobu,
–        zaviazal Zwicky na náhradu trov konania.
Uznesením z 9. decembra 2008 predseda piatej komory Všeobecný súd po vypočutí účastníkov konania rozhodol o spojení vecí T‑456/05
a T‑457/05 na účely ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku v súlade s článkom 50 Rokovacieho poriadku Všeobecný súd.

Právny stav
V prvom rade žalobcovia uvádzajú dva žalobné dôvody týkajúce sa ich protiprávnych správaní. Najskôr uvádzajú žalobný dôvod
založený na porušení článku 7 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej
súťaže stanovených v článkoch 81 [ES] a 82 [ES] (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205). Zwicky sa následne dovoláva
žalobného dôvodu založeného na nedôvodnosti uloženia povinnosti ukončiť porušenie a zdržať sa jeho opakovania.
V druhom rade žalobcovia uvádzajú skupinu žalobných dôvodov s cieľom zrušenia alebo zníženia pokuty. Zwicky na jednej strane
vytýka Komisii, že mu uložila pokutu, ktorej výška prekračuje hornú hranicu 10 % jeho obratu. Na druhej strane žalobcovia
uvádzajú päť žalobných dôvodov jednotlivo založených na nesprávnom posúdení závažnosti porušenia z hľadiska jeho účinkov,
na nesprávnom posúdení dĺžky trvania porušenia, na nezohľadnení určitých poľahčujúcich okolností, na nesprávnom uplatnení
oznámenia o spolupráci a na neprimeranosti pokuty.
1.
O žalobných dôvodoch s cieľom spochybniť zistenie existencie protiprávneho správania a uloženie povinnosti ukončiť ich a zdržať
sa ich opakovania

O žalobnom dôvode uvádzanom Gütermann a Zwicky, ktorý sa zakladá na porušení článku 7 ods. 1 nariadenia č. 1/2003
Tvrdenia účastníkov konania
Komisia podľa žalobcov porušila článok 7 ods. 1 nariadenia č. 1/2003, ktorý stanovuje, že „ak Komisia konajúc na základe sťažnosti
alebo z vlastného podnetu zistí porušovanie článkov 81 [ES] a 82 [ES], môže rozhodnutím od príslušných podnikov a združení
podnikov požiadať o ukončenie takého porušovania.“. Tým, že im vytýkala, že sa dopustili porušenia článku 81 ES a článku 53
Dohody EHP z dôvodu ich účasti na dohodách a zosúladených postupoch na trhoch s priemyselnými niťami v Beneluxe a Škandinávii
v období od januára 1990 do septembra 2001 v prípade Gütermann, a od januára 1990 do novembra 2000 v prípade Zwicky, Komisia
nezohľadnila skutočnosť, že Dohoda EHP nadobudla účinnosť až 1. januára 1994 a že v dôsledku toho sa pred týmto dátumom ustanovenia
tejto dohody neuplatňovali na Fínsko, Nórsko a Švédsko. Rovnako keďže sa Fínsko a Švédsko stali členmi Spoločenstva až 1. januára
1995, článok 81 ES nadobudol vo vzťahu k nim priamy účinok až k tomuto dátumu.
Žalobcovia sa ďalej domnievajú, že Komisia sa správne domnievala, že k porušeniu v právnom zmysle, teda k porušeniu článku
81 ES a článku 53 Dohody EHP z dôvodu ich správania mohlo dôjsť v súvislosti s Fínskom, Nórskom a Švédskom až od 1. januára
1994. Komisia sa teda dopustila nesprávneho posúdenia, keď z právneho hľadiska vychádzala z existencie porušenia, ktorého
intenzita sa stále zvyšovala. Komisia nerozlišovala medzi posúdením správania žalobcov z vecného hľadiska ako jediného a nepretržitého
kartelu od januára 1990 do september 2001 v prípade Gütermann, a od januára 1990 do novembra 2000 v prípade Zwicky, a právnym
posúdením tohto správania ako porušenia predpisov hospodárskej súťaže počas týchto dvoch období.
Ďalej sa žalobcovia domnievajú, že ich žalobný dôvod založený na porušení článku 7 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 je prípustný.
Komisia sa totiž neoprávnene dovolávala neprípustnosti tohto žalobného dôvodu preto, že žalobcovia nenamietali proti existencii
zjavne nesprávneho posúdenia pri kvalifikácii ich správania ako jediného a nepretržitého kartelu. Komisia podľa nich kvalifikovala
ich správanie ako jediný a nepretržitý kartel z hľadiska skutkových okolností, čo v rámci tohto žalobného dôvodu nespochybňujú.
Na druhej strane však článok 1 ods. 1 napadnutého rozhodnutia obsahuje nesprávne právne posúdenie, jednak preto, že Zwicky
nepôsobil na trhu priemyselných nití v Škandinávii a jednak preto, že čo sa týka Fínska, Nórska a Švédska, v období od januára
1990 do decembra 1993 tam nemohlo dôjsť k porušenie predpisov hospodárskej súťaže.
Komisia sa predovšetkým dovoláva neprípustnosti tohto žalobného dôvodu a subsidiárne namieta proti jeho dôvodnosti.
Posúdenie Všeobecným súdom
Všeobecný súd sa domnieva, že treba posúdiť dôvodnosť žalobného dôvodu založeného na porušení článku 7 ods. 1 nariadenia č. 1/2003
bez toho, aby bolo nutné skúmať jeho prípustnosť.
Po prvé treba zdôrazniť, že Komisia v článku 1 ods. 1 písm. g) a h) napadnutého rozhodnutia konštatuje existenciu porušenia
článku 81 ES a článku 53 Dohody EHP žalobcami z dôvodu ich účasti na zosúladených postupoch na trhoch s priemyselnými niťami
v Beneluxe a v Škandinávii, a to od januára 1990 do septembra 2001 v prípade Gütermann, a od januára 1990 do novembra 2000
v prípade Zwicky.
Je nutné konštatovať, že tento článok by sa sám osebe mohol chápať tak, že Komisia konštatovala existenciu porušenia spôsobeného
žalobcami na základe ich účasti na zosúladených postupoch na trhu s priemyselnými niťami vo Fínsku, v Nórsku a vo Švédsko
v období medzi januárom 1990 a decembrom 1993, teda predtým, ako Dohoda EHP nadobudla účinnosť. Je však nesporné, že počas
tohto obdobia neexistoval žiaden právny základ, ktorý by Komisii umožňoval konštatovať existenciu takéhoto porušenia zo strany
žalobcov.
V každom prípade z judikatúry vyplýva, že výrok určitého aktu je neoddeliteľný od jeho odôvodnenia, takže sa musí, pokiaľ
je to potrebné, vykladať tak, že sa zohľadnia dôvody, ktoré viedli k jeho prijatiu (rozsudok Súdneho dvora z 15. mája 1997,
TWD/Komisia, C‑355/95 P, Zb. s. I‑2549, bod 21; rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. júna 2000, EPAC/Komisia, T‑204/97 a T‑270/97,
Zb. s. II‑2267, bod 39).
V tomto ohľade jasne vyplýva z odôvodnení 246, 295 až 298 a 331 napadnutého rozhodnutia, že v rozsahu, v ktorom sa kartel
týkal Fínska, Nórska a Švédska, predstavoval porušenie pravidiel Spoločenstva a pravidiel EHP týkajúcich sa hospodárskej súťaže
až od 1. januára 1994, teda od dátumu nadobudnutia účinnosti Dohody EHP. Článok 1 ods. 1 písm. g) a h) napadnutého rozhodnutia
sa preto musí vykladať v duchu tohto jasného a neprotirečivého odôvodnenia. Preto treba uviesť, že výrok napadnutého rozhodnutia
sa musí vykladať v tom zmysle, že k jedinému a nepretržitému porušeniu, ktoré sa týkalo Fínska, Nórska a Švédska, došlo až
od 1. januára 1994.
Po druhé sa žalobcovia zbytočne dovolávajú toho, že Komisie v napadnutom rozhodnutí údajne v podstate rozlišovala medzi právnym
posúdením porušenia článku 81 ES a článku 53 Dohody EHP na jednej strane a vecným posúdením v odôvodneniach č. 264 až 277
napadnutého rozhodnutia ich správania ako jediného a nepretržitého porušenia na strane druhej. Rovnako nesprávne z toho vyvodzujú,
že sa Komisia vzhľadom na to, že porušenie „v právnom zmysle“ mohlo existovať, čo sa týka Fínska, Nórska a Švédska, až od
1. januára 1994, dopustila nesprávneho posúdenia, keď konštatovala existenciu porušenia, ktorého intenzita sa stále zvyšovala.
V prvom rade treba zdôrazniť, že žalobcovia nijako nespochybnili jednotnosť a nepretržitosť porušenia na trhu s priemyselnými
niťami v Beneluxe a Škandinávii.
Potom treba pripomenúť, že porušenie článku 81 ods. 1 ES môže vyplývať nielen zo samostatného aktu, ale aj zo skupiny aktov
alebo z nepretržitého správania. Tento výklad nemožno spochybniť z dôvodu, že jedna alebo viacero skutočností z tejto skupiny
aktov či nepretržitých správaní, samy osebe a zohľadňované osobitne, by mohli takisto predstavovať porušenie uvedeného ustanovenia
(rozsudok Súdneho dvora z 8. júla 1999, Komisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Zb. s. I‑4125, bod 81; rozsudok Súdu prvého
stupňa z 5. apríla 2006, Degussa/Komisia, T‑279/02, Zb. s. II‑897, bod 155).
Jediné a nepretržité porušenie zoskupuje často skupinu aktov, ktoré po sebe chronologicky nasledujú a ktoré môžu samy osebe
v okamihu ich uskutočnenia predstavovať porušenie pravidiel hospodárskej súťaže. Osobitosť týchto aktov spočíva v skutočnosti,
že patria do rámca spoločnej stratégie. Práve toto Komisia v podstate konštatovala v odôvodneniach č. 264 až 277 napadnutého
rozhodnutia v súvislosti s kartelom na trhu s priemyselnými niťami v Beneluxe a Škandinávii.
Na rozdiel od tvrdení žalobcov nespočívajú úvahy uvedené v citovaných odôvodneniach napadnutého rozhodnutia len v jednoduchej
konštatácii skutkových okolností, ale vyjadrujú tiež objektívne dôvody, ktoré Komisiu viedli k záveru, že porušenie na trhu
s priemyselnými niťami v Škandinávii tvorilo spolu s porušením na trhu s priemyselnými niťami v Beneluxe jedno jediné a nepretržité
porušenie.
Skutočnosť, že právny základ, z ktorého Komisia vychádzala pri konštatácii porušenia na trhoch s priemyselnými niťami vo Fínsku,
Nórsku a Švédsku, vznikol až potom, ako sa začalo porušenie, je v tomto ohľade irelevantná, keďže správanie žalobcov na trhu
bolo zohľadnené až od 1. januára 1994.
V druhom rade sa musí zamietnuť výhrada predložená Zwicky založená na tom, že nepôsobil na trhu v Škandinávii. Ako sa pripomenulo
v bode 44 vyššie, Zwicky potvrdil, že nebude namietať proti kvalifikácii porušenia za jediný a nepretržitý kartel na trhu
s priemyselnými niťami v Beneluxe a Škandinávii.
Z judikatúry však vyplýva, že podnik, ktorý sa podieľal na jedinom a nepretržitom porušení vlastným správaním, ktoré spadá
pod pojmy nedovolená dohoda alebo zosúladený postup s protisúťažným cieľom v zmysle článku 81 ES a ktorého cieľom bolo prispieť
k uskutočneniu porušenia ako celku, môže byť tiež zodpovedný za správania iných podnikov v rámci toho istého porušenia počas
celého obdobia svojej účasti na tomto porušení, pokiaľ sa preukáže, že dotknutý podnik vedel o správaní ostatných účastníkov
zodpovedajúcom porušeniu alebo ho mohol dôvodne predpokladať a bol pripravený niesť z toho vyplývajúce riziko (rozsudok Komisia/Anic
Partecipazioni, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 203; rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, Brugg Rohrsysteme/Komisia,
T‑15/99, Zb. s. II‑1613, bod 73).
Zwicky v prejednávanej veci nespochybňuje, že sa pravidelne zúčastňoval na stretnutiach týkajúcich sa priemyselných nití na
trhu v Škandinávii, nijako nespochybnil tvrdenie Komisie, podľa ktorého pôsobil na trhu s priemyselnými niťami v Škandinávii
pred začiatkom jediného porušenia, nevyvracal, že sa zúčastnil na protiprávnych konania súvisiacich s trhom s priemyselnými
niťami v Beneluxe a navyše ani nenamietal proti tomu, že uvedené protiprávne konania boli súčasťou celkovej stratégie, a teda
boli len zložkami jediného a nepretržitého porušenia na trhu s priemyselnými niťami v Beneluxe a Škandinávii.
Z toho vyplýva, že samotná skutočnosť, že Zwicky nepôsobil na trhu s priemyselnými niťami v Škandinávii počas obdobia trvania
jediného a nepretržitého porušenia, ho nemôže zbaviť zodpovednosti za správania ostatných podnikov na tomto geografickom trhu
v rámci uvedeného porušenia.
Navyše keďže sa výhrada Zwicky musí chápať v tom zmysle, že výlučne podniky, ktoré sú na geografickom trhu v Škandinávii aktívne
ako konkurenti, či už na strane ponuky alebo dopytu, môžu koordinovať svoje správanie ako podniky (spolu)páchatelia protiprávneho
porušenia, treba zdôrazniť, že podnik môže porušiť zákaz stanovený v článku 81 ods. 1 ES, ak má jeho správanie koordinované
so správaním ostatných podnikov za cieľ obmedziť hospodársku súťaž na konkrétnom relevantnom trhu vnútri spoločného trhu,
pričom sa nevyhnutne nepredpokladá, že bude na uvedenom relevantnom trhu sám aktívny (pozri analogicky rozsudok Súdu prvého
stupňa 8. júla 2008, AC‑Treuhand/Komisia, T‑99/04, Zb. s. II‑1501, bod 122).
Vzhľadom na zistenia uvedené v bode 51 vyššie nemôže Zwicky platne spochybniť skutočnosť, že je ako spolupáchateľ zodpovedný
za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže pri kartely týkajúcom sa priemyselných nití na trhu v Škandinávii.
V dôsledku toho sa žalobný dôvod založený na porušení článku 7 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 musí zamietnuť.

O žalobnom dôvode uvádzanom Zwicky založenom na nedôvodnej povahe uloženia povinnosti ukončiť porušenie a zdržať sa jeho opakovania
Tvrdenia účastníkov konania
Zwicky uvádza, že v článku 3 napadnutého rozhodnutia Komisia uložila dotknutým podnikom povinnosť ukončiť zistené porušenia,
pokiaľ tak ešte neurobili, a zdržať sa do budúcnosti akéhokoľvek aktu, ktorý by spadal pod zistené porušenia alebo akéhokoľvek
správania, ktoré by malo podobný predmet.
Zwicky tvrdí, že nielen, že od novembra 2000 nepôsobí na trhoch dotknutých napadnutým rozhodnutím, ale sa tiež vzdal všetkých
svojich obchodných činností a v súčasnosti len spravuje nehnuteľnosti. Domnieva sa, že citované príkazy porušujú zásadu proporcionality,
a že článok 3 napadnutého rozhodnutia je protiprávny. V rozsahu, v akom mala Komisia možnosť konštatovať bez uskutočnenia
ďalšieho šetrenia, že Zwicky ukončil porušenia a že neexistuje žiadne nebezpečenstvo jeho opakovania, nemala podľa Zwicky
žiaden legitímny záujem na uložení takéhoto príkazu. Zwicky sa v tomto ohľade opiera o rozsudok Súdneho dvora z 2. marca 1983,
GVL/Komisia (7/82, Zb. s. 483, body 24 a nasl.).
Komisia navrhuje zamietnuť tento žalobný dôvod.
Posúdenie Všeobecným súdom
Treba uviesť, že týmto žalobným dôvodom Zwicky navrhuje zrušenie článku 3 výroku napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v ktorom
sa ho týka.
Treba konštatovať, že článok 3 výroku napadnutého rozhodnutia obsahuje v skutočnosti dva príkazy.
V prvom rade toto ustanovenie vyžaduje, aby dotknuté podniky okamžite ukončili, pokiaľ tak už neurobili, porušenia uvedené
v článku 1 výroku napadnutého rozhodnutia. V tomto ohľade, keďže Zwicky už nevykonával činnosti v oblasti priemyselných nití
v okamihu prijatia napadnutého rozhodnutia, argumentácia uvedená proti tomuto ustanoveniu je zjavne úplne nedôvodná. Hoci
sa Zwicky nachádza medzi podnikmi vymenovanými v článku 1 napadnutého rozhodnutia, z dôvodu ukončenia svojich činností už
ukončil porušenie, a teda sa ho z vecného hľadiska už dotknutý príkaz netýka (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa
z 20. apríla 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94,
T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Zb. s. II‑931, bod 1247). Táto okolnosť robí tiež neúčinným tvrdenie Zwicky týkajúce sa porušenia
zásady proporcionality v tomto ohľade (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa 18. júna 2008, Hoechst/Komisia, T‑410/03,
Zb. s. II‑4451, bod 196).
V druhom rade článok 3 napadnutého rozhodnutia vyžaduje, aby sa podniky vymenované v článku 1 zdržali opakovania akéhokoľvek
aktu opísaného v článku 1, ako aj akéhokoľvek konania s podobným predmetom alebo účinkom.
Treba pripomenúť, že uplatnenie článku 7 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 môže obsahovať zákaz pokračovať v niektorých činnostiach,
praktikách a situáciách, ktorých protiprávnosť bola konštatovaná, ale aj zákaz uplatniť podobné správanie v budúcnosti. Takéto
povinnosti uložené podnikom však nesmú prekračovať medze toho, čo je primerané a nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa
(pozri analogicky rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. marca 2000, Cimenteries CBR a i./Komisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až
T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95
a T‑104/95, Zb. s. II‑491, body 4704 a 4705, a tam citovanú judikatúru). Okrem toho sa právomoc Komisie rozhodnúť o príkazoch
musí vykonávať v závislosti od povahy konštatovaného porušenia (rozsudok Súdneho dvora zo 6. marca 1974, Istituto Chemioterapico
Italiano a Commercial Solvents/Komisia, 6/73 a 7/73, Zb. s. 223, bod 45; rozsudky Súdu prvého stupňa zo 7. októbra 1999, Irish
Sugar/Komisia, T‑228/97, Zb. s. II‑2969, bod 298, a z 12. decembra 2000, Aéroports de Paris/Komisia, T‑128/98, Zb. s. II‑3929,
bod 82).
V prejednávanej veci Komisia v článku 1 napadnutého rozhodnutia konštatovala, že Zwicky spolu s ostatnými podnikmi porušil
článok 81 ES a článok 53 Dohody EHP tým, že sa zúčastňoval, a to navyše počas veľmi dlhej doby, na dohodách a zosúladených postupoch
v odvetví priemyselných nití v Beneluxe a v Škandinávii, v rámci ktorých sa on i ostatné podniky dohodli na stanovení budúcich
cenníkov, maximálnych úrovní zliav, znížení zliav a zvýšení špeciálnych cien uplatňujúcich sa na určitých zákazníkov, ako
aj na vylúčení hospodárskej súťaže prostredníctvom výhodnejších cien vo vzťahu k etablovaným dodávateľom a na rozdelení zákazníkov.
Zwicky nepopiera domnienky uvedené v napadnutom rozhodnutí v tomto ohľade.
Za týchto podmienok Komisia tým, že dotknutým podnikom uložila povinnosť zdržať sa v budúcnosti na trhu s priemyselnými niťami
v Beneluxe a Škandinávii akéhokoľvek konania s podobným predmetom alebo účinkom, neprekročila svoje právomoci, ktoré jej zveruje
článok 7 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok Hoechst/Komisia, už citovaný v bode 61 vyššie,
bod 199).
To, že Zwicky v deň prijatia rozhodnutia už nevykonával žiadne činnosti v oblasti priemyselných nití, nemôže spochybniť tento
záver. Taký príkaz, akým je príkaz v prejednávanej veci, je vo svojej povahe preventívny a nezávisí od situácie dotknutých
podnikov v okamihu prijatia napadnutého rozhodnutia.
Komisia bola o to viac oprávnená zahrnúť takýto príkaz do výroku napadnutého rozhodnutia, keďže Zwicky sa nezaviazal, že už
nebude opakovať svoje protisúťažné správanie (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. marca 1999, Thyssen Stahl/Komisia,
T‑141/94, Zb. s. II‑347, bod 678).
Navyše rozsudok GVL/Komisia, už citovaný v bode 57 vyššie, uvádzaný Zwicky nie je v prejednávanej veci relevantný. Okrem skutočnosti,
že okolnosti tejto veci sa líšia od okolností prejednávanej veci, sa totiž v bodoch 60 až 67 vyššie preukázalo, že sa jednak
Zwicky príkaz okamžite ukončiť porušenia uvedené v článku 1 napadnutého rozhodnutia netýkal a jednak, že Komisia mala úplne
legitímny záujem na tom, aby mu prikázala, aby sa v budúcnosti zdržal akéhokoľvek aktu spadajúceho pod zistené porušenia alebo
akéhokoľvek správania s podobným predmetnom.
Z týchto dôvodov sa tento žalobný dôvod musí zamietnuť.
2.
O žalobných dôvodoch s cieľom spochybnenia pokuty a jej výšky

O žalobnom dôvode Zwicky založenom na prekročení hranice 10 % obrat
Tvrdenia účastníkov konania
Potom ako uviedol, že svoje obchodné aktivity týkajúce sa priemyselných nití ukončil v novembri 2000, vytýka Zwicky Komisii,
že pri výpočte maximálnej 10 % veľkosti obratu vychádzala z obratu dosiahnutého Gütermann. Tento podnik totiž len prebral
časť jeho činností a nepodlieha jeho kontrole. Jediným určujúcim obratom je teda obrat Zwicky. Keďže však Zwicky od roku 2001
nedosahuje žiaden obrat, nemožno mu na základe článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 uložiť žiadnu pokutu. Nariadenie č. 1/2003
sa týkalo celkového obratu za posledné účtovné obdobie predchádzajúce prijatiu rozhodnutia. To, že sa pokuta odvíja od tohto
obratu umožňuje zohľadniť význam a vplyv podniku na trhu. Preto by mala byť určujúcou aktuálna situácia podnikov vzhľadom
na ich obrat. Podnik nedosahujúci žiaden obrat nemá žiaden vplyv na trh, a preto mu ani nemožno uložiť pokuty.
Ďalej tvrdí, že rozsudok Súdu prvého stupňa z 29. novembra 2005, Britannia Alloys & Chemicals/Komisia (T‑33/02, Zb. s. II‑4973),
uvádzaný Komisiou, sa musí vykladať v tom zmysle, že zohľadnenie iného obratu ako obratu za úplné účtovné obdobie predchádzajúce
prijatiu rozhodnutia je možné vtedy, ak dotknutý podnik skončil svoje obchodné činnosti alebo skreslil svoj obrat, aby zabránil
uloženiu vysokej pokuty. O takýto prípad v prejednávanej veci nejde. Zwicky v tomto ohľade tvrdí, že k predaju jeho obchodnej
činnosti došlo jeden rok pred šetreniami Komisie v nadväznosti na zhoršenie jeho konkurenčného postavenia.
Zwicky navyše zdôrazňuje, že v prejednávanej veci Gütermann nadobudol jeho obchodnú činnosť v rámci kúpy aktív („asset deal“)
a že z tohto dôvodu museli príjmy z takto prevzatej činnosti prejsť na Gütermann a zvýšiť jeho obrat, ktorý sa zohľadňuje
na základe článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003. Okrem toho tvrdí, že predaj týchto činností Gütermann nie je len jednoduchou
vnútornou reorganizáciou podniku.
Nakoniec aj skutočnosť, že žalobcovia zaslali len jeden dokument v odpovedi na oznámenie o výhradách, možno vysvetliť tým,
že činnosť týkajúcu sa priemyselných nití prebral Gütermann a že predseda predstavenstva Zwicky bol v nadväznosti na túto
transakciu vymenovaný za člena predstavenstva Gütermann. To však nijako nemení skutočnosť, že Zwicky je osobou nezávislou
od Gütermann a že Gütermann sa nestal akcionárom Zwicky.
Komisia tvrdí, že tento žalobný dôvod je neúčinný, pretože hoci by aj bolo tvrdenie Zwicky pravdivé, Komisia stanovila hornú
hranicu pokuty po zohľadnení obratu za predchádzajúce účtovné obdobie, ako to už spravila v iných veciach. Konštatuje však,
že celkový obrat Zwicky v roku 1999 predstavoval 4,5 milióna eur a že pokuta vo výške 0,174 milióna eur nijako neprekračuje
hornú hranicu 10 % tohto obratu.
Subsidiárne Komisia najskôr tvrdí, že hoci Gütermann v novembri 2000 kúpil činnosti Zwicky dotknuté kartelom na trhu s priemyselnými
niťami, zohľadnila skutočnosť, že Zwicky sa podieľal na trestanom porušení počas desiatich rokov a domnievala sa, že skutočnosť,
že Zwicky potom, ako predal svoje obchodné činnosti, z právneho hľadiska naďalej existoval ako „prázdna schránka“, predstavovala
spôsob, akým sa chcel vyhnúť sankciám uloženým za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže. Navyše uvádza, že Zwicky nepopieral
judikatúru, podľa ktorej v zásade prináleží fyzickej alebo právnickej osobe, ktorá riadi dotknutý podnik v okamihu porušenia,
aby niesla zaň zodpovednosť. Ďalej uvádza, že keďže bol predseda predstavenstva Zwicky členom predstavenstva Gütermann, a teda
disponoval konkrétnymi poznatkami o účasti oboch podnikov na kartely, možno ľahko pochopiť dôvody, ktoré viedli k rozhodnutiu
o zachovaní existencie Zwicky.
Komisia sa ďalej domnieva, že výklad článku 23 ods. 2 druhej vety nariadenia č. 1/2003 uskutočnený Zwicky nie je zlučiteľný
so zásadou potrebného účinku, pretože umožňuje podnikom vyhnúť sa zodpovednosti prostredníctvom výlučne vnútornej reorganizácie.
Takýto bol prístup Súdu prvého stupňa v rozsudku Britannia Alloys & Chemicals/Komisia, už citovanom v bode 71 vyššie.
Komisia nakoniec tvrdí, že úzke vzťahy medzi Zwicky a Gütermann vyplývajú aj z vyhotovenia spoločnej odpovede na oznámenie
o výhradách a z prítomnosti rovnakých advokátov pri ich obrane na Všeobecnom súde.
Posúdenie Všeobecným súdom
V zmysle článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 môže Komisia uložiť podnikom pokutu nepresahujúcu
10 % ich obratu dosiahnutého v priebehu obchodného roku predchádzajúceho prijatiu rozhodnutia. Táto horná hranica 10 % je
určená na zabránenie tomu, aby boli pokuty neproporcionálne vo vzťahu k veľkosti podniku, najmä tomu, aby sa ukladali pokuty,
o ktorých možno predpokladať, že ich podniky nebudú schopné zaplatiť. Keďže jedine celkový obrat môže skutočne poskytnúť takúto
približnú informáciu, treba tento percentuálny podiel chápať v tom zmysle, že sa vzťahuje na celkový obrat (rozsudok Súdneho
dvora zo 7. júna 1983, Musique diffusion française a i./Komisia, 100/80 až 103/80, Zb. s. 1825, bod 119).
Tiež treba zdôrazniť, že predmetom článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 je poskytnúť
Komisii právomoc ukladať pokuty s cieľom umožniť jej splniť si úlohu dohľadu, ktorú jej zveruje právo Spoločenstva (rozsudok
Musique diffusion française a i./Komisia, už citovaný v bode 78 vyššie, bod 105, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla 2003,
Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients/Komisia, T‑224/00, Zb. s. II‑2597, bod 105). Táto úloha iste zahŕňa
povinnosť vyhľadávať a potláčať jednotlivé porušenia, ale rovnako obsahuje aj povinnosť uskutočňovať všeobecnú politiku s cieľom
uplatňovať vo veciach hospodárskej súťaže zásady stanovené Zmluvou a v tomto zmysle usmerňovať správanie podnikov. Z toho
vyplýva, že Komisia musí dohliadať na to, aby mali pokuty odstrašujúcu povahu (rozsudok Archer Daniels Midland a Archer Daniels
Midland Ingredients/Komisia, už citovaný, body 105 a 106).
Ďalej treba zdôrazniť, že „predchádzajúci obchodný rok“ v zmysle článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 23 ods. 2 nariadenia
č. 1/2003 sa týka v zásade posledného úplného účtovného obdobia každého z dotknutých podnikov k dátumu prijatia rozhodnutia
(rozsudok Súdneho dvora zo 7. júna 2007, Britannia Alloys & Chemicals/Komisia, C‑76/06 P, Zb. s. I‑4405, bod 32).
Keďže v prejednávanej veci bolo napadnuté rozhodnutie datované zo 14. septembra 2005, predchádzajúcim obchodným rokom bolo
obdobie od 1. júla 2004 do 30. júna 2005. Zwicky postúpil Gütermann svoje činnosti v oblasti priemyselných nití v novembri
2000. V dôsledku toho sa Komisia domnievala, že v okamihu prijatia napadnutého rozhodnutia nedisponovala, čo sa týka Zwicky,
informáciou o obrate vzťahujúcom sa na hospodársku činnosť ňou vykonávanú počas predchádzajúceho obchodného roku. Navyše vzhľadom
na to, že Komisia v odôvodnení č. 383 napadnutého rozhodnutia vychádzala z domnelej existencie väzby materskej spoločnosti
k dcérskej spoločnosti medzi Zwicky a Gütermann v nadväznosti na postúpenie činností týkajúcich sa priemyselných nití z Zwicky
na Gütermann, domnievala sa, že sa môže na účely uplatnenia hornej hranice 10 % opierať o obrat Gütermann.
Treba rozlišovať dva aspekty výhrad uvedených Zwicky: jednak rozhodnutie Komisie zohľadniť obrat Gütermann a jednak nezohľadnenie
jeho obratu za obchodný rok uzavretý 30. júna 2005, hoci bol nulový.
Čo sa týka prvého aspektu výhrad uvedených Zwicky, je nutné konštatovať, že Komisia sa nesprávne opierala o obrat Gütermann
na účely stanovenia horenej hranice 10 % obrat, ktorá sa nesmie prekročiť pri výpočte pokuty uloženej Zwicky.
Gütermann totiž v novembri 2000 len prebral činnosti Zwicky v oblasti priemyselných nití. Na pojednávaní Zwicky vysvetlil,
že tento predaj činností sa uskutočnil dvoma spôsobmi, jednak tak, že sa v Švajčiarsku uzavrel zmluva o prevode aktív ako
sú sklady a stroje, a jednak predajom akcií v Nemecku.
Komisia teda na pojednávaní pripustila, že Gütermann neabsorboval Zwicky a že sa teda nestal jeho vlastníkom. Predaj činností
týkajúcich sa priemyselných nití teda nemal žiaden vplyv na právnu a hospodársku nezávislosť Zwicky.
Tvrdenia, že sa predseda predstavenstva Zwicky stal členom predstavenstva Gütermann, že obe tieto spoločnosti sa radia s tým
istým advokátom a že podali spoločnú odpoveď na oznámenie o výhradách nemôžu samy osebe v prejednávanej veci odôvodňovať stanovisko
Komisie týkajúce sa existencie väzby materskej spoločnosti k dcérskej spoločnosti medzi týmito dvoma podnikmi.
Komisia okrem toho nijako nepreukázala, v čom boli informácie poskytnuté Zwicky v odpovedi na jej žiadosť o informácie týkajúce
sa prevodu činností a jej väzby s Gütermann pre ňu zavádzajúce.
Z toho vyplýva, že odkazujúc na obrat Gütermann sa Komisia dopustila nesprávneho posúdenia, ktorého dôsledky budú vyvodené
v bodoch 104 a nasledujúcich tohto rozsudku.
Čo sa týka druhého aspektu výhrad uvádzaných Zwicky, konkrétne neexistencie zohľadnenia jeho nulového obratu vyplývajúceho
z jeho údajnej hospodárskej činnosti počas roka, ktorý predchádzal prijatiu napadnutého rozhodnutia, je nutné skúmať spôsob,
akým musí Komisia definovať pojem „predchádzajúci obchodný rok“ v prípadoch, v ktorých došlo k podstatným zmenám hospodárskej
situácie dotknutého podniku v čase od skončenia obdobia trvania porušenia do dátumu prijatia rozhodnutia Komisie, ktorým sa
uložila pokuta.
Čo sa týka pojmu „predchádzajúci obchodný rok“, je potrebné zdôrazniť, že z dlhodobo ustálenej judikatúry vyplýva, že pri
výklade ustanovenia práva Spoločenstva je potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele, ktoré sledujú
právne predpisy, ktorých je súčasťou (rozsudky Súdneho dvora zo 7. júna 2005, VEMW a i., C‑17/03, Zb. s. I‑4983, bod 41; z 1. marca
2007, Jan De Nul, C‑391/05, Zb. s. I‑1793, bod 20, a zo 7. júna 2007, Britannia Alloys & Chemicals/Komisia, už citovaný v bode
80 vyššie, bod 21).
Ako sa v tomto ohľade pripomenulo v bode 79 vyššie, cieľom článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 23 ods. 2 nariadenia
č. 1/2003 je poskytnúť Komisii právomoc ukladať pokuty s cieľom umožniť jej splniť si úlohu dohľadu, ktorú jej zveruje právo
Spoločenstva. Toto poslanie zahŕňa najmä úlohu postihovať protiprávne správanie, ako aj predchádzať jeho opätovnému uskutočneniu
(rozsudok Súdneho dvora z 15. júla 1970, ACF Chemiefarma/Komisia, 41/69, Zb. s. 661, bod 173).
Je vhodné doplniť, že podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 23 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 musí Komisia posúdiť
závažnosť a trvanie predmetného porušenia.
Vzhľadom na tieto skutočnosti je účelom hornej hranice obratu, ktorú stanovuje článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článok
23 ods. 2 druhý pododsek nariadenia č. 1/2003, vyhnúť sa tomu, aby pokuty uložené Komisiou boli neproporcionálne v pomere
k významu dotknutého podniku (rozsudok Musique diffusion française a i./Komisia, už citovaný v bode 78 vyššie, bod 119).
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že pri stanovení pojmu „predchádzajúci obchodný rok“ musí Komisia v každom jednotlivom prípade
posúdiť sledovaný dopad na dotknutý podnik, pričom zohľadní tak kontext, ako aj ciele, ktoré sleduje systém sankcií zavedený
nariadením č. 17 a nariadením č. 1/2003, a to najmä tým, že zohľadní obrat, ktorý odráža jeho skutočnú hospodársku situáciu
počas doby, keď dochádzalo k porušeniu (pozri rozsudok zo 7. júna 2007, Britannia Alloys & Chemicals/Komisia, už citovaný
v bode 80 vyššie, bod 25).
Tak z cieľov systému, ktorého súčasťou sú článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článok 23 ods. 2 druhý pododsek nariadenia č. 1/2003,
ako aj z judikatúry citovanej v bode 80 vyššie však vyplýva, že uplatnenie stropu 10 % predpokladá jednak, že Komisia má k dispozícii
obrat za posledný obchodný rok, ktorý predchádza dátumu prijatia rozhodnutia, a jednak, že tieto údaje sa vzťahujú na úplné
účtovné obdobie normálnej hospodárskej činnosti počas obdobia dvanástich mesiacov (pozri rozsudok z 29. novembra 2005, Britannia
Alloys & Chemicals/Komisia, už citovaný v bode 71 vyššie, bod 38).
Ak sa teda obchodný rok skončí pred prijatím rozhodnutia, ale účtovná závierka predmetného podniku ešte nebola vypracovaná
alebo ešte nebola oznámená Komisii, Komisia má pri uplatnení článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 23 ods. 2 druhého
pododseku nariadenia č. 1/2003 právo, ba až povinnosť použiť obrat dosiahnutý počas skoršieho obchodného roka. Rovnako ak
z dôvodu reorganizácie alebo zmeny účtovných postupov vypracoval podnik za predchádzajúci obchodný rok závierku, ktorá sa
týka obdobia kratšieho ako dvanásť mesiacov, Komisia má pri uplatnení týchto ustanovení právo použiť obrat dosiahnutý počas
predchádzajúceho úplného účtovného obdobia (pozri rozsudok z 29. novembra 2005, Britannia Alloys & Chemicals/Komisia, už citovaný
v bode 71 vyššie, bod 39). To platí aj vtedy, ak podnik v predchádzajúcom obchodnom roku nevykonával hospodársku činnosť,
a teda Komisia nemá k dispozícii obrat žalobcu z hospodárskej činnosti, ktorú vykonával v tomto období. Obrat za toto obdobie
totiž neposkytuje nijakú informáciu o význame uvedeného podniku v rozpore s tým, čo požaduje judikatúra, a preto nemôže slúžiť
ako základ na určenie stropu stanoveného v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a v článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 (pozri
rozsudok z 29. novembra 2005, Britannia Alloys & Chemicals/Komisia, už citovaný v bode 71 vyššie, bod 42).
Treba pripomenúť, že z rozsudku z 29. novembra 2005, Britannia Alloys & Chemicals/Komisia, už citovaného v bode 71 vyššie
(bod 49), ktorý možno analogicky uplatniť na prejednávanú vec, vyplýva, že aj pri výkone riadnej hospodárskej činnosti môže
obrat podniku klesnúť významným alebo dokonca podstatným spôsobom v porovnaní s predchádzajúcimi rokmi z rôznych dôvodov,
akými sú zložitý ekonomický kontext, kríza v relevantnom odvetví, katastrofa alebo štrajk. Ak však podnik naozaj dosiahol
obrat počas úplného účtovného obdobia, počas ktorého sa vykonávala hospodárska činnosť, aj keď obmedzená, Komisia ho musí
na určenie stropu uvedeného v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a v článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 zohľadniť. Preto
prinajmenšom v situáciách, keď neexistuje nijaká informácia, že podnik ukončil svoje obchodné činnosti alebo skreslil svoj
obrat, aby sa vyhol uloženiu veľkej pokuty, sa treba domnievať, že Komisia je povinná určiť hornú hranicu pokuty v závislosti
od posledného obratu, ktorý odráža úplný rok hospodárskej činnosti (rozsudok z 29. novembra 2005, Britannia Alloys & Chemicals/Komisia,
už citovaný v bode 71 vyššie, bod 49).
Podľa Zwicky Komisia nijako nepreukázala, že Zwicky skreslil svoj obrat a tiež nesprávne uplatnila výnimku zo zásady zohľadnenia
obratu za posledný obchodný rok. Ako však spresnila na pojednávaní, Komisia nijako Zwicky nevytýka, že by konal zneužívajúcim
spôsobom, aby sa vyhol uloženiu veľkej pokuty, obmedzuje sa len na konštatáciu, že ukončil svoju činnosť a existuje ako „prázdna
schránka“.
Vo svojich písomnostiach Zwicky uviedol, že od roku 2001 len spravuje nehnuteľnosti a zdôraznil, že od tohto okamihu nedosiahol
žiaden obrat. V dôsledku toho treba konštatovať, že žiaden obrat nedosiahol ani v priebehu úplného účtovného obdobia predchádzajúceho
napadnutému rozhodnutiu, konkrétne v období od 1. júla 2004 do 30. júna 2005. Pri vypočutí na pojednávaní týkajúcom sa skutočnej
povahy svojich činností Zwicky opätovne uviedol, že vykonáva činnosť správy nehnuteľností, ktorých vlastníkom naďalej ostal.
Upresnil, že jeho súbor nehnuteľností sa skladá z nehnuteľností, ktoré boli predtým miestom jeho činností týkajúcich sa priemyselných
nití, ktoré sú od predaja uvedenej činnosti Gütermann prázdne, ako aj z bytov prenajatých bývalým zamestnancom. Uviedol, že
tieto nehnuteľnosti možno použiť na účely prenájmu, a že budú vynaložené investície na tento účel. Taktiež informoval o rozvojom
pláne vyhotovenom spoločne s miestnymi orgánmi. Nakoniec pripustil, že od prevodu svojich činností týkajúcich sa trhu s priemyselnými
niťami, už nemal žiadneho zamestnanca.
Hoci je nesporné, že Zwicky z právneho hľadiska naďalej existuje aj po prevode svojich činností na Gütermann, je nutné tiež
konštatovať, že spoľahlivé údaje, ako sú nulový obrat počas viacerých rokov, neexistencia zamestnancov alebo neexistencia
konkrétnych dôkazov využitia jeho priestorov alebo investičných projektov s cieľom ich využitia umožňujú domnievať sa, že
Zwicky nepokračoval vo výkone normálnej hospodárskej činnosti v zmysle citovanej judikatúry, a to najmä v období od 1. júla
2004 do 30. júna 2005.
Odpovede, ktoré Zwicky poskytol vo svojich písomných podaniach a na pojednávaní, boli nejasné a neumožnili Všeobecnému súdu
konštatovať existenciu „normálnej hospodárskej činnosti“. Zwicky navyše potvrdil obsah výňatku z dokumentu o jeho hospodárskej
situácii prečítaného Komisiou na pojednávaní, z ktorého vyplýva nulový obrat, nulový zisk a absencia zamestnancov a nepopiera,
že tomu bolo rovnako najmä v období od predaja jeho činností týkajúcich sa priemyselných nití Gütermann do 30. júna 2005.
V tomto ohľade a na rozdiel od tvrdení Zwicky na pojednávaní samotná skutočnosť, že predstavenstvo a jeden riaditeľ sa zaoberajú
plánom rozvoja spoločnosti, ktorého existencia navyše nebola preukázaná, nemôže stačiť ako určujúci dôkaz existencie normálnej
hospodárskej činnosti v tom zmysle, ako ju chápal Súd prvého stupňa vo svojom rozsudku z 29. novembra 2005, Britannia Alloys
& Chemicals/Komisia, už citovanom v bode 71 vyššie.
Z toho vyplýva, že Komisia bola povinná zohľadniť celkový obrat predchádzajúci obchodnému roku uzavretému 30. júna 2005.
Čo sa týka dôsledkov nesprávneho posúdenia, ktorého sa Komisia dopustila tým, že sa opierala o celkový obrat Gütermann, treba
stanoviť, či v prospech Zwicky odôvodňuje zníženie sumy pokuty, respektíve jej zrušenie súdom Spoločenstva.
V tomto ohľade treba zdôrazniť, že čo sa týka žalôb smerujúcich proti rozhodnutiam Komisie ukladajúcim pokuty podnikom za
porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, Všeobecný súd má dvojakú právomoc. Na jednej strane má právo kontrolovať ich zákonnosť
na základe článku 230 ES (rozsudok Súdneho dvora zo 16. novembra 2000, SCA Holding/Komisia, C‑297/98 P, Zb. s. I‑10101, body
53 a 54).
Na druhej strane má Všeobecný súd právomoc posúdiť primeranosť výšky pokút v rámci svojej neobmedzenej právomoci, ktorá mu
bola priznaná článkom 229 ES, článkom 17 nariadenia č. 17 a článkom 31 nariadenia č. 1/2003. Toto posúdenie odôvodňuje predloženie
a zohľadnenie ďalších informácií, ktorých uvedenie v rozhodnutí sa nevyžaduje na základe povinnosti odôvodnenia podľa článku
253 ES (rozsudok SCA Holding/Komisia, už citovaný v bode 105 vyššie, bod 55).
V prejednávanej veci sa Všeobecný súd pri výkone svojej neobmedzenej právomoci domnieva, že netreba vychádzať z obratu Gütermann,
ale z obratu Zwicky.
Z dôvodov uvedených vyššie a v duchu judikatúry Britannia Alloys & Chemicals/Komisia (body 71 a 80 vyššie), posledný obrat
Zwicky vyplývajúci z jej skutočných hospodárskych činností, z ktorého mala Komisia vychádzať je obrat za obchodný rok od 1. júla
1999 do 30. júna 2000. Z odôvodnenia č. 76 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že uvedený obrat predstavoval 4,5 milióna eur.
Výška pokuty uloženej Komisiou Zwicky predstavuje 205 000 eur, a teda nijako neprekračuje 10 % tohto obratu.
Okrem toho treba zdôrazniť, že Zwicky na pojednávaní tvrdil, že subsidiárne riešenie spočívajúce v tom, že sa bude vychádzať
z jeho obratu za obchodný rok ukončený k 30. júnu 2000, je neprípustné z dôvodu, že by znamenalo, že by bol jeho obrat zohľadnený
dvakrát. Keďže činnosti Zwicky týkajúce sa priemyselných nití prebral Gütermann, obrat dosiahnutý týmito činnosťami už bol
zohľadnený Komisiou v celkovom obrate Gütermann. Komisia tvrdila, že toto tvrdenie je nové, a teda ho treba zamietnuť.
Toto tvrdenie Zwicky sa musí zamietnuť pre jeho nedôvodnosť.
Zwicky totiž tvrdí, že subsidiárne riešenie by znamenalo, že by sa Zwicky pripísal obrat, ktorý sa už pripísal Gütermann.
Všeobecný súd sa však domnieva, že jediná otázka, ktorá v prejednávanej veci vyvstáva, je otázka týkajúca sa relevantného
obratu, z ktorého treba vychádzať na účely výpočtu 10 % hornej hranice pokuty uloženej Zwicky. Ako bolo preukázané vyššie,
jediným prípustným obratom na tento účel je obrat Zwicky vo výške 4,5 milióna eur za obchodný rok od 1. júla 1999 do 30. júna
2000.
Za predpokladu, že by aj bolo treba pripustiť, že by toto riešenie znamenalo, že sa obrat Zwicky pripíše v tomto štádiu výpočtu
pokuty Gütermann a Zwicky dvakrát, treba uviesť, že by k protiprávnosti došlo na úkor Gütermann. Tvrdenie Zwicky by teda v skutočnosti
predstavovalo výzvu Všeobecného súdu, aby overil zákonnosť sumy pokuty stanovenej Gütermann. Zwicky sa však v tomto ohľade
nemôže dovolávať svojej aktívnej legitimácie. Ak sa totiž adresát určitého rozhodnutia rozhodne podať žalobu o neplatnosť,
súd Spoločenstva skúma len prvky rozhodnutia, ktoré sa ho týkajú. Naopak tie prvky, ktoré sa týkajú ostatných adresátov, ktoré
neboli napadnuté, nie sú predmetom sporu, vo veci ktorého má súd Spoločenstva rozhodnúť (rozsudok Súdneho dvora zo 14. septembra
1999, Komisia/AssiDomän Kraft Products a i., C‑310/97 P, Zb. s. I 5363, bod 53).
V duchu týchto úvah sa žalobný dôvod Zwicky založený na porušení článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 23 ods. 2 druhého
pododseku nariadenia č. 1/2003 musí zamietnuť.

O žalobnom dôvode Gütermann a Zwicky založenom na nesprávnom posúdení závažnosti porušenia vzhľadom na jeho účinky
Tvrdenia účastníkov konania
Po prvé žalobcovia tvrdia, že podľa usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17
a článku 65 ods. 5 Zmluvy o [UO] (Ú. v. ES C 9, 1998, s. 3; Mim. vyd. 08/001, s. 171 ďalej len „usmernenia“) a ustálenej rozhodovacej
praxe, posúdenie závažnosti porušenia závisí výlučne od konkrétneho dopadu porušenia na trh. Zásada proporcionality núti Komisiu,
aby zohľadnila takýto dopad pri posudzovaní závažnosti porušenia. Žalobcovia spresňujú, že na základe tejto výhrady sa nesnažia
popierať porušenie ako také, len sa snažia spochybniť jeho zaradenie do kategórie veľmi závažných porušení.
Po druhé žalobcovia sa zamýšľali nad otázkou konkrétneho dopadu porušenia na trh a dospeli k záveru, že k nemu nedošlo. Domnievajú
sa preto, že Komisia sa naň nemohla odvolávať na účely kvalifikácie porušenia ako veľmi závažného. Hoci pripúšťajú, že zvýšenia
cien nachádzajúcich sa na cenníkoch, ktoré boli dohodnuté v priebehu stretnutí, boli väčšinou uplatňované rôznymi podnikmi,
domnievajú sa, že tieto zvýšenia cien neviedli k zvýšeniu skutočných čistých cien. Domnienky uvedené Komisiou v bode 4.1.4
napadnutého rozhodnutia neumožňujú dospieť k záveru o existencii takéhoto dopadu. Skutočnosť, že sa podniky stretávali počas
jedenástich rokov samá osebe nestačí pre vyvodenie záveru, že zvýšenia cien mali vplyv na čisté ceny. Žalobcovia sa totiž
domnievajú, že preukázali, že cieľom stretnutí bola predovšetkým legálna výmena informácií. Samotná Komisia uznáva, že nedisponuje
dôkazmi na preukázanie existencie konkrétneho dopadu.
Vzhľadom na osobitosti stanovovania cien v oblasti priemyselných nití, keď sa zákazníkom skoro nikdy nefakturujú ceny uvedené
v cenníkoch, sa žalobcovia domnievajú, že uplatňovanie dohody nijako nedovoľuje dospieť k záveru o existencii konkrétneho
dopadu na trh. Právne naopak, priemerné skutočné ceny na trhu sa nezmenili, ba dokonca sa znížili.
Po tretie sa žalobcovia odvolávajú na okolnosť, že porušenie nemalo konkrétny dopad na ich skutočné priemerné ceny, a tvrdia,
že samotné porušenie sa nemalo kvalifikovať ako veľmi závažné a tiež zdôrazňujú, že im Komisia mala pričítať túto okolnosť
v ich prospech.
Vzhľadom na značný rozdiel vo veľkosti dotknutých podnikov a na nízky obrat, ktorý dosiahli na relevantnom trhu žalobcovia
tvrdia, že Komisia mala ako poľahčujúcu okolnosť v zmysle bodu 1A usmernení uznať skutočnosť, že porušenia nemalo skutočný
dopad na ich čisté ceny.
Komisii vytýkajú, že sa uspokojila s porovnaním relatívneho významu podnikov na trhu, keď vychádzala z ich obratu a zohľadnila
len abstraktnú hospodársku schopnosť rôznych podnikov ovplyvňovať hospodársku súťaž a nie konkrétny dopad správania rôznych
podnikov na čisté ceny.
Po štvrté Komisia nesprávne vytýka Zwicky účasť na porušeniach na trhu s priemyselnými niťami v Škandinávii, keďže Zwicky
nikdy nevykonával činnosti na trhu s priemyselnými niťami v týchto štátoch.
Komisia navrhuje, aby sa tento žalobný dôvod zamietol.
Posúdenie Všeobecným súdom
Na úvod treba pripomenúť, že čo sa týka posúdenia závažnosti porušenia ako takého, usmernenia v bode 1 A prvom a druhom odseku
uvádzajú toto:
„Pri posudzovaní závažnosti porušenia pravidiel sa musí brať do úvahy ich povaha, konkrétny dosah na trh tam, kde je ho možné
merať, a veľkosť relevantného geografického trhu.
Preto sa porušenia budú zadeľovať do jednej z troch kategórií: mierne porušenia, závažné porušenia a veľmi závažné porušenia.
[
neoficiálny preklad
]“
V napadnutom rozhodnutí Komisia uvádza tieto tri skutočnosti:
–        sporné porušenie spočívalo predovšetkým vo výmene citlivých informácií o cenníkoch a/alebo cenách uplatňovaných na zákazníkov,
v dohode o zvyšovaní cien a/alebo cieľových cenách, vo vylúčení vzájomnej cenovej súťaže v prospech etablovaných dodávateľov,
pričom takéto postupy sú už na základe svojej povahy najzávažnejším druhom porušenia ustanovení článku 81 ods. 1 ES a článku
53 ods. 1 Dohody EHP (napadnuté rozhodnutie, odôvodnenie č. 345),
–        nedovolené dohody boli vykonané a mali dopad na trh dotknutého výrobku v EHP, tento dopad však nemožno presne zmerať (napadnuté
rozhodnutie, odôvodnenie č. 351),
–        kartel sa týkal viacerých členov EHP, konkrétne Beneluxu a Škandinávie (napadnuté rozhodnutie, odôvodnenie č. 352).
Záver Komisie (napadnuté rozhodnutie, odôvodnenie č. 353) znie:
„Vzhľadom na všetky tieto faktory sa Komisia domnieva, že podniky dotknuté [napadnutým rozhodnutím] sa dopustili veľmi závažného
porušenia článku 81 ES a článku 53 Dohody EHP.“
Žalobcovia spochybňujú veľmi závažnú povahu porušenia jednak tým, že tvrdia, že Komisia dospela k záveru o existencii konkrétneho
dopadu na trh bez možnosti jeho preukázania a jednak tým, že tvrdia, že nedošlo k nijakému dopadu na čisté ceny alebo aspoň
ku konkrétnemu dopadu na priemerné skutočné ceny.
Po prvé je namieste pripomenúť, že Komisia má pri posudzovaní konkrétneho dopadu porušenia na trh vychádzať z hospodárskej
súťaže, aká by normálne existovala, keby k porušeniu nedošlo (rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. októbra 2008, Schunk a Schunk
Kohlenstoff-Technik/Komisia, T‑69/04, Zb. s. II‑2567, bod 165; pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa zo 14. mája
1998, Mayr‑Melnhof/Komisia, T‑347/94, Zb. s. II‑1751, bod 235, a Thyssen Stahl/Komisia, už citovaný v bode 67 vyššie, bod
645).
V prejednávanej veci treba zdôrazniť, že žalobcovia nijako nespochybňujú uskutočnenie kartelu. Právne naopak, z bodu 40 žaloby
Gütermann a z bodu 46 žaloby Zwicky vyplýva, že „výlučne uznali jednak v odpovedi na oznámenie o výhradách, ako aj v rámci
uvedenia skutkových okolností [v rámci žalôb]“, že „zvýšenia cien uvedené v cenníkoch dohodnutých na stretnutiach boli väčšinou
uplatňované rôznymi podnikmi“.
Čo sa týka najmä cenového kartelu, je legitímne, ak Komisia vyvodí záver, že porušenie malo reálne účinky, zo skutočnosti,
že členovia kartelu prijali opatrenia na uplatnenie dohodnutých cien, napríklad tým, že zvýšili katalógové ceny slúžiace ako
základ pre výpočet skutočných cien, že prestali uplatňovať zľavy, že zvýšili špeciálne ceny a že vykonávali nátlak prostredníctvom
sťažností na podnik, ktorý porušoval dohodu spočívajúcu v nekonkurovaní si cenami v prospech etablovaných dodávateľov. Na
vyvodenie záveru o dopade na trh totiž stačí, aby dohodnuté ceny slúžili ako základ na stanovenie cien individuálnych transakcií
a tak obmedzovali rokovací priestor pre zákazníkov (rozsudok Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik/Komisia, už citovaný v bode
126 vyššie, bod 166; pozri v tomto zmysle rozsudok Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, už citovaný v bode 61 vyššie,
body 743 až 745).
Naopak od Komisie nemožno vyžadovať, aby v prípade, že je vykonávanie kartelu preukázané, systematicky dokazovala, že dohody
skutočne umožnili dotknutým podnikom dosahovať vyššiu úroveň transakčných cien, ako je tá, ktorá by existovala bez kartelu
(rozsudok Hoechst/Komisia, už citovaný v bode 61 vyššie, bod 348; pozri v tomto zmysle rozsudok Limburgse Vinyl Maatschappij
a i./Komisia, už citovaný v bode 61 vyššie, body 743 až 745). Bolo by teda neprimerané požadovať takéto dokazovanie, ktoré
by si vyžadovalo značné zdroje, keďže by boli potrebné hypotetické výpočty na základe ekonomických modelov, ktorých presnosť
môže súd len ťažko overiť a ktorých neomylnosť vôbec nie je dokázaná (rozsudok Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik/Komisia,
už citovaný v bode 126 vyššie, bod 167).
Na posúdenie závažnosti porušenia je totiž rozhodujúce vedieť, či členovia kartelu urobili všetko, čo bolo v ich možnostiach,
na dosiahnutie konkrétneho účinku svojich úmyslov. To, čo sa stalo potom na úrovni skutočne dosiahnutých cien, mohlo byť ovplyvnené
inými faktormi mimo kontroly členov kartelu. Členovia kartelu nemôžu využívať vo svoj prospech nezávislé faktory, ktoré skrížili
ich plány, a urobiť z nich skutočnosti odôvodňujúce zníženie pokuty (rozsudok Schunk a Schunk Kohlenstoff‑Technik/Komisia,
už citovaný v bode 126 vyššie, bod 168).
Navyše Komisia v bode 4.1.4 napadnutého rozhodnutia vymenovala súbor konkrétnych a dôveryhodných indícií s cieľom preukázania,
že kartel ma konkrétny dopad na trh. V tomto ohľade treba najskôr potvrdiť domnienky Komisie uvedené v bode 164 napadnutého
rozhodnutia, podľa ktorých sa zvýšenia katalógových cien potvrdené navyše samotným Gütermann prejavili zvýšeniami čistých
cien pre určitých malých zákazníkov, ktorých rokovacia sila je vo všeobecnosti slabšia. Nakoniec treba potvrdiť konštatáciu
Komisie uvedenú v bode 165 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorej mohli zvýšenia katalógových cien ovplyvňovať úroveň skutočných
cien uplatňovaných na veľkých zákazníkov v tom zmysle, že uvedené katalógové ceny slúžili ako východiskový bod pri rokovaní
so zákazníkmi. Nakoniec úvahy Komisie týkajúce sa toho, že niektoré podniky pristúpili k skutočnému zvýšeniu osobitných cien
a prestali poskytovať zľavy potvrdzujú, že porušenie malo konkrétny dopad na dotknutý trh.
Z týchto úvah a zo zistenia, že kartel trval viac ako jedenásť rokov vyplýva, že Komisia mohla legitímne dospieť k záveru
o existencii konkrétneho dopadu na trh.
Čo sa týka po druhé tvrdení založených jednak na neexistencii konkrétneho dopadu porušenia na skutočné priemerné ceny žalobcov,
jednak skutočnosti, že Zwicky nikdy nevykonával činnosti na trhu s priemyselnými niťami v Škandinávii, týkajú sa vlastného
správania týchto dvoch podnikov, a preto ich nemožno prijať. Skutočné správanie, ktoré podnik údajne uplatňoval, je irelevantné
na účely hodnotenia dopadu kartelu na trh. Jediné účinky, ktoré sa musia zohľadniť, sú účinky vyplývajúce z porušenia ako
celku (rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 152, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 17. decembra
1991, Hercules Chemicals/Komisia, T‑7/89, Zb. s. II‑1711, bod 342).
Zohľadnenie protiprávneho správania Gütermann a Zwicky Komisiou vo vzťahu k hospodárskej súťaži teda prichádza do úvahy na
účely posúdenia jednotlivej situácie týchto podnikov, nemôže však mať nijaký vplyv na zaradenie porušenia do kategórie „veľmi
závažných“ porušení.
Okrem toho skutočnosť, že Zwicky nikdy nevykonával činnosť na trhu s priemyselnými niťami v Škandinávii, nie je relevantná.
Ako sa pripomenulo v bode 51 vyššie, Zwicky nijako nespochybnil jednotnú a nepretržitú povahu porušenia na trhu s priemyselnými
niťami v Beneluxe a v Škandinávii.
Čo sa týka indície týkajúcej sa dopadu kartelu, na ktorú Komisia poukazuje v odôvodnení č. 166 napadnutého rozhodnutia, vyplývajúcu
z dlhej doby trvania porušenia, treba uviesť, že keďže vytýkané postupy trvali aspoň jedenásť rokov, je nepravdepodobné, že
by sa výrobcovia v danom čase domnievali, že boli úplne neúčinné alebo nepotrebné (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého
stupňa Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, už citovaný v bode 61 vyššie, bod 748, a z 29. novembra 2005, Heubach/Komisia,
T‑64/02, Zb. s. II‑5137, bod 130).
Napokon treba uviesť, že tri aspekty posúdenia závažnosti porušenia nemajú rovnakú váhu pri celkovom skúmaní. Povaha porušenia
má zásadný význam, a to najmä pri kvalifikácii porušenia ako „veľmi závažného“. V tejto súvislosti z opisu veľmi závažných
porušení v usmerneniach vyplýva, že dohody alebo zosúladené postupy smerujúce okrem iného, podobne ako v prejednávanej veci,
k určeniu cien, môžu byť už na základe ich povahy kvalifikované ako „veľmi závažné“ bez toho, aby sa toto správanie muselo
vyznačovať osobitným dopadom alebo geografickým rozsahom. Tento záver potvrdzuje skutočnosť, že aj keď opis závažných porušení
výslovne uvádza dopad na trh a účinky na veľké oblasti jednotného trhu, opis veľmi závažných porušení naopak neuvádza žiadnu
požiadavku konkrétneho dopadu na trh ani účinky na osobitnú geografickú oblasť (rozsudky Súdu prvého stupňa z 27. júla 2005,
Brasserie nationale/Komisia, T‑49/02 až T‑51/02, Zb. s. II‑3033, bod 178; z 25. októbra 2005, Groupe Danone/Komisia, T‑38/02,
Zb. s. II‑4407, bod 150; Hoechst/Komisia, už citovaný v bode 61 vyššie, bod 345, a Schunk a Schunk Kohlenstoff‑Technik/Komisia,
už citovaný v bode 126 vyššie, bod 171).
V prejednávanej veci zo skutočností opísaných v časti I napadnutého rozhodnutia, ako aj v odôvodneniach 345 a 346 tohto rozhodnutia
vyplýva, že porušenie bolo už vo svojej podstate veľmi závažné. Z toho vyplýva, že už na základe samotnej povahy porušenia
je jeho kvalifikácia za „veľmi závažné“ primeraná.
Zo všetkých týchto úvah vyplýva, že žalobný dôvod založený na nesprávnej kvalifikácii porušenia vzhľadom na jeho účinky sa
musí zamietnuť.

O žalobnom dôvode predloženom Gütermann a Zwicky, ktorý sa zakladá na nesprávnom posúdení dĺžky porušenia
Tvrdenia účastníkov konania
Na podporu tohto žalobného dôvodu sa uvádza viacero výhrad.
Po prvé žalobcovia vytýkajú Komisii, že automaticky uplatnila zvýšenie východiskovej sumy pokuty o 10 % za každý rok porušenia,
hoci tento percentuálny podiel nie je pravidlom, ale len predstavuje hornú hranicu stanovenú usmerneniami vo vzťahu k dlhodobým
porušeniam. Usmernenia totiž nestanovujú, že by Komisia musela automaticky zvýšiť východiskovú sumu pokuty o dodatočnú sumu
pokuty zodpovedajúcu percentuálnemu podielu stanovenému za každý rok porušenia, priznávajú však Komisia diskrečnú právomoc.
V prejednávanej veci Komisia neuplatnila túto právomoc ani vo vzťahu k samotnej zásade zvýšenia východiskovej sumy pokuty
v závislosti od dĺžky trvania porušenia, ani vo vzťahu k úrovni tohto zvýšenia.
Po druhé zvýšenie o 5 % uplatnené na pokuty uložené žalobcom, jednak za deväť mesiacov v prípade porušenia spôsobeného Gütermann
v roku 2001, a jednak za desať mesiacov v prípade porušenia spôsobeného Zwicky v roku 2000, je v rozpore s jasným znením bodu
1 B usmernení, ktoré stanovujú výlučne zvýšenie sumy pokuty za celé roky porušenia. Koncepcia Komisie nebola navyše v tomto
ohľade potvrdená judikatúrou.
Po tretie paušálne zvýšenia východiskových súm pokút uložených týmto dvom podnikom, jednak o 115 % v prípade Gütermann, a jednak
o 105 % v prípade Zwicky, sú protiprávne, pretože boli vypočítané jednotným spôsobom pre všetky štáty dotknuté porušením bez
toho, aby sa zohľadnila skutočná dĺžka trvania porušení. Komisia sa totiž domnievala, že hoci Benelux a Škandinávia predstavovali
dva samostatné trhy, mali sa posudzovať spoločne, pretože boli predmetom diskusií v tie isté dni a zúčastnené podniky boli
tie isté. Zwicky však poukazuje na to, že nikdy nepôsobila na trhu s priemyselnými niťami v Škandinávii a že sa z tohto dôvodu
ani nezúčastnila na porušeniach týkajúcich sa týchto krajín. Rovnako žalobcovia pripomínajú, že Dohoda EHP nadobudla účinnosť
až 1. januára 1994 a že v rozsahu, v ktorom sa nedovolené dohody týkali Fínska, Nórska a Švédska, pred týmto dňom neporušovali
ani článok 81 ES, ani článok 53 Dohody EHP. Z toho vyvodzujú záver, že Komisia mala túto skutočnosť zohľadniť pri posudzovaní
dĺžky porušenia.
Žalobcovia teda tvrdia, že Komisia nerozlišovala medzi na jednej strane skutkovými okolnosťami predstavujúcimi porušenie práva
hospodárskej súťaže v prípade Gütermann od januára 1990 do septembra 2001 a v prípade Zwicky od januára 1990 do novembra 2000
v tom zmysle, že ide o jediný a nepretržitý protiprávny akt, a na druhej strane právnym posúdením týchto skutkových okolností
ako porušenia článku 81 ES a článku 53 Dohody EHP.
Podľa Gütermann mala preto Komisia konkrétne uskutočniť osobitný výpočet východiskovej sumy tak, že by na jednej strane zohľadnila
časť obratu dosiahnutú na trhu s priemyselnými niťami v Beneluxe a v Dánsku, a na druhej strane tú časť obratu, ktorá sa dosiahla
na trhu s priemyselnými niťami vo Fínsku, v Nórsku a v Švédsku. Komisia by takto dosiahla dve časti východiskovej sumy pokuty,
na ktorú by potom mohla uplatniť rôzny percentuálny podiel v závislosti od dĺžky trvania porušenia v jednej či druhej skupine
krajín, teda 115 % na časť východiskovej sumy pokuty súvisiacej s časťou porušenia, ktorá sa týkala Beneluxu a Dánska a 75 %
na časť východiskovej sumy pokuty súvisiacej s časťou porušenia, ktorá sa týkala Fínska, Nórska a Švédska.
Komisia tieto tvrdenia vyvracia.
Posúdenie Všeobecným súdom
Podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a v článku 23 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 predstavuje dĺžka trvania porušenia jednu
zo skutočností, ktoré je nutné zohľadniť na účely stanovenia sumy pokuty, ktorá sa má uložiť podnikom, ktoré porušia pravidlá
hospodárskej súťaže.
Čo sa týka faktora týkajúceho sa dĺžky trvania porušenia, usmernenia rozlišujú medzi krátkodobými porušeniami (obyčajne kratšími
ako jeden rok), v prípade ktorých sa východisková suma pokuty vyplývajúca z ich závažnosti nesmie zvyšovať, strednodobé porušenia
(vo všeobecnosti jeden až päť rokov), v prípade ktorých sa táto suma môže zvýšiť o 50 %, a dlhodobé porušenia (vo všeobecnosti
viac ako päť rokov), v prípade ktorých sa môže suma pokuty zvyšovať o 10 % za každý rok (bod 1 B prvý odseku).
Z odôvodnení 359 a 360 napadnutého rozhodnutia, ktorých obsah žalobcovia nenapádajú, vyplýva, že žalobcovia sa zúčastnili
na kartely na trhu s priemyselnými niťami v Beneluxe a Škandinávii jednak od januára 1990 do septembra 2001 v prípade Gütermann,
čo predstavuje dobu trvania porušenia 11 rokov a 9 mesiacov, a jednak od januára 1990 do novembra 2000 v prípade Zwicky, čo
predstavuje dobu trvania porušenia 10 rokov a 10 mesiacov. Obe tieto doby trvania zodpovedajú dlhodobému porušeniu. Východisková
suma ich pokutu bola v dôsledku toho zvýšená z dôvodu dĺžky trvania porušenia jednotlivo o 115 % a o 105 %.
Po prvé, čo sa týka výhrady žalobcov, že Komisia automaticky uplatnila najvyššiu sadzbu 10 % za rok trvania porušenia, treba
pripomenúť, že bod 1 B prvý odsek tretia zarážka usmernení síce nestanovuje automatické zvýšenie o 10 % ročne pre dlhodobé
porušenia, ponecháva však v tejto súvislosti Komisii určitú mieru voľnej úvahy (rozsudky Súdu prvého stupňa Hoechst/Komisia,
už citovaný v bode 61 vyššie, bod 396, a z 8. júla 2008, BPB/Komisia, T‑53/03, Zb. s. II‑1333, bod 362).
V prejednávanej veci z bodu 149 vyššie vyplýva, že Komisia rešpektovala predpisy, ktoré jej boli stanovené v usmerneniach
pri zvyšovaní sumy pokuty uloženej z dôvodu závažnosti porušenia v závislosti od jeho dĺžky trvania. Vzhľadom na skutkové
okolnosti prejednávanej veci sa Komisia nedopustila zjavne nesprávneho posúdenia, keď pokutu zvýšila o 10 % za každý rok trvania
porušenia.
Po druhé sa musí zamietnuť výhrada založená na neodôvodnenom zvýšení východiskovej sumy pokuty 5 % za každé obdobie trvajúce
viac ako šesť mesiacov. Nič v usmerneniach totiž nebráni zohľadneniu skutočnej dĺžky trvania porušenia v rámci stanovenia
výšky pokuty. Taký prístup je úplne logický a rozumný, pričom v každom prípade patrí do rámca voľnej úvahy Komisie (rozsudok
BPB/Komisia, už citovaný v bode 150 vyššie, bod 361).
Po tretie žalobcovia nesprávne tvrdia, že výpočet dĺžky trvania porušenia sa uskutočnil jednotne pre všetky štáty dotknuté
porušení, pričom nezohľadnil neúčasť Zwicky na trhu s priemyselnými niťami v Škandinávii, ani skutočnú dĺžku trvania porušení
na trhoch v Beneluxe a v Škandinávie.
Na úvod treba pripomenúť, že žalobcovia sa podľa Komisie zúčastnili na jedinom a nepretržitom komplexnom porušení článku 81
ods. 1 ES a článku 53 ods. 1 Dohody EHP, a že toto porušenie sa rozšírilo do viacerých štátov EHP. Tiež treba zdôrazniť, že
žalobcovia na pojednávaní potvrdili, že v prejednávanej veci nespochybňujú existenciu jediného porušenia.
Čo sa týka v prvom rade tvrdenia Zwicky založeného na jeho neúčasti na trhu s priemyselnými niťami v Škandinávii, tento podnik
nepreukázal, v čom by mala táto neúčasť mať vplyv na výpočet dĺžky trvania porušenia, ako ho uskutočnila Komisia. Výpočet
sumy zvýšenia pokuty zodpovedajúceho dĺžke trvania porušenia vychádzal z východiskovej sumy pokuty, ktorá bola ako taká stanovená
v závislosti od obratu Zwicky na relevantnom trhu v roku 1999. Nečinnosť tohto podniku na trhu s priemyselnými niťami v Škandinávii
sa už odzrkadlila prostredníctvom tohto obratu, ktorý už na základe svojej definície nezahŕňa žiaden príjem z neexistujúcej
činnosti na trhu v Škandinávii.
Navyše, ako sa to pripomenulo v bode 50 vyššie, skutočnosť, že určitý podnik sa nezúčastnil na všetkých konaniach, ktoré zakladajú
kartel, alebo že hral malú rolu v tých častiach, na ktorých sa zúčastnil, však nie je podstatná na preukázanie porušenia.
Pokiaľ s preukáže, že dotknutý podnik vedel o správaní ostatných účastníkov zodpovedajúcom porušeniu alebo ho mohol dôvodne
predpokladať a bol pripravený niesť z toho vyplývajúce riziko, tiež sa považuje za zodpovedný za správanie iných podnikov
v rámci toho istého porušenia, a to počas celého obdobia jeho účasti na porušení (rozsudok Súdneho dvora zo 7. januára 2004,
Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Zb. s. I‑123, bod
328). V prejednávanej veci sa Zwicky okrem toho, že vedel o protiprávnych správaniach ostatných účastníkov kartelu na trhu
s priemyselnými niťami v Škandinávii, skutočne zúčastnil na stretnutiach týkajúcich sa tohto trhu. Komisia preto oprávnene
pripísala Zwicky zodpovednosť za jediné a nepretržité porušenie vrátane časti porušenia uskutočneného na trhu v Škandinávii,
a oprávnene sa implicitne domnievala, že dĺžka trvania porušenia sa nemá rozdeľovať v závislosti od intenzity účasti na porušení
na dotknutých trhoch.
Ak bola totiž úloha dotknutého podniku v rámci kartelu správne zohľadnená pri stanovovaní východiskovej sumy pokuty, skutočnosť,
že sa podnik nezúčastnil na všetkých súčastiach kartelu, nemožno opätovne zohľadniť pri určovaní dĺžky trvania porušenia (rozsudok
Súdu prvého stupňa z 8. júla 2008, Saint‑Gobain Gyproc Belgium/Komisia, T‑50/03, neuverejnený v Zbierke, bod 108).
V druhom rade sa musí zamietnuť tvrdenie žalobcov, podľa ktorého sa mali pri výpočte dĺžky porušenia zohľadniť zmeny v intenzite
porušenia a následne sa mal tento výpočet líšiť v závislosti od dotknutej skupiny štátov, a to buď skupiny Beneluxu a Dánska,
alebo skupiny Fínska, Nórska a Švédsko.
Z judikatúry totiž vyplýva, že zvýšenie sa vykoná použitím určitého percenta na východiskovú sumu, ktorá je stanovená v závislosti
od závažnosti celého porušenia, takže zohľadňuje už rôznu intenzitu porušenia. Logické by nebolo ani zohľadniť na zvýšenie
tejto sumy z dôvodu dĺžky trvania porušenia zmenu v intenzite porušenia počas dotknutého obdobia (rozsudok BPB/Komisia, už
citovaný v bode 150 vyššie, bod 364).
V tomto ohľade, ak by sa ja predpokladalo, že určité druhy kartelu sú v svojej podstate koncipované tak, aby trvali, je potrebné
stále na základe článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 23 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 rozlišovať medzi dĺžkou ich skutočného
fungovania a ich závažnosťou vyplývajúcou z ich vlastnej podstaty (rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. júna 2005, Tokai Carbon
a i./Komisia, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 a T‑91/03, neuverejnený v Zbierke, bod 275). Zvýšenie pokuty z dôvodu dĺžky trvania
porušenia teda druhýkrát už nezohľadňuje závažnosť porušenia (rozsudok Hoechst/Komisia, už citovaný v bode 61 vyššie, bod
397).
V prejednávanej veci sa porušenie najskôr prejavilo na trhu s priemyselnými niťami v Dánsku a v Beneluxe. Od nadobudnutia
účinnosti Dohody EHP intenzita porušenia vzrástla, pretože sa rozšírilo na trh s priemyselnými niťami v Škandinávii. Keďže
sa ukázalo, že tieto prejavy porušenia na rôznych geografických trhoch tvorili jediné a nepretržité porušenie, bolo potrebné
pri výpočte sumy pokuty zohľadniť dĺžku trvania toho porušenia ako celku. Východisková suma pokuty, ktorá bola stanovená v závislosti
od závažnosti porušenia totiž už odzrkadľovala rôzne intenzity porušenia. Toto odôvodnenie nemožno spochybniť skutočnosťou,
že zvýšenie intenzity porušenia vyplývalo z právnej okolnosti, že právna úprava postihujúca protisúťažné postupy sa začala
uplatňovať aj na územiach, ktorých sa pôvodne táto právna úprava netýkala.
Z toho vyplýva, že Komisia nebola povinná zohľadniť rozličnú intenzitu porušenia pri zvyšovaní východiskovej sumy pokuty v závislosti
od dĺžky uvedeného porušenia.
Za týchto okolností je nutné dospieť k záveru, že argumentácia žalobcov založená na nesprávnom posúdení dĺžky trvania porušenia
sa musí zamietnuť.

O žalobnom dôvode predloženom Gütermann a Zwicky, ktorý sa zakladá na nezohľadnení určitých poľahčujúcich okolností
Tvrdenia účastníkov konania
Na úvod žalobcovia pripomínajú, že bod 3 usmernení vymenúva skupinu poľahčujúcich okolností, ktoré spôsobujú zníženie pokuty.
Komisia teda zúžila svoju diskrečnú právomoc v rámci stanovovania výšky pokút.
Žalobcovia tiež zdôrazňujú, že bod 3 usmernení umožňuje zohľadniť ďalšie poľahčujúce okolnosti, ktoré nie sú výslovne uvedené
v ich výpočte, a že tieto ďalšie okolnosti boli konkretizované Komisiou v jej rozhodovacej praxi.
Na podporu tohto žalobného dôvodu žalobcovia uvádzajú tri poľahčujúce okolnosti, ktoré mala Komisia zohľadniť.
Po prvé žalobcovia tvrdia, že Komisia mala ako dôvod zníženia pokuty zohľadniť neexistenciu konkrétneho dopadu porušenia na
skutočné ceny. V tomto ohľade odkazujú na bod 3 druhú zarážku usmernení, ktorý stanovuje, že neuplatňovanie dohody týkajúcej
sa porušenia v praxi má za následok zníženie sumy pokuty.
Po druhé sa domnievajú, že v súlade s bodom 3 prvou zarážkou usmernení sa mala zohľadniť ich výlučne pasívna alebo nasledovateľská
úloha.
Zwicky totiž tvrdí, že nepôsobil na trhoch v Škandinávii, a preto sa ani nemohol zúčastniť na porušeniach týkajúcich sa týchto
krajín. Rovnako vzhľadom na svoje bezvýznamné postavenie na trhu s priemyselnými niťami v Beneluxe nemohol ovplyvňovať diskusie
týkajúce sa cenníkov v týchto troch štátoch, ani bilaterálne kontakty. Gütermann zas tvrdí, že mal len málo dôležité postavenie
na trhu s priemyselnými niťami v Beneluxe a v Škandinávii, a že ani on nemohol ovplyvňovať diskusie týkajúce sa cenníkov,
ani bilaterálne kontakty, pričom takýto vplyv mal predovšetkým Coats.
Čo sa týka bilaterálnych kontaktov, žalobcovia tvrdia, že ich udržovali len zriedka, na rozdiel od Coats a Amann, ktorí bilaterálne
kontakty udržiavali podstatne častejšie.
Na preukázanie bezvýznamnosti ich úlohy v dotknutom kartely žalobcovia poukazujú na svoje malé trhové podiely. Zwicky tvrdí,
že jeho podiel na trhu s priemyselnými niťami v Beneluxe v rokoch 1990 až 2000 predstavoval menej ako 1 %. Gütermann zas odkazuje
na trhový podiel v Beneluxe a Škandinávii predstavoval približne 5,6 %. Tieto trhové podiely sú smiešne v porovnaní s trhovými
podielmi Coats a Amann predstavujúcimi na trhu v Škandinávii (v prípade prvého podniku 44 % a v prípade druhého 46 %), a na
trhu v Beneluxe (v prípade prvého podniku 40 % a v prípade druhého 27 %).
Podľa žalobcov pasívnosť ich správania nemožno spochybniť ani tým, že údajnú funkciu predsedov stretnutí zastávali ich bývalí
spolupracovníci M. B. a M. F. Funkcia predsedov sa udeľovala v závislosti od veku a ich dotknutí spolupracovníci nijako neovplyvňovali
priebeh a obsah stretnutí, pričom tento vplyv vrátane vplyvu z organizačného hľadiska vykonával Coats. V tejto súvislosti
sa odvolávajú na elektronickú správu zástupcu Coats, M. L. z 10. novembra 2000, z ktorej vyplýva, že tento zástupca rezervoval
miestnosť v hoteli v blízkosti Frankfurtu nad Mohanom (Nemecko) s cieľom zorganizovať tam stretnutie 16. januára 2001, ktorého
program sám stanovil.
Po tretie mala Komisia zohľadniť hospodársku krízu, ktorá už roky sužuje priemyselné odvetvie nití v Európe. Žalobcovia sa
v tomto ohľade dovolávajú rozhodnutia Komisie „Bezšvíkové oceľové rúry“ z 8. decembra 1999 týkajúceho sa konania podľa článku
[81] ES (vec IV/E-1/35.860-B – Bezšvíkové oceľové rúry, bod 168) a rozhodnutia Komisie „Prirážka za zliatinu“ z 21. januára
1998 týkajúceho sa konania podľa článku 65 [UO] (vec COMP/35.814 – Prirážka za zliatinu, bod 83), v ktorých sa zohľadnila
hospodárska kríza sužujúca tieto odvetvia, ako aj rozhodnutia Komisie „Francúzske hovädzie mäso“ z 2. apríla 2003 týkajúceho
sa konania podľa článku [81] ES (vec COMP/C.38.279/F3 – Francúzske hovädzie mäso, bod 185), v ktorom sa zohľadnila kríza bovinnej
spongiformnej encefalopatie (BSE).
Subsidiárne tvrdia, opierajúc sa o judikatúru, že zásada individuálnosti trestov a sankcií mala viesť Komisiu k zohľadneniu
správania každého z podnikov na účely preskúmania závažnosti ich účasti na porušení a následne k podstatnému zníženiu pokút,
ktoré im boli uložené.
Komisia spochybňuje tvrdenia uvádzané žalobcami.
Posúdenie Všeobecným súdom
Usmernenia vo svojom bode 3 upravujú zníženie východiskovej sumy pokuty z dôvodu „osobitných poľahčujúcich okolností“ ako
sú výlučne pasívna alebo nasledovateľská úloha pri uskutočňovaní porušenia, neuplatnenie tajných dohôd v praxi, skončenie
porušenia ihneď po prvej intervencii Komisie a ďalšie okolnosti, ktoré nie sú výslovne spomenuté.
Po prvé žalobcovia tvrdia, že Komisia im mala priznať poľahčujúcu okolnosti neuplatnenia dohody v praxi v dôsledku neexistencie
konkrétneho dopadu porušenia na ceny.
V každom prípade je potrebné pripomenúť, že vyššie citované poľahčujúce okolnosti sa zakladajú na správaní jednotlivých podnikov.
Z toho vyplýva, že na účely hodnotenia poľahčujúcich okolností vrátane neuplatňovania dohôd nie je opodstatnené zohľadniť
účinky vyplývajúce z porušenia ako celku, ktoré sa musia brať do úvahy pri posúdení konkrétneho dopadu porušenia na trh na
účely hodnotenia jeho závažnosti (bod 1 A prvý odsek usmernení), ale individuálne správanie každého podniku, aby sa preskúmala
pomerná závažnosť účasti každého podniku na porušení (rozsudok Groupe Danone/Komisia, už citovaný v bode 137 vyššie, bod 384).
Z toho vyplýva, že tvrdenie žalobcov založené na neexistencii konkrétneho dopadu porušenia na ceny sa musí zamietnuť.
V tejto súvislosti však treba overiť, či žalobcovia uvádzajú ďalšie tvrdenia, ktoré by boli spôsobilé preukázať, že sa počas
obdobia, keď sa pripojili k protiprávnym dohodám, skutočne vyhýbali ich uplatňovaniu tak, že sa súťažne správali na trhu alebo
prinajmenšom že jasne a významne porušovali povinnosti smerujúce k vykonávaniu tohto kartelu do tej miery, že narúšali jeho
samotné fungovanie (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. marca 2006, Daiichi Pharmaceutical/Komisia, T‑26/02,
Zb. s. II‑713, bod 113).
Je však nutné konštatovať, že nepredložili žiaden dôkaz, ktorý by umožňoval dospieť k takémuto záveru. Práve naopak uznávajú,
že zvýšenia cien uvedené v cenníkoch dohodnutých na stretnutiach, boli väčšinou uplatňované rôznymi podnikmi, ako aj nimi
samými.
Preto sa žalobcovia nemôžu právoplatne dovolávať údajného neuplatňovania dohôd v praxi.
Po druhé, čo sa týka tvrdenia založeného na ich údajnej výlučne pasívnej a nasledovateľskej úlohe pri uskutočňovaní porušenia,
treba uviesť, že je nedôvodné.
Pasívna úloha si totiž vyžaduje, aby sa predmetný podnik správal „nenápadne“, teda aby chýbala aktívna spolupráca na príprave
protisúťažnej dohody či dohôd (rozsudky Súdu prvého stupňa z 9. júla 2003, Cheil Jedang/Komisia, T‑220/00, Zb. s. II‑2473,
bod 167, a z 8. júla 2008, Lafarge/Komisia, T‑54/03, neuverejnený v Zbierke, bod 765).
V tomto ohľade z judikatúry vyplýva, že k okolnostiam schopným odhaliť pasívnu úlohu podniku vnútri kartelu možno zaradiť
jeho podstatne sporadickejšiu účasť na stretnutiach v porovnaní s bežnými členmi kartelu, rovnako ako jeho oneskorený vstup
na trh, ktorý je predmetom porušenia, nezávisle od dĺžky jeho účasti na porušení, alebo aj existenciu výslovných vyhlásení
v tomto zmysle pochádzajúcich od zástupcov tretích podnikov, ktoré sa na porušení zúčastnili (rozsudky Súdu prvého stupňa
Cheil Jedang/Komisia, už citovaný v bode 184 vyššie, bod 168; z 29. apríla 2004, Tokai Carbon a i./Komisia, T‑236/01, T‑239/01,
T‑244/01 až T‑246/01, T‑251/01 a T‑252/01, Zb. s. II‑1181, ďalej len „rozsudok Tokai I“, bod 331, a z 29. novembra 2005, Union
Pigments/Komisia, T‑62/02, Zb. s. II‑5057, bod 126).
V prejednávanej veci treba najskôr pripomenúť, že Komisia z právneho hľadiska dostatočne preukázala, že sa žalobcovia zúčastnili
na mnohých stretnutiach kartelu a na bilaterálnych schôdzkach, a opakovane sa podieľali na viacerých tajných postupoch dotknutých
napadnutým rozhodnutím. Tvrdenie, podľa ktorého bola početnosť bilaterálnych kontaktov týchto podnikov s inými účastníkmi
kartelu menšia, ako tomu bolo v prípade bilaterálnych kontaktov Amann a Coats s ich konkurentmi, je v tomto ohľade irelevantné.
Navyše ani Gütermann ani Zwicky neuvádzajú osobitné okolnosti ani také dôkazy ako vyhlásenia ostatných členov kartelu, ktoré
by mohli preukázať, že ich prístup sa svojou výlučne pasívnou a nasledovateľskou povahou významne odlišoval od správania ostatných
členov kartelu.
V tomto ohľade malý trhový podiel alebo neexistencia trhového podielu, na čo sa odvolávajú, neodhaľuje ich pasívnu či výlučne
nasledovateľskú úlohu. Priznanie tejto skutočnosti ako poľahčujúcej okolnosti by totiž viedlo k dvojitému uplatneniu v súvislosti
so zohľadnením veľkosti Gütermann a Zwicky pri odlišnom posudzovaní podnikov na základe kategórií na účely výpočtu pokút,
pričom ich veľkosť prostredníctvom obratu už odzrkadľuje dôležitosť jednotlivých podnikov z hľadiska ich začlenenia do rôznych
kategórií.
Všeobecný súd síce vo svojom rozsudku Cheil Jedang/Komisia, už citovanom v bode 184 vyššie (bod 180) pripustil, že malá veľkosť
podniku je dôležitou skutočnosťou, ktorú je potrebné zohľadniť na účely posúdenia konkrétneho dopadu jeho oneskoreného vstupu
na trh dotknutý porušením a jeho správania voči ostatným výrobcom. Kontext tejto veci však bol špecifický, keďže dotknutý
podnik bol zjavne „znevýhodnený“ v rámci kartelu týkajúceho sa predajných kvót oproti iným výrobcom, čo bolo možné vykladať
ako priamy dôsledok jeho sporadickejšej účasti na stretnutiach a jeho oneskoreného vstupu na trh. Takéto osobitné okolnosti
však v prejednávanej veci nie sú prítomné.
Nakoniec, Komisia sa správne domnieva, že úloha predsedu, ktorú počas viacerých stretnutí zastávali jednotliví zástupcovia
Gütermann a Zwicky, potvrdzuje absenciu pasívneho správania týchto podnikov.
Uvedené podniky nijako nepopierajú, že ich zástupcovia formálne predsedali viacerým stretnutiam. Snažia sa však minimalizovať
význam tejto úlohy odvolávajúc sa na skutočnosť, že túto úlohu v skutočnosti vykonával zástupca Coats, M. L., a to dokonca
aj počas predsedníctva ich jednotlivých zástupcov.
V každom prípade, ak je aj pravdou, že z elektronickej správy z 10. novembra 2000, o ktorú sa opierajú, vyplýva, že zástupca
Coats mal aktívnu úlohu pri organizácii stretnutia zo 16. januára 2001, pravdou tiež ostáva, že to bol práve M. F., zástupca
Zwicky, ktorý zaslal pozvánku ostatným účastníkom. Treba spresniť, že skutočnosť, že k odoslaniu tejto pozvánky došlo 2. decembra
2000, teda práve po skončení obdobia porušenia vytýkanom Zwicky, je v tomto ohľade irelevantná. Takéto odoslanie predstavuje
poslednú etapu prípravnej práce, ktorá začala hneď po prijatí elektronickej správy z 10. novembra 2000. V každom prípade samotná
skutočnosť, že Zwicky súhlasil s tým, aby jeho zástupca zastával úlohu predsedu svedčí o prístupe, ktorý v žiadnom prípade
nebol výlučne pasívne a nasledovateľský.
Čo sa týka zástupcu Gütermann M. B., nielenže predsedal stretnutiam kartelu, ale ich aj organizoval, ako to vyplýva z vyhlásení
uvedeného zástupcu pripojených k odpovedi Gütermann na oznámenie o výhradách.
Je nesporné, že zvolávanie stretnutí, navrhovanie ich programu a distribúcia prípravných dokumentov na stretnutia sú nezlučiteľné
s pasívnou úlohou nenápadného nasledovateľa. Takéto konania odhaľujú aktívny a ústretový prístup žalobcov vo vzťahu k vytvoreniu,
pokračovaniu a kontrole kartelu (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. septembra 2006, Jungbunzlauer/Komisia,
T‑43/02, Zb. s. II‑3435, bod 257).
Po tretie sa žalobcovia nemôžu platne odvolávať na hospodárske ťažkosti, s ktorými zápasili počas obdobia, ktorého sa kartel
týkal. Práve z dôvodu ťažkostí, s ktorými zápolili všetky subjekty na trhu s priemyselnými niťami od polovice 90. rokov, sa
totiž niektorí z nich vrátane Gütermann a Zwicky rozhodli, že sa budú správať protisúťažne. Pritom také kartely, akými sú
kartely v prejednávanej veci, spravidla vznikajú v momente, keď má odvetvie ťažkosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Tokai
I, už citovaný v bode 185 vyššie, bod 345, a Jungbunzlauer/Komisia, už citovaný v bode 194 vyššie, bod 256).
V tejto súvislosti aj za predpokladu, že by sa potvrdilo tvrdenie Gütermann a Zwicky týkajúce sa existencie viacerých rozhodnutí
Komisie zohľadňujúcich zlú finančnú situáciu dotknutého odvetvia, Komisia nie je povinná v tejto praxi nevyhnutne pokračovať
len preto, že v predchádzajúcich veciach zohľadnila ako poľahčujúcu okolnosť hospodársku situáciu odvetvia (rozsudok Súdu
prvého stupňa z 10. marca 1992, ICI/Komisia, T‑13/89, Zb. s. II‑1021, bod 372). Komisia je povinná uskutočniť individualizovanú
analýzu okolností vlastných jednotlivým veciam bez toho, aby bola viazaná predchádzajúcimi rozhodnutiami, ktoré sa týkajú
iných hospodárskych subjektov, iných trhov výrobkov a služieb alebo iných geografických trhov v odlišných okamihoch (rozsudok
Súdu prvého stupňa z 30. septembra 2003, Cableuropa a i./Komisia, T‑346/02 a T‑347/02, Zb. s. II‑4251, bod 191).
Po štvrté žalobcovia vo svojich replikách uvádzajú výhradu založenú na porušení zásady individuálnosti trestov.
Na jednej strane treba pripomenúť, že podľa článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku je uvádzanie nových dôvodov prípustné počas
konania len vtedy, ak sú tieto dôvody založené na nových právnych a skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu
konania.
Na druhej strane podľa ustálenej judikatúry žalobný dôvod, ktorý rozširuje žalobný dôvod uvedený priamo či implicitne predtým
v návrhu na začatie konania a úzko s ním súvisí, sa musí vyhlásiť za prípustný (rozsudky Súdu prvého stupňa z 19. septembra
2000, Dürbeck/Komisia, T‑252/97, Zb. s. II‑3031, bod 39; Cableuropa a i./Komisia, už citovaný v bode 196 vyššie, bod 111,
a z 12. júla 2007, AEPI/Komisia, T‑229/05, neuverejnený v Zbierke, bod 21).
V prejednávanej veci je nutné v prvom rade konštatovať, že nijaké tvrdenie týkajúce sa zásady individuálnosti trestov nebolo
v žalobách uvedené, a v druhom rade, že tento žalobný dôvod nie je rozšírením iného žalobného dôvodu predloženého v žalobách
a nijako úzko nesúvisí so žalobnými dôvodmi tam uvedenými.
Keďže sa tvrdenie navyše neopiera o skutkové alebo právne okolnosti, ktoré vyšli najavo až v priebehu konania, musí sa zamietnuť
ako neprípustné.
Z toho vyplýva, že žalobný dôvod založený na nezohľadnení určitých poľahčujúcich okolností, nemožno prijať.

O žalobnom dôvode uvádzanom Gütermann a Zwicky, ktorý sa zakladá na nesprávnom uplatnení oznámenia o spolupráci
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobcom sa priznalo 15 % zníženie pokuty z dôvodu ich spolupráce pred oznámením o výhradách a nepopierania skutkových okolností
v odpovedi na oznámenie o výhradách. Takéto zníženie je podľa nich nedostatočné, keďže ich spolupráca po doručení oznámenia
o výhradách išla značne nad rámec bežného nepopierania skutkových okolností.
Po prvé žalobcovia predložili informácie, ktoré Komisii umožnili získať úplný obraz o priebehu, obsahu a kontexte stretnutí
a bilaterálnych kontaktov.
Čo sa týka po prvé priebehu stretnutí, žalobcovia zdôrazňujú, že najskôr opravili vyhlásenia Coats, ktorý nesprávne tvrdil,
že stretnutie z 19. septembra 2000 bolo jediné, na ktorom sa prediskutovali a dohodli zvýšenia cien uvedených v cenníkoch.
Diskusie týkajúce sa cien uvedených v cenníkoch a ich zvýšenia sa totiž uskutočnili na všetkých stretnutiach. Žalobcovia ďalej
tvrdia, že údajné objasnenia poskytnuté Coats v jeho odpovedi na oznámenie o výhradách sa týkali len osobitných cien, a teda
nemohli spochybniť užitočnosť ich opráv. Domnievajú sa teda, že k uvedeným opravám na jednej strane a k objasneniam Coats
na strane druhej došlo v citeľne rovnakom štádiu správneho konania, hoci objasnenia Coats boli Komisii doručené niekoľko dní
pre opravami žalobcov, a teda že chronologické poradie by nemalo byť určujúce na účely posúdenia spolupráce.
V druhom rade žalobcovia tvrdia, že ako jediní jasne vysvetlili, že cieľom stretnutí bolo znížiť rozdiel medzi čistými cenami
a katalógovými cenami, čo potvrdzuje aj bod 167 napadnutého rozhodnutia. V tomto ohľade sa Komisia nesprávne odvoláva na bod
141 oznámenia o výhradách tvrdiac, že už v ňom konštatovala tento cieľ a účinky dohôd na ceny uvedené v cenníkoch. Z tohto
bodu totiž vyplýva len to, že Komisia bola schopná preukázať, že účastníci stretnutí sa v tomto prípade pokúsili nepriamo
zvýšiť plánované čisté ceny, nedisponovala však ešte informáciami o všeobecnom kontexte diskusií o cenách uvedených v cenníkoch.
Po druhé žalobcovia tvrdia, že ich spolupráca bola nesprávne kvalifikovaná ako menej užitočná v porovnaní so spoluprácou BST,
ktorému Komisia priznala zníženie pokuty o 20 %, pričom sa v tomto ohľade odvolávajú na porušenie zásady rovnosti zaobchádzania.
Po tretie žalobcovia považujú za nedostatočné 15 % zníženie pokuty, ktoré im Komisia priznala, z dôvodu, že z prechádzajúcej
rozhodovacej praxe Komisie a z judikatúry vyplýva, že nepopieranie vecnej správnosti skutkových okolností má za následok zníženie
pokuty o najmenej 10 %, čiže v niektorých veciach aj o 20 %. Z toho podľa nich vyplýva, že spolupráca po oznámení o výhradách,
ktoré ide nad rámec jednoduchého nepopierania skutkových okolností mala viesť Komisiu k významnejšiemu zníženiu pokuty.
Po štvrté žalobcovia tvrdia, že spolupracovali s Komisiou v zmysle dvoch zarážok bodu D 2 oznámenia o spolupráci a že z tohto
dôvodu by sa každému z nich malo poskytnúť zníženie pokuty o najmenej dvakrát 10 %.
V tomto ohľade z napadnutého rozhodnutia nevyplýva, že by Komisia skutočne ocenila ich spoluprácu po prijatí oznámenia o výhradách.
Navyše aj za predpokladu, že by sa ich spolupráca po prijatí oznámenia o výhradách skutočne obmedzila na nepopieranie vecnej
správnosti skutkových okolností, mala sa im pokuta znížiť o najmenej 20 %, a to aj v prípade, že ich spolupráca bola užitočná
len pre potvrdenie dôkazov Komisie na základe ich spomínaného nepopierania. Žalobcovia v tomto ohľade uvádzajú, že na rozdiel
od oznámenia uplatňujúceho sa v prejednávanej veci, oznámenie Komisie z 19. februára 2002 o oslobodení od pokút a znížení
pokút v prípadoch kartelov (Ú. v. ES C 45, s. 3; Mim. vyd. 08/002, 155) stanovuje podmienku, aby dôkazy predstavovali značnú
pridanú hodnotu vo vzťahu k dôkazom, ktoré už Komisia má.
Po piate sa nijako nezohľadnila predchádzajúca rozhodovacia prax Komisie. Žalobcovia totiž tvrdia, že ich spolupráca bola
porovnateľná so spoluprácou podniku KME vo veci „Priemyselné rúry“, za ktorú bola tomuto podniku znížená pokuta o 30 % [rozhodnutie
Komisie zo 16. decembra 2003 o konaní podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody EHP (vec COMP/E-1/38.240 – Priemyselné rúry,
bod 423)]. Jediný rozdiel spočíva v skutočnosti, že žalobcovia predložili opravy k vyhláseniam ostatných účastníkov konania
v odpovedi na oznámenie o výhradách a nie pred jeho prijatím. Podľa žalobcov však bod D 2 oznámenia o spolupráci nevedie k tomu,
aby sa odlišne posudzovali príspevky podnikov k objasneniu skutkových okolností v závislosti od toho, či sú poskytnuté pred
alebo po oznámení o výhradách, takže im Komisia tiež mala priznať celkové zníženie ich pokuty o najmenej 30 %.
Komisia tento žalobný dôvod vyvracia.
Posúdenie Všeobecným súdom
Komisia v oznámení o spolupráci definovala podmienky, za ktorých môžu byť podniky, ktoré s ňou spolupracujú v priebehu jej
vyšetrovania týkajúceho sa kartelu, oslobodené od pokuty, alebo za ktorých im môže byť znížená suma pokuty, ktorú by mali
normálne zaplatiť (pozri bod A 3 oznámenia o spolupráci).
V zmysle bodu D 1 oznámenia o spolupráci, „ak podnik spolupracuje bez toho, aby boli splnené všetky podmienky uvedené v bodoch
B a C, zníži sa mu o 10 až 50 % suma pokuty, ktorá by mu bola uložená, keby nespolupracoval“ [
neoficiálny preklad
].
Bod D 2 oznámenia o spolupráci spresňuje:
„Môže ísť najmä o prípady, ak:
–        pred zaslaním oznámenia o výhradách podnik poskytne Komisii informácie, dokumenty alebo iné dôkazy, ktoré prispievajú k potvrdeniu
existencie porušenia,
–        po doručení oznámenia o výhradách podnik informuje Komisiu, že nepopiera vecnú správnosť skutkových okolností, na ktorých
Komisia zakladá svoje obvinenia.“ [
neoficiálny preklad
]
V prejednávanej veci z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia sa domnievala, že môže priznať Gütermann a Zwicky zníženie
sumy pokuty o 15 % na základe bodu D 2 prvej a druhej zarážky oznámenia o spolupráci (napadnuté rozhodnutie, odôvodnenie č. 397).
Na účely odôvodnenia svojho posúdenia Komisia najskôr zdôraznila, že informácie, dokumenty a ostatné dôkazy poskytnuté Gütermann
a Zwicky pred oznámením o výhradách vecne prispeli k preukázaniu existencie porušenia (napadnuté rozhodnutie, odôvodnenie
č. 395). Ďalej uviedla, že žalobcovia vo svojej prvej odpovedi na žiadosť o informácie pripustili, že na stretnutiach dochádzalo
k výmene a prediskutovaniu cenníkov. Komisia nakoniec zdôraznila, že žalobcovia po vecnej stránke nepopierali skutkové okolností,
na ktorých založila svoje tvrdenia (napadnuté rozhodnutie, odôvodnenie č. 396).
–       O užitočnosti spolupráce
Najskôr treba zdôrazniť, že žalobcovia nepopierajú, že podľa toho, čo sa konštatovalo v odôvodnení č. 385 napadnutého rozhodnutia,
nespĺňajú podmienky uplatnenia bodov B a C oznámenia o spolupráci, takže sa ich správanie musí posudzovať vzhľadom na bod
D uvedeného oznámenia nazvaný „Výrazné zníženie výšky pokuty“.
Ďalej treba pripomenúť, že Komisia disponuje širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o metódu stanovovania pokút, a že v tejto
súvislosti môže zohľadniť viacero skutočností, medzi ktoré patrí aj spolupráca dotknutých podnikov počas vyšetrovania vedeného
službami tejto inštitúcie. V tomto rámci musí Komisia vykonať také komplexné posúdenia skutočností, ako je posúdenie týkajúce
sa spolupráce týchto podnikov (rozsudok Súdneho dvora z 10. mája 2007, SGL Carbon/Komisia, C‑328/05 P, Zb. s. I‑3921, bod
81).
Komisia v tomto ohľade disponuje širokou mierou voľnej úvahy pri posúdení kvality a užitočnosti spolupráce, ktorú jej poskytol
podnik, predovšetkým v porovnaní s príspevkami ostatných podnikov (rozsudok SGL Carbon/Komisia, už citovaný v bode 219 vyššie,
bod 88).
Nakoniec treba zdôrazniť, že podľa judikatúry základom na zníženie pokút v prípade spolupráce podnikov podieľajúcich sa na
porušeniach práva Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže je domnienka, podľa ktorej takáto spolupráca uľahčuje úlohu Komisie
spočívajúcu v zistení existencie porušenia a v jeho prípadnom ukončení (rozsudok Súdneho dvora z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri
a i./Komisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P à C‑208/02 P a C‑213/02 P, Zb. s. I‑5425, bod 399; rozsudok Súdu prvého stupňa
zo 14. mája 1998, Finnboard/Komisia, T‑338/94, Zb. s. II‑1617, bod 363). Vzhľadom na dôvod existencie zníženia Komisia nemôže
odhliadať od užitočnosti poskytnutej informácie, ktorá nevyhnutne závisí od dôkazov, ktoré už mala k dispozícii.
V tomto zmysle z judikatúry vyplýva, že pokiaľ podnik v rámci spolupráce iba potvrdí určité informácie, ktoré už poskytol
iný podnik v rámci spolupráce, a to menej presným a výslovným spôsobom, nemožno mieru spolupráce tohto podniku, akokoľvek
je nepopierateľné, že do istej miery bola pre Komisiu užitočná, považovať za porovnateľnú so spoluprácou podniku, ktorý uvedené
informácie poskytol ako prvý. Vyhlásenie, ktoré sa obmedzuje na to, že v určitom rozsahu potvrdí vyhlásenie, ktoré už Komisia
mala k dispozícii, totiž výrazne neuľahčuje úlohu Komisie, a teda nepostačuje na odôvodnenie zníženia sumy pokuty na základe
spolupráce (pozri v tomto zmysle rozsudok Groupe Danone/Komisia, už citovaný v bode 137 vyššie, bod 455).
V prejednávanej veci je potrebné najskôr spresniť, že skutočnosť, že poskytnutie informácií a nových dôkazov po oznámení o výhradách
bod D 2 oznámenia o spolupráci nepredpokladá, nijako nevylučuje, že by takáto okolnosť mohla viesť k zníženiu pokuty na základe
tohto istého ustanovenia. Zoznam okolností uvedený v tomto bode D 2 je totiž len orientačný, ako to potvrdzuje použitie častice
„najmä“ (rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. decembra 2001, Krupp Thyssen Stainless a Acciai speciali Terni/Komisia, T‑45/98
a T‑47/98, Zb. s. II‑3757, bod 274).
Túto analýzu potvrdzuje aj rozsudok Súdneho dvora zo 14. júla 2005, ThyssenKrupp/Komisia (C‑65/02 P a C‑73/02 P, Zb. s. I‑6773,
bod 59), v tom zmysle, že Súdny dvor pripustil, že Komisia môže zohľadniť, ak podniky uznajú právnu kvalifikáciu vytýkaných
skutočností ešte v skorom štádiu konania, čím v podstate uznajú porušenie. Tento predpoklad je uvedený v bodoch B a C oznámenia
o spolupráci, nie je však výslovne uvedený v bode D. Súdny dvor sa však domnieval, že niet námietok proti tomu, aby bol podnik
odmenený za takéto uznanie, hoci k nemu došlo v trochu neskoršom štádiu konania, ako je štádium uvedené v bodoch B a C oznámenia
o spolupráci. Tým, že si Súdny dvor vybral toto riešenie, potvrdil všeobecnejšiu zásadu, podľa ktorej je zhovievavosť odmena,
ktorú Komisia poskytuje za zjednodušenie preukázania porušenia, a to bez ohľadu na štádium konania, v ktorom podnik poskytol
takúto pomoc, a na to, či táto pomoc spočívala v poskytnutí nových informácií či dôkazov alebo v uznaní vecných skutočností
či ich právnej kvalifikácie.
V prejednávanej veci z toho vyplýva, že otázka, či sa majú zohľadniť nové informácie a nové dôkazy poskytnuté Gütermann a Zwicky
po oznámení o výhradách, a teda či táto skutočnosť musí viesť k prípadnému zníženiu pokuty na základe spolupráce, závisí predovšetkým
od kvality a užitočnosti poskytnutej spolupráce, ktorú Komisia ohodnotí v rámci svojej širokej miery voľnej úvahy, ako je
to pripomenuté v bodoch 219 a 220 vyššie.
Preto na uvedenú otázku nemožno dostatočne odpovedať jednoduchou konštatáciou, že informácie a dôkazy sa poskytli až po oznámení
o výhradách, ale si práve naopak vyžaduje, aby sa konkrétne určilo, jednak čo sa týka kvality, jednak čo sa týka užitočnosti
týchto informácií a dôkazov a jednak čo sa týka okamihu, keď boli poskytnuté, či sa Komisia dopustila zjavne nesprávneho posúdenia
pri svojom posúdení stupňa spolupráce Gütermann a Zwicky.
Hneď treba uviesť, že žalobcovia nepopierajú zistenie, podľa ktorého boli informácie Coats určujúce na účely preukázania existencie
kartelu na trhu s priemyselnými niťami v Beneluxe a v Škandinávii. Odôvodnenie č. 387 napadnutého rozhodnutia vymenúva v tejto
súvislosti dôkazy, poskytnuté Coats, ktoré boli použité na podporu mnohých bodov oznámenia o výhradách.
Po prvé sa žalobcovia odvolávajú na to, že opravili vyhlásenia Coats o početnosti stretnutí týkajúcich sa cenníkov a zvýšenia
cien, a stretnutí týkajúcich sa špeciálnych cien.
Čo sa týka v prvom rade početnosti stretnutí týkajúcich sa cenníkov a zvýšenia cien, žalobcovia nesprávne vychádzajú z vyhlásenia
zástupcu Coats uvedeného v návrhu na uplatnenia oznámenia o spolupráci, podľa ktorého bolo stretnutie z 19. septembra 2000
jediným stretnutím, na ktorom sa prediskutovali a dohodli zvýšenia skutočných cien („actual prices“).
Komisia totiž v bode 100 oznámenia o výhradách konštatovala, že dodávatelia vrátane Coats, BST, Gütermann a Zwicky, pripustili,
že na stretnutiach došlo k prediskutovaniu a vzájomnej výmene cenníkov. Z tvrdení uvedených v bode 102 oznámenia o výhradách
navyše vyplýva, že na rozdiel od Gütermann a Zwicky, Coats uznal, že podniky na týchto stretnutiach dohodli cenníky budúcich
cien, ako aj dátumy, kedy sa zvýšenia cien začnú uplatňovať. Informácie Gütermann a Zwicky týkajúce sa skutočných cien teda
Komisii nepovedali viac, ako už vedela. Tvrdenie žalobcov je preto irelevantné.
Čo sa týka v druhom rade početnosti diskusií o špeciálnych cenách, treba uviesť, že v bode 107 oznámenia o výhradách Komisia
zdôraznila, že dodávatelia vrátane Coats popierali alebo opomenuli uviesť, že by si vymenili informácie a uzavreli dohody
týkajúce špeciálnych cien a čistých cien. Navyše čo sa týka výmeny informácií o zľavách a zníženiach cien, Komisia v bode
105 oznámenia o výhradách tvrdila, že dodávatelia s výnimkou Coats vo vzťahu k obdobiu predchádzajúcemu polovicu 90 rokov,
popierali alebo opomenuli uviesť ich existenciu. Tiež treba konštatovať, že dotknuté podniky ako Coats, Zwicky, Gütermann
a BST až po oznámení o výhradách uviedli, že aj špeciálne ceny boli predmetom diskusií a dohôd v rámci stretnutí.
Komisia však správne uvádza, že bola schopná preukázať tieto súčasti porušenia vďaka dokumentom, ktoré Coats pripojil k svojej
odpovedi na žiadosť o informácie. Ide najskôr o zápisnicu zo stretnutia z 8. septembra 1998 vyhotovenú zástupcom Barbour Threads,
ktorá hovorí o existencii dohôd upravujúcich zľavy a zníženia zliav, ako aj dohôd o zvýšení špeciálnych cien. Komisia na ňu
viackrát odkazuje v oznámení o výhradách (body 106, 108 a 121). Ďalej ide o elektronickú správu z 10. októbra 2000 pripojenú
k vyhláseniam zástupcu Coats, F. S., ktorá potvrdzuje, že zníženia zliav a zvýšenia špeciálnych cien sa dohodli na stretnutí
z 19. septembra 2000. Komisia túto skutočnosť uvádza v bode 126 oznámenia o výhradách. Nakoniec ide o elektronické správy
predložené Coats v prílohe k jeho žiadosti o zhovievavosť, vrátane správy z októbra 2000, ktorá hovorí o výmene informácií
s Amann a Gütermann v súvislosti so špeciálnymi cenami. Tento dokument je spomenutý v bode 133 oznámenia o výhradách, v poznámke
pod čiarou č. 268.
Komisia taktiež správne zdôraznila, že informácie poskytnuté BST jej tiež pomohli konštatovať, že došlo k diskusiám a dohodám
o špeciálnych cenách. Takéto zistenie vyplýva najmä z bodov 104 a 106, ako aj z poznámok pod čiarou 173, 174 a 176 oznámenia
o výhradách.
Z toho vyplýva, že údajné opravy predložené žalobcami v odpovedi na oznámenie o výhradách, boli v skutočnosti len potvrdením
toho, čo Komisia už vedela vďaka citovaným informáciám poskytnutým už pred uvedeným oznámením.
Preto skutočnosť, že poznámky Coats týkajúce sa špeciálnych cien, boli doručené Komisie v odpovedi na oznámenie o výhradách
pred opravami poskytnutými žalobcami, nemá žiaden vplyv na posúdenie ich spolupráce.
Po druhé, čo sa týka tvrdenia žalobcov, podľa ktorého boli jedinými podnikmi, ktoré vysvetlili vo svojej odpovedi na oznámenie
o výhradách, že cieľom stretnutí bolo znížiť rozdiel medzi katalógovými cenami a čistými cenami rôznych výrobkov, musí sa
zamietnuť.
Hoci je pravdou, že Komisia v odôvodnení č. 167 napadnutého rozhodnutia použila citáciu Gütermann uvedenú v jeho odpovedi
na oznámenie o výhradách s cieľom vysvetliť cieľ stretnutí, pravdou tiež ostáva, že tento cieľ, ako aj účinky dohody už konštatovala
predtým, ako to vyplýva z bodov 141 a 142 oznámenia o výhradách. Informácie, ktoré sú tam uvedené, boli poskytnuté Coats v rámci
jeho žiadosti o zhovievavosť a umožnili Komisii uviesť na základe konkrétneho príkladu zvýšenia katalógových cien, ktorý obsahovali,
informácie o všeobecnom kontexte diskusií o cenách nachádzajúcich sa v cenníkoch.
–       O údajne nesprávnom posúdení spolupráce v porovnaní so spoluprácou BST
Čo sa týka žiadosti žalobcov o poskytnutie aspoň takého zníženia pokuty, ako sa priznalo BST, treba pripomenúť, že podľa ustálenej
judikatúry Komisia pri posudzovaní spolupráce poskytnutej dotknutými podnikmi nemôže porušiť zásadu rovnosti zaobchádzania,
ku ktorej porušeniu dochádza v prípade, ak sa s porovnateľnými situáciami zaobchádza rozdielne alebo ak sa s rozdielnymi situáciami
zaobchádza rovnako, pokiaľ takéto zaobchádzanie nie je objektívne odôvodniteľné (pozri rozsudok Tokai I, už citovaný v bode
185 vyššie, bod 394, a tam citovanú judikatúru). V každom prípade však treba priznať Komisii širokú mieru voľnej úvahy pri
hodnotení kvality a užitočnosti spolupráce poskytnutej rôznymi členmi kartelu, pričom možno postihnúť len zjavné prekročenie
tejto miery.
Z porovnania spolupráce týchto podnikov však vyplýva, že Komisia sa nedopustila žiadneho porušenia zásady rovnosti zaobchádzania.
Čo sa totiž v prvom rade týka spolupráce poskytnutej pred oznámením o výhradách z 15. marca 2004, Komisia sa domnievala, že
BST jej značne pomohlo preukázať obsah mnohých dohôd [vrátane veľkej časti obsahu dohôd uzavretých na začiatku 90. rokov,
obsah dohody uzavretej vo Viedni (Rakúsko) 8. októbra 1996 a dohody uzavretej v Zürichu (Švajčiarsko) 9. septembra 1997],
bola jediným podnikom, ktorý jej poskytol cenníky, ktoré dostal na stretnutiach od svojich konkurentov, a tiež informácie,
ktoré značne presahovali rámec vyžadovaný v žiadosti o informácie. V tomto ohľade Komisia odkazuje na mnohé poznámky pod čiarou
v oznámení o výhradách na podporu týchto konštatácií, ktoré preukazujú, že BST jej poskytol veľké množstvo dôkazov (vrátane
prílohy 14 odpovede BST na žiadosť o informácie, ktorá obsahovala cenníky, ku ktorých výmene došlo na stretnutiach) a bol
teda dôležitým zdrojom informácií v rámci predbežného zisťovania.
Čo sa týka spolupráce žalobcov pred oznámením o výhradách, treba zdôrazniť, že Komisia pripúšťa, že jej dali k dispozícii
dokumenty, ktoré poskytovali obraz o stretnutiach na začiatku 90. Pravdou však ostáva, že Komisia považovala tieto informácie
za menej dôležité, ako informácie poskytnuté BST. Žalobcovia nespochybnili tieto posúdenia, ale len tvrdili, že informácie,
ktorými disponujú, im neumožnili zistiť, či BST poskytol viac informácií a dôkazov ako oni. Ako sa však zdôraznilo vyššie,
z odôvodnení 391 až 397 napadnutého rozhodnutia, ako aj z mnohých odkazov na dokumenty poskytnuté BST, ktoré sú uvedené v poznámkach
pod čiarou na podporu zistení Komisie v oznámení o výhradách, vyplýva, že spolupráca BST bola významnejšia.
Čo sa týka v druhom rade spolupráce po oznámení o výhradách, z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že tak BST, ako aj žalobcovia
nepopierali vecné zistenie skutkových okolností, a že tieto podniky spolupracovali v tomto štádiu správneho konania rovnako.
V duchu zistení uvedených v bodoch 228 až 237 vyššie však žalobcovia neoprávnene tvrdia, že po oznámení o výhradách poskytli
Komisii také informácie, o ktorých dovtedy nevedela. Preto nemôžu tvrdiť, že poskytli informácie takej užitočnosti, ktorá
by odôvodňovala znížiť im pokutu tak, ako sa znížila BST.
Aj za predpokladu, že by bolo potrebné pripustiť, že žalobcovia poskytli tak užitočné spresnenia k určitým bodom oznámenia
o výhradách ako BST, Komisia sa nedopustila žiadneho zjavne nesprávneho posúdenia, keď uprednostnila to, že BST jej poskytla
informácie a dôkazy ešte pred uvedeným oznámením o výhradách.
–       O údajnom nesprávnom uplatnení oznámenia o spolupráci a údajnom nezohľadnení judikatúry Všeobecného súdu
Žalobcovia nesprávne tvrdia, že keďže Komisia uznala, že ich spolupráca spĺňa podmienky dvoch kategórií správaní uvedených
v bode D oznámenia o spolupráci, tak každému z nich mala poskytnúť zníženie pokuty o minimálne dvakrát 10 %, teda o 20 %.
V každom prípade je potrebné konštatovať, že rozsah stanovený v bode D oznámenia o spolupráci je od 10 do 50 % bez toho, aby
boli stanovené osobitné kritériá pre jednotlivé možné zníženia v rámci tohto rozsahu. Oznámenie o spolupráci teda nezakladá
legitímne očakávanie určitého percentuálneho zníženia. Navyše na rozdiel od toho, čo v podstate tvrdia žalobcovia, sa bod
D oznámenia o spolupráci v žiadnom prípade nesmie vykladať v tom zmysle, že by Komisii ukladal priznať špecifické zníženie
pokuty minimálne o 10 % za každý prípad zistenej spolupráce spadajúcej pod tento bod, ale právne naopak sa ním musí rozumieť,
že stanovuje len jediné zníženia najmenej o 10 %.
Ak teda Komisia zjavne neprekročí rámec širokej miery voľnej úvahy, ktorou disponuje, keď hodnotí rozsah, v akom jej prácu
zjednodušila spolupráca podniku, je na nej, aby v rozhodnutí slobodne stanovila špecifické percentá zníženia, ktoré uplatnila
v každom zistenom prípade spolupráce spadajúcom pod bod D oznámenia o spolupráci, a aby ich následne spočítala, pričom rovnako
môže uviesť len jediné celkové percento zníženia, o ktorom sa domnieva, že ho môže poskytnúť za tých istých predpokladov.
Ako totiž zdôrazňuje Komisia, hodnotenie užitočnosti spolupráce sa v žiadnom prípade neopiera o aritmetickú rovnicu, z ktorej
by vyplývalo, že z úradnej moci musí uplatniť zníženie najmenej o 20 %, ak by do úvahy pripadali dve zarážky bodu D oznámenia
o spolupráci.
V tomto ohľade nemôže rozsudok Tokai I, už citovaný v bode 185 vyššie, na ktorý sa žalobcovia odvolávajú, spochybniť toto
posúdenie. Z rozhodnutia Komisie 2002/271/ES z 18. júla 2001 týkajúceho sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody
EHP (vec COMP/E-1/36.490 – Grafitové elektródy) (Ú. v. ES L 100, 2002, s. 1), ktoré je predmetom tohto rozsudok vyplýva, že
Komisia odkazovala v súvislosti s dotknutým podnikom jedine a výlučne na prvú zarážku bodu D 2 oznámenia o spolupráci. Všeobecný
súd však konštatoval, že dotknutý podnik spolupracoval aj na základe druhej zarážky. Komisia bola nútená vysvetliť, že pristúpila
len k jednému zníženie, ktoré zoskupovalo oba druhy spolupráce. Na rozdiel od tejto veci však sa posúdenie nepopierania skutkových
okolností dotknutou spoločnosťou nenachádzalo v žiadnom z odôvodnení týkajúcich sa tohto podniku. Práve preto sa Všeobecný
súd domnieval, že musí rozhodnúť, že Komisia nepriznala dotknutému podniku prospech z ustanovenia bodu D 2 druhej zarážky
oznámenia o spolupráci.
–       O údajnom nezohľadnení predchádzajúcej rozhodovacej praxe
Tvrdenie žalobcov založené na údajnej predchádzajúcej praxi Komisie sa musí zamietnuť. Samotná skutočnosť, že Komisia v rámci
svojej predchádzajúcej rozhodovacej praxe priznala pri určitom správaní určitú úroveň zníženia, neznamená, že je pri hodnotení
podobného správania v rámci neskoršieho správneho konania povinná priznať rovnaké proporcionálne zníženie (rozsudok Brugg
Rohrsysteme/Komisia, už citovaný v bode 50 vyššie, bod 193).
V každom prípade nemožno spoluprácu žalobcov nijako porovnávať so spoluprácou podniku KME, ktorú Komisia konštatovala v rozhodnutí
zo 16. decembra 2003 týkajúcom sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody EHP (vec COMP/E-1/38.240 – Priemyselné rúry),
na ktoré sa žalobcovia odvolávajú. Z tohto rozhodnutia vyplýva existencia významnej spolupráce KME pred prijatím oznámenia
o výhradách, ktorá viedla k vecnému preukázaniu existencie kartelu počas celého obdobia jeho trvania. KME totiž predložil
dokumenty týkajúce sa porušenia a podrobný opis spôsobu fungovania kartelu, pričom podrobne vysvetlil v akom kontexte boli
vytvorené jednotlivé dokumenty, ktoré Komisia objavila v rámci kontrol. Spolupráca žalobcov pred oznámením o výhradách nebola
takáto významná.
Vzhľadom na predchádzajúce sa žalobný dôvod založený na nesprávnom uplatnení oznámenia o spolupráci musí zamietnuť.

O žalobnom dôvode uvádzanom Gütermann a Zwicky, ktorý sa zakladá na neprimeranosti pokuty
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobcovia uvádzajú viacero výhrad na podporu svojho žalobného dôvodu založeného na neprimeranosti pokuty.
Po prvé tvrdia, že Komisia nezohľadnila značné hospodárske ťažkosti, s ktorými sa potýkali počas mnohých rokov nasledujúcich
po štrukturálnych zmenách v priemyselnom odvetví nití. Kríza odvetvia totiž spôsobila prepad ich ziskov a v novembri 2000 viedla
Zwicky k ukončeniu činnosti na trhu. Komisia tiež ignorovala bankové ťažkosti Gütermann a z toho vyplývajúcu záťaž v podobe
ďalších úrokov.
Po druhé pokuty uložené Gütermann (4,021 milióna eur) a Zwicky (0,174 milióna eur) sú neprimerané vo vzťahu k ich obratu dosiahnutému
na trhu dotknutom porušením. V tomto zmysle tvrdia, že hospodársky výsledok Gütermann po zdanení počas jedenástich a pol roku
porušenia predstavoval 318 000 eur a obrat dosiahnutý Zwicky v roku 2000 predstavoval len 200 000 eur.
Rovnako Gütermann nasledovaný v tomto zmysle Zwicky v jeho replike tvrdí, že východiskové sumy pokuty stanovené na výpočet
pokút (2,2 milióna eur v prípade Gütermann a 100 000 eur v prípade Zwicky) sú na jednej strane neprimerané vo vzťahu k celkovému
obratu celej skupiny podnikov, ktorý bol dosiahnutý s výrobkami dotknutými porušením (50 miliónov eur), a na druhej strane
sa zdajú byť prehnané, pokiaľ sa porovnávajú v posledne uvedeným obratom, ktorý odzrkadľuje veľkosť trhu s výrobkami dotknutými
porušením a veľkosť svetového trhu s priemyselnými niťami (4 až 5 miliárd eur).
Podľa žalobcov mala Komisia podľa judikatúry povinnosť zohľadniť pri skúmaní závažnosti porušenia a primeranosti pokuty veľkosť
relevantného trhu. Komisia teda nesprávne tvrdí, že toto kritérium je len jedným z mnohých kritérií, takže nie je povinná
ho zohľadniť.
Po tretie Gütermann tvrdí, že metóda výpočtu použitá na určenie sumy pokuty, ktorá sa mu uložila, jasne znevýhodňuje malé
a stredné podniky. Nezohľadňuje sa totiž veľkosť týchto podnikov a pokuty vypočítané touto metódou sú následne neprimerané.
Dôsledkom toho v prejednávanej veci je, že pokuta, ktorá sa mu uložila je neprimeraná vzhľadom na pokuty uložené iným podnikom,
ako sú BST alebo Coats.
Po štvrté uplatnenie usmernení v tejto veci nie je primerané, najmä z hľadiska rovnosti zaobchádzania vzhľadom na budúce veci
týkajúce sa malých a stredných podnikov, pre ktoré sa v usmerneniach k metóde stanovenia pokút uložených podľa článku 23 ods. 2
písm. a) nariadenia č. 1/2003 (Ú. v. EÚ C 210, 2006, s. 2) stanovuje spravodlivejšie zaobchádzanie.
Komisia vyvracia tento žalobný dôvod.
Posúdenie Všeobecným súdom
Po prvé žalobcovia neoprávnene tvrdia, že pokuta, ktorá sa im uložila, je neprimeraná vzhľadom na ich zlú finančnú situáciu
a nebezpečenstvo, že spôsobuje ich zánik.
Ako totiž vyplýva z ustálenej judikatúry a ako už bolo pripomenuté v odôvodnení č. 404 napadnutého rozhodnutia, Komisia pri
určení výšky pokuty nie je povinná zohľadniť stratovú finančnú situáciu podniku, keďže uloženie takejto povinnosti by viedlo
k získaniu neoprávnenej súťažnej výhody pre podniky, ktoré sú najmenej prispôsobené podmienkam trhu (rozsudky Súdneho dvora
z 8. novembra 1983, IAZ International Belgium a i./Komisia, 96/82 až 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 a 110/82, Zb. s. 3369,
body 54 a 55; Dansk Rørindustri a i./Komisia, už citovaný v bode 221 vyššie, bod 327, a z 29. júna 2006, SGL Carbon/Komisia,
C‑308/04 P, Zb. s. I‑5977, bod 105).
Navyše aj za predpokladu, že by opatrenie prijaté orgánom Spoločenstva vyvolalo likvidáciu podniku, takáto likvidácia podniku
v jeho súčasnej právnej forme, aj keď môže mať negatívny dopad na finančné záujmy majiteľov, akcionárov či vlastníkov podielov,
však neznamená, že svoju hodnotu stratí aj personálna, hmotná a nehmotná zložka predstavujúca podnik (rozsudok Tokai I, už
citovaný v bode 185 vyššie, bod 372).
V duchu tejto judikatúry sa treba domnievať, že Komisia nemá žiadnu povinnosť zohľadniť hospodársku situáciu Gütermann v rámci
napadnutého rozhodnutia, ani v ňom uviesť vysvetlenie tohto podniku týkajúce sa jeho situácie. To, že Komisia považovala za
vhodné spomenúť finančnú situáciu Zwicky, nie však finančnú situáciu Gütermann, možno ľahko pochopiť vzhľadom na osobitne
vážnu hospodársku situáciu Zwicky, ktorú ho viedla k tomu, aby celú svoju činnosť týkajúcu sa priemyselných nití predal Gütermann.
Po druhé žalobcovia v podstate vytýkajú Komisii, že nezohľadnila veľkosť relevantného trhu, v dôsledku čoho stanovila pokutu,
ktorá je v nepomere k tejto veľkosti trhu. Taktiež sa odvolávajú na neprimeranosť pokutu vo vzťahu k obratu, ktorý obaja žalobcovia
dosahujú na trhu dotknutom porušením, ako aj na neprimeranosť východiskovej sumy pokuty vo vzťahu ich obratom.
Najskôr treba zdôrazniť, že zásada proporcionality vyžaduje, aby akty inštitúcií Spoločenstva neprekračovali hranice toho,
čo je primerané a nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa. V kontexte výpočtu pokút sa závažnosť porušení musí stanoviť
v závislosti od početných faktorov, pričom žiadnemu z týchto faktorov nemožno pripísať neprimeranú dôležitosť v porovnaní
s inými kritériami posúdenia. Zásada proporcionality má v tomto kontexte za následok, že Komisia musí pokutu stanoviť proporcionálne
k faktorom, ktoré zohľadnila pri posúdení závažnosti porušenia, a tieto faktory musí v tejto súvislosti uplatňovať vnútorne
koherentným a objektívne odôvodneným spôsobom (rozsudok Jungbunzlauer/Komisia, už citovaný v bode 194 vyššie, body 226 až
228).
Čo sa týka výhrady voči Komisii, že nezohľadnila veľkosť dotknutého trhu, treba pripomenúť, že v zmysle článku 15 ods. 2 nariadenia
č. 17 a článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003, môže Komisia uložiť podnikom pokuty, ktorej výška nepresiahne 10 % obratu dosiahnutého
v predchádzajúcom obchodnom roku každým podnikom, ktorý sa zúčastnil na porušení. Na účely stanovenia sumy pokuty v rámci
tejto hranice tieto ustanovenia ukladajú, aby sa zohľadnila závažnosť a dĺžka trvania porušenia. Navyše podľa týchto usmernení
Komisia stanoví východiskovú sumu pokuty v závislosti od závažnosti porušenia, pričom zohľadní povahu porušenia, jeho konkrétny
dopad na trh, pokiaľ ho možno zmerať, a veľkosť geografického trhu.
Ani nariadenie č. 17, ani nariadenie č. 1/2003, ani usmernenia teda nestanovujú, že by sa výška pokuty musela stanoviť priamo
v závislosti od veľkosti dotknutého trhu, keďže ten je len jednou z mnohých relevantných skutočností. Tento právny rámec teda
neukladá Komisii výslovnú povinnosť zohľadniť obmedzenú veľkosť trhu s výrobkom (rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. septembra
2006, Roquette Frères/Komisia, T‑322/01, Zb. s. II‑3137, bod 148).
Podľa judikatúry je však Komisia povinná pri posudzovaní závažnosti porušenia zohľadniť veľké množstvo skutočností, ktorých
povaha a význam sa líšia v závislosti od typu sporného porušovania a konkrétnych okolností dotknutého porušenia (rozsudok
Musique diffusion française a i./Komisia, už citovaný v bode 78 vyššie, bod 120). Nemožno vylúčiť, že medzi tieto skutočnosti
preukazujúce závažnosť porušenia môže v závislosti od konkrétneho prípadu patriť aj veľkosť trhu s dotknutým výrobkom.
Aj keď teda veľkosť trhu môže predstavovať skutočnosť, ktorú treba zohľadniť pri určovaní závažnosti porušenia, jej význam
sa líši v závislosti od druhu porušenia a konkrétnych okolností dotknutého porušenia.
V prejednávanej veci sporné porušenie spočívalo predovšetkým vo výmene citlivých informácií o cenníkoch a/alebo cenách uplatňovaných
na zákazníkov, v dohode o zvyšovaní cien a/alebo cieľových cenách, vo vylúčení vzájomnej cenovej súťaže v prospech etablovaných
dodávateľov a v rozdelení si zákazníkov (napadnuté rozhodnutie, odôvodnenia č. 99 až 125 a 345). Takéto postupy predstavujú
horizontálne obmedzenie typu „cenový kartel“ v zmysle usmernení, a teda „veľmi závažné“ porušenie už svojou povahou. Ak by
sa aj v tomto kontexte preukázala obmedzená veľkosť dotknutého trhu, má len malú dôležitosť v pomere k ostatným skutočnostiam
svedčiacim o závažnosti porušenia.
V každom prípade je potrebné vziať do úvahy to, že Komisia usúdila, že porušenie treba považovať za veľmi závažné v zmysle
usmernení, ktoré v takýchto prípadoch stanovujú, že Komisia môže „stanoviť“ východiskovú sumu vyššiu ako 20 miliónov eur.
V prejednávanej veci Komisia rozdelila v napadnutom rozhodnutí dotknuté podniky do viacerých kategórií v závislosti od ich
dôležitosti na relevantnom trhu. Z odôvodnenia č. 358 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia stanovila východiskovú sumu
pokuty len na 14 miliónov eur pre podniky patriace do prvej kategórie, 5,2 milióna eur pre podniky v druhej kategórii, 2,2 milióna
eur pre podniky zaradené do tretej kategórie (vrátane Gütermann) a 0,1 milióna eur pre podnik v štvrtej kategórii (v tejto
veci Zwicky). Z toho vyplýva, že východiskové sumy pokuty, ktoré slúžili ako základ na výpočet pokút uložených Gütermann a Zwicky,
zodpovedali jasne menšej sume, ako bola suma, ktorú mohla Komisia na základe usmernení „stanoviť“ za veľmi závažné porušenia.
Toto určenie východiskovej sumy pokuty potvrdzuje, že sa zohľadnila veľkosť dotknutého trhu výrobkov.
V duchu týchto úvah treba zastávať názor, že pokuty uložené Gütermann a Zwicky nie sú vôbec neprimerané vo vzťahu k veľkosti
trhu s priemyselnými niťami v Beneluxe a Škandinávii.
Navyše sa tiež musí zamietnuť tvrdenie založené na neprimeranosti východiskovej sumy pokuty vzhľadom na obrat.
Treba totiž uviesť, že na stanovenie východiskovej sumy pokuty určenej v závislosti od závažnosti porušenia považovala Komisia
za nevyhnutné rôzne zaobchádzať s podnikmi zúčastnenými na karteloch, aby zohľadnila skutočnú hospodársku schopnosť porušiteľov
značne poškodiť hospodársku súťaž a stanovila pokutu vo výške zaručujúcej dostatočný odstrašujúci účinok. Ďalej uviedla, že
bolo nevyhnutné zohľadniť špecifickú váhu protiprávneho správania každého z podnikov, a teda jeho skutočný dopad na hospodársku
súťaž. Na účely posúdenia týchto skutočností sa Komisia rozhodla, že bude vychádzať z obratu dosiahnutého jednotlivými podnikmi
na dotknutom trhu v súvislosti s výrobkom dotknutým kartelom.
V dôsledku toho, ako bolo poukázané v bode 270 vyššie, Komisia rozdelila dotknuté podniky do štyroch kategórií. Gütermann
bol vzhľadom na svoj obrat 2,36 milióna eur zaradený do tretej kategórie a Zwicky vzhľadom na obrat 0,2 milióna eur do štvrtej
kategórie. Komisia stanovila východiskovú sumu pokuty určenú v závislosti od závažnosti porušenia na 2,2 milióna eur v prípade
Gütermann a na 0,1 milióna eur v prípade Zwicky (napadnuté rozhodnutie, odôvodnenia č. 356 až 358).
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že časť obratu pochádzajúca z tovarov, v súvislosti s ktorými došlo k porušeniu, môže poskytnúť
tú najvhodnejšiu informáciu o rozsahu porušenia na dotknutom trhu (rozsudky Cheil Jedang/Komisia, už citovaný v bode 184 vyššie,
bod 91, a Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients/Komisia, už citovaný v bode 79 vyššie, bod 196). Tento
obrat môže poskytnúť tú najvhodnejšiu informáciu o zodpovednosti každého člena kartelu na uvedených trhoch, keďže predstavuje
objektívnu skutočnosť, ktorá poskytuje tú najvhodnejšiu informáciu o rozsahu škodlivosti tohto postupu pre normálnu hospodársku
súťaž, a teda je dobrým ukazovateľom schopnosti jednotlivých dotknutých podnikov spôsobovať škodu.
Vzhľadom na tieto úvahy je potrebné dospieť k záveru, že východiskové sumy pokút použité pri výpočte pokút uložených Gütermann
a Zwicky sa nijako nezdajú byť neprimerané vo vzťahu k obratom týchto podnikov na relevantnom trhu.
Z toho vyplýva, že sa musí tiež zamietnuť tvrdenie založené na neprimeranosti pokuty vzhľadom na obraty žalobcov dosiahnuté
na trhu dotknutom porušením. Žalobcovia totiž nemôžu platne preukázať neprimeranosť konečnej sumy uloženej pokuty, keďže základ
ich pokuty je odôvodnený vo duchu kritéria použitého Komisiou na posúdenie dôležitosti každého z podnikov na relevantnom trhu
(pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, LR AF 1998/Komisia, T‑23/99, Zb. s. II‑1705, bod 304,
a z 5. decembra 2006, Westfalen Gassen Nederland/Komisia, T‑303/02, Zb. s. II‑4567, bod 185). V každom prípade je potrebné
zdôrazniť, že právo Spoločenstva neobsahuje všeobecne platnú zásadu, že sankcia musí byť proporcionálna obratu dosiahnutému
podnikom prostredníctvom predaja výrobkov, ktoré sú predmetom porušenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 18. mája
2006, Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients/Komisia, C‑397/03 P, Zb. s. I‑4429, bod 339).
Po tretie sa musí tiež zamietnuť tvrdenie Gütermann, podľa ktorého metóda výpočtu znevýhodňuje malé a stredné podniky, a v prejednávanej
veci viedla k tomu, že sa mu uložila neprimeraná pokuta v porovnaní s pokutami uloženými ostatným podnikom.
Keďže Komisia nie je povinná vypočítavať sumu pokuty na základe súm založených na obrate dotknutých podnikov, nie je ani povinná
zaručiť, že v prípade uloženia pokút viacerým podnikom, ktoré sa zúčastnili na tom istom porušení, budú konečné sumy pokút,
ku ktorým na základe svojho výpočtu dospeje v prípade dotknutých podnikov, odzrkadľovať všetky rozdiely medzi nimi, čo sa
týka ich celkového obratu alebo ich obratu na dotknutom trhu výrobkov (rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, Dansk
Rørindustri/Komisia, T‑21/99, Zb. s. II‑1681, bod 202).
V tomto ohľade je namieste spresniť, že ani článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 ani článok 23 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 si
nevyžaduje, aby v prípade, ak sa ukladajú pokuty viacerým podnikom zapojeným do toho istého porušenia, suma pokuty, ktorá
je uložená podniku malej alebo strednej veľkosti, nebola v percentách obratu vyššia ako suma pokút uložených väčším podnikom.
Z tohto ustanovenia totiž vyplýva, že tak pri podnikoch malej alebo strednej veľkosti, ako aj pri veľkých podnikoch sa pri
stanovení sumy pokuty posudzuje závažnosť a dĺžka trvania porušenia. Pokiaľ Komisia uloží podnikom zapojeným do toho istého
porušenia pokuty, ktoré sú pre každý z nich zdôvodnené v pomere k závažnosti a dĺžke trvania porušenia, nemožno jej vytýkať,
že pre niektoré z nich je suma pokuty v pomere k obratu vyššia ako pre iné podniky (rozsudky z 20. marca 2002, Dansk Rørindustri/Komisia,
už citovaný v bode 279 vyššie, bod 203, a Westfalen Gassen Nederland/Komisia, už citovaný v bode 277 vyššie, bod 174).
Komisia nie je teda povinná zmierniť pokuty, pokiaľ dotknuté podniky patria medzi malé a stredné podniky. Veľkosť podniku
je totiž zohľadnená stropom, ktorý stanovuje článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17, článok 23 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 a ustanovenia
usmernení (rozsudok Westfalen Gassen Nederland/Komisia, už citovaný v bode 277 vyššie, bod 174). Okrem týchto úvah o veľkosti
neexistuje nijaký dôvod, aby sa s malými a so strednými podnikmi zaobchádzalo odlišne ako s ostatnými podnikmi. Skutočnosť,
že dotknuté podniky patria medzi malé a stredné podniky, ich nezbavuje povinnosti dodržiavať pravidlá hospodárskej súťaže
(rozsudok Súdu prvého stupňa z 29. novembra 2005, SNCZ/Komisia, T‑52/02, Zb. s. II‑5005, bod 84).
Čo sa týka výhrady voči Komisii, že pri stanovovaní sumy pokuty nezohľadnila celkový obrat jednotlivých podnikov, je irelevantná.
Treba totiž pripomenúť, že usmernenia stanovujú, že je nevyhnutné zohľadniť skutočnú hospodársku schopnosť vinníkov, ktorou
môžu spôsobiť značnú škodu iným subjektom, najmä spotrebiteľom, tiež je nevyhnutné stanoviť pokutu na úroveň, ktorá zabezpečí,
aby mala pokuta dostatočne odstrašujúci účinok (bod 1 A štvrtý odsek). Tieto isté usmernenia ďalej uvádzajú, že v prípadoch
týkajúcich sa viacerých podnikov, ako sú kartely, sa môže javiť vhodným meniť hodnotu všeobecnej východiskovej sumy pokuty,
aby sa zohľadnila špecifická váha, a teda skutočný dopad protiprávneho správania jednotlivých podnikov na hospodársku súťaž,
najmä ak existuje značný nepomer, čo sa týka veľkosti autorov porušenia tej istej povahy, a v dôsledku toho prispôsobiť všeobecnú
východiskovú sumu pokuty na základe osobitnej povahy každého podniku (bod 1 A šiesty odsek) (rozsudok Cheil Jedang/Komisia,
už citovaný v bode 184 vyššie, bod 81).
Usmernenia nestanovujú, že sa suma pokuty vypočítava v závislosti od celkového obratu alebo od obratu, ktorý podniky dosiahli
na relevantnom trhu. Nebránia však ani tomu, aby sa takýto obrat zohľadnil pri určovaní výšky pokuty, ak si to vyžaduje rešpektovanie
všeobecných zásad práva Spoločenstva a ak si to vyžadujú okolnosti. Obrat môže teda pripadať do úvahy pri zohľadňovaní rôznych
skutočností vymenovaných v bode 273 vyššie (pozri v tomto zmysle rozsudky Cheil Jedang/Komisia, už citovaný v bode 184 vyššie,
bod 82, a Tokai I, už citovaný v bode 185 vyššie, bod 195).
V prejednávanej veci, ako to bolo uvedené v bode 275 vyššie, bol však výber Komisie vychádzať z obratu na relevantnom trhu
na účely stanovenia schopnosti dotknutého podniku spôsobiť škodu koherentný a objektívne odôvodnený. Komisia tým sleduje tiež
cieľ tým, že dala najavo skutočnosť, že prísnejšie sankcionuje podniky, ktoré sa účastnili na karteli na trhu, kde mali výraznú
silu.
Po štvrté sa Gütermann neoprávnene odvoláva na usmernenia z roku 2006 na účely výpočtu pokút uložených podľa článku 23 ods. 2
písm. a) nariadenia č. 1/2003 na podporu svojho žalobného dôvodu týkajúceho sa neprimeranosti pokuty. Je totiž potrebné uviesť,
že samotná okolnosť, že uplatnenie nového spôsobu výpočtu pokút stanovených uvedenými usmerneniami, ktoré sa neuplatňujú na
prejednávaný prípad, by mohlo viesť k nižšej pokute, ako je pokuta uložená v napadnutom rozhodnutí, nepreukazuje neprimeranosť
takejto pokuty.
Uvedené konštatovanie je totiž len prejavom voľnej úvahy, ktorou disponuje Komisia s ohľadom na požiadavky vyplývajúce z nariadenia
č. 17 a nariadenia č. 1/2003, pri stanovení metódy, ktorú zamýšľa použiť s cieľom určiť sumy pokút a týmto uskutočňovať politiku
hospodárskej súťaže, ktorou je poverená. Medzi okolnosti, ktoré Všeobecný súd zohľadňuje pri hodnotení, či je výška pokút
uložených v určitom období primeraná, patria najmä skutkové a právne okolnosti, ako aj ciele hospodárskej súťaže definované
Komisiou v súlade s požiadavkami Zmluvy ES prevažujúcimi v tomto období.
Z toho vyplýva, že žalobný dôvod založený na neprimeranosti pokuty sa musí ako celok zamietnuť.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že žaloby podané vo veciach T‑456/05 a T‑457/05 sa musia zamietnuť.

O trovách
Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobcovia nemali vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ich na náhradu trov
konania v súlade s návrhom Komisie.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (piata komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloby sa zamietajú.
2.
Gütermann AG a Zwicky & Co. AG sú povinní nahradiť trovy konania.
Vilaras
Prek
Ciucǎ
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 28. apríla 2010.
Podpisy
Obsah
Okolnosti predchádzajúce sporu
1.  Predmet sporu
2.  Správne konanie
3.  Napadnuté rozhodnutie
Vymedzenie relevantných trhov
Trh výrobkov
Geografické trhy
Veľkosť a štruktúra relevantných trhov
Opis porušení
Výrok napadnutého rozhodnutia
Konanie a návrhy účastníkov konania
Právny stav
1.  O žalobných dôvodoch s cieľom spochybniť zistenie existencie protiprávneho správania a uloženie povinnosti ukončiť ich
a zdržať sa ich opakovania
O žalobnom dôvode uvádzanom Gütermann a Zwicky, ktorý sa zakladá na porušení článku 7 ods. 1 nariadenia č. 1/2003
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O žalobnom dôvode uvádzanom Zwicky založenom na nedôvodnej povahe uloženia povinnosti ukončiť porušenie a zdržať sa jeho opakovania
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
2.  O žalobných dôvodoch s cieľom spochybnenia pokuty a jej výšky
O žalobnom dôvode Zwicky založenom na prekročení hranice 10 % obrat
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O žalobnom dôvode Gütermann a Zwicky založenom na nesprávnom posúdení závažnosti porušenia vzhľadom na jeho účinky
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O žalobnom dôvode predloženom Gütermann a Zwicky, ktorý sa zakladá na nesprávnom posúdení dĺžky porušenia
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O žalobnom dôvode predloženom Gütermann a Zwicky, ktorý sa zakladá na nezohľadnení určitých poľahčujúcich okolností
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O žalobnom dôvode uvádzanom Gütermann a Zwicky, ktorý sa zakladá na nesprávnom uplatnení oznámenia o spolupráci
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
–  O užitočnosti spolupráce
–  O údajne nesprávnom posúdení spolupráce v porovnaní so spoluprácou BST
–  O údajnom nesprávnom uplatnení oznámenia o spolupráci a údajnom nezohľadnení judikatúry Všeobecného súdu
–  O údajnom nezohľadnení predchádzajúcej rozhodovacej praxe
O žalobnom dôvode uvádzanom Gütermann a Zwicky, ktorý sa zakladá na neprimeranosti pokuty
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O trovách
*
Jazyk konania: nemčina.