CELEX: 62004TJ0222
Statsstøtte
de italienske myndigheders støtteordning til fordel for visse offentlige forsyningsværker i form af skattefritagelser og lån på lempelige vilkår
beslutning om, at støtten er uforenelig med fællesmarkedet
eksisterende eller ny støtte
artikel 86, stk. 2, EF

Sagens baggrund
1.
Retsforskrifter
Ved legge n
o
142 ordinamento delle autonomie locali (lov nr. 142 om lokalt selvstyre af 8.6.1990, GURI nr. 135 af , herefter »lov nr. 142/90«) indførtes der en reform af de lovfæstede organer, der tilbydes kommunerne med henblik på forvaltning af offentlige tjenester, navnlig i sektorerne for distribution af vand, gas, el og transport. Nævnte lovs artikel 22, som senere ændret, omhandler muligheden for kommunerne for at stifte selskaber under forskellige retlige former for at levere offentlige tjenester. Blandt disse findes stiftelse af erhvervsdrivende selskaber eller selskaber med begrænset ansvar med offentlig majoritetsandel (herefter »aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90«).
I denne sammenhæng blev der i medfør af artikel 9 a i legge n
o
488 di conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 1
o
luglio 1986, n
o
318, recante provvedimenti urgenti per la finanza locale (lov nr. 488 om ophøjelse til lov med ændringer af lovdekret nr. 318 af , om hasteforanstaltninger for de lokale finanser, af , GURI n
o
190 af ), i perioden mellem 1994 og 1998 ydet lån til særlige rentesatser i Cassa Depositi e Prestiti (herefter »CDDPP«) til aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90, der ydede offentlige tjenester (herefter »lånene fra CDDPP«).
Endvidere blev der på grundlag af artikel 3, stk. 69 og 70, i legge n 549 (su) misure di razionalizzazione della finanza pubblica (lov nr. 549 om foranstaltninger til rationalisering af de offentlige finanser af 28.12.1995, almindeligt supplement til GURI nr. 302 af , herefter »lov nr. 549/95«) og decreto-legge n
o
331 (su) armonizzazione delle disposizioni in materia di imposte sugli oli minerali, sull’alcole, sulle bevande alcoliche, sui tabacchi lavorati e in materia di IVA con quelle recate da direttive CEE e modificazioni conseguenti a detta armonizzazione, nonché disposizioni concernenti la disciplina dei centri autorizzati di assistenza fiscale, le procedure dei rimborsi di imposta, l’esclusione dall’ILOR dei redditi di impresa fino all’ammontare corrispondente al contributo diretto lavorativo, l’istituzione per il 1993 di un’imposta erariale straordinaria su taluni beni ed altre disposizioni tributarie (lovdekret nr. 331 om harmonisering af afgiftsbestemmelser inden for forskellige områder af , GURI nr. 203 af , herefter »lovdekret nr. 331/93«) indført følgende foranstaltninger til fordel for aktieselskaber i henhold til lov nr. 42/90:
—
fritagelse for alle afgifter på overførsler af aktiver i forbindelse med omdannelse af særskilte virksomheder og kommunale værker til aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 (herefter »fritagelse for afgifter på overførsler«)
—
treårig fuld fritagelse for selskabsskat, dvs. indkomstskat for juridiske personer og kommunal indkomstskat, dog ikke ud over det skatteår, der udløber den 31. december 1999 (herefter »treårig fritagelse for selskabsskat«).
2.
Den administrative procedure
Efter at have modtaget en klage over disse foranstaltninger anmodede Kommissionen ved skrivelser af 12. maj, og de italienske myndigheder om oplysninger i den henseende.
Ved skrivelse af 17. december 1997 gav de italienske myndigheder nogle af de udbedte oplysninger. Der blev i øvrigt afholdt et møde den efter anmodning fra de italienske myndigheder.
Ved skrivelse af 17. maj 1999 meddelte Kommissionen de italienske myndigheder sin beslutning om at indlede proceduren i henhold til artikel 88, stk. 2, EF. Denne beslutning blev offentliggjort i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
(
EFT C 220, s. 14
).
Efter at have modtaget bemærkninger fra interesserede tredjeparter og de italienske myndigheder anmodede Kommissionen flere gange sidstnævnte om supplerende oplysninger. Der blev også afholdt møder mellem Kommissionen på den ene side og de italienske myndigheder og de intervenerende interesserede tredjeparter på den anden side.
Visse aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90, som ACEA SpA, AEM SpA og Azienda Mediterranea Gas e Acqua SpA (AMGA), som i øvrigt har anlagt sag med påstand om annullation af den beslutning, der er genstand for nærværende søgsmål (henholdsvis sagerne T-297/02, T-301/02 og T-300/02), har bl.a. gjort gældende, at de tre omtvistede typer foranstaltninger ikke udgjorde statsstøtte.
De italienske myndigheder og Confederazione Nazionale dei Servizi (Confservizi), en sammenslutning af selskaber, som bl.a. omfatter aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 og særskilte kommunale virksomheder i Italien, har i det væsentlige tilsluttet sig denne opfattelse.
Derimod fandt Bundesverband der deutschen Industrie eV (BDI), en sammenslutning for tysk industri og hertil hørende tjenesteydere, at de pågældende foranstaltninger kunne fremkalde konkurrencefordrejninger ikke alene i Italien, men også i Tyskland.
Gas-it, en italiensk sammenslutning af private erhvervsdrivende i sektoren for distribution af gas, anførte ligeledes, at de pågældende foranstaltninger, især den treårige fritagelse for selskabsskat, udgjorde statsstøtte.
Den 5. juni 2002 vedtog Kommissionen beslutning 2003/193/EF om skattefritagelser og lån på lempelige vilkår, som Italien har indrømmet til fordel for aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 (
EFT 2003 L 77, s. 21
, herefter »den anfægtede beslutning«).
3.
Den anfægtede beslutning
Kommissionen har indledningsvis fremhævet, at dens undersøgelse kun vedrører de generelle støtteordninger, der er indført ved de omtvistede foranstaltninger, og ikke den individuelle støtte til forskellige virksomheder, således at dens undersøgelse i den anfægtede beslutning er generel og abstrakt. Kommissionen anfører, at Den Italienske Republik »ikke [har] givet skattelettelser på individuelt grundlag, og den har ikke til Kommissionen anmeldt noget enkelttilfælde af støtte sammen med alle de oplysninger, som er nødvendige for at kunne analysere det«. Kommissionen har anført, at den følgelig anser sig for forpligtet til at foretage en generel og abstrakt undersøgelse af ordningerne såvel med hensyn til deres karakter af statsstøtte som med hensyn til deres forenelighed med fællesmarkedet (betragtning 42-45 til den anfægtede beslutning).
Ifølge Kommissionen udgør lånene fra CDDPP og den treårige fritagelse for selskabsskat (herefter samlet benævnt »de pågældende foranstaltninger«) statsstøtte. Tildelingen af sådanne fordele ved hjælp af statsmidler til aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 styrker deres konkurrencemæssige stilling i forhold til andre virksomheder, der agter at levere samme tjenester (betragtning 48-75 til den anfægtede beslutning). De pågældende foranstaltninger er uforenelige med fællesmarkedet, idet de hverken opfylder betingelserne i artikel 87, stk. 2 og 3, EF eller betingelserne i artikel 86, stk. 2, EF, og de er endvidere i strid med artikel 43 EF (betragtning 94-122 til den anfægtede beslutning).
Ifølge Kommissionen udgør fritagelsen for afgifter på overførsler til gengæld ikke en statsstøtte i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 87, stk. 1, EF, da disse afgifter skal betales ved stiftelse af en ny økonomisk enhed eller på overførsel af aktiver mellem forskellige økonomiske enheder. Ud fra et materielt synspunkt er de kommunale værker på den ene side og aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 på den anden side imidlertid den samme økonomiske enhed. Fritagelsen for de pågældende afgifter til deres fordel er derfor berettiget som følge af ordningens karakter eller opbygning (betragtning 76-81 til den anfægtede beslutning).
Den anfægtede beslutnings konklusion lyder således:
»
Artikel 1
[…] [F]ritagelse[n] for afgifter på overførsler udgør ikke statsstøtte som omhandlet i […] artikel 87, stk. 1 [EF].
Artikel 2
Den […] treårige fritagelse for selskabsskat samt fordelene i forbindelse med [lånene fra CDDPP] udgør statsstøtte som omhandlet i […] artikel 87, stk. 1 [EF].
Nævnte støtteforanstaltninger er ikke forenelige med fællesmarkedet.
Artikel 3
Italien træffer alle de foranstaltninger, der er nødvendige for hos modtagerne at tilbagesøge den i henhold til de i artikel 2 omhandlede ordninger ydede støtte, der allerede ulovligt er stillet til deres rådighed.
Tilbagesøgningen skal ske uophørligt og i overensstemmelse med national lovgivning, hvis denne giver mulighed for at efterkomme [den anfægtede] beslutning […] hurtigt og effektivt.
Den støtte, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, den blev udbetalt til støttemodtagerne, og indtil den er tilbagebetalt, og renterne beregnes på grundlag af den referencesats, der anvendes ved beregningen af subventionsækvivalenten for støtte med regionalt sigte.
[…]«
Retsforhandlinger og parternes påstande
Den Italienske Republik anlagde også et annullationssøgsmål ved Domstolen mod den anfægtede beslutning den 8. august 2002, der blev registreret som sag C-290/02. Domstolen udtalte, at det nævnte søgsmål og søgsmålene i sagerne T-292/02, T-297/02, T-300/02, T-301/02 og T-309/02 havde samme genstand, dvs. en påstand om annullation af den anfægtede beslutning, og at de var forbundne, eftersom anbringenderne i hver af sagerne i meget vidt omfang overlappede hinanden. Ved kendelse af har Domstolen udsat sag C-290/02 i overensstemmelse med statuttens artikel 54, stk. 3, indtil Retten har truffet afgørelse i sagerne T-292/02, T-297/02, T-300/02, T-301/02 og T-309/02.
Ved kendelse af 8. juni 2004 besluttede Domstolen at hjemvise sag C-290/02 til Retten, som nu har fået kompetence til at træffe afgørelse i sager anlagt af medlemsstaterne mod Kommissionen, i overensstemmelse med artikel 2 i Rådets afgørelse 2004/407/EF, Euratom af om ændring af artikel 51 og 54 i protokollen vedrørende statutten for De Europæiske Fællesskabers Domstol (
EUT L 132, s. 5
). Sagen blev således registreret på Rettens Justitskontor under nr. T-222/04.
I henhold til artikel 14 i Rettens procesreglement og efter forslag fra Ottende Afdeling har Retten efter at have hørt parterne i overensstemmelse med procesreglementets artikel 51 besluttet at henvise sagen til en udvidet afdeling.
På grundlag af den refererende dommers rapport besluttede Retten (Ottende Udvidede Afdeling) at indlede den mundtlige forhandling.
Ved kendelse afsagt af formanden for Rettens Ottende Udvidede Afdeling den 13. marts 2008 blev sagerne T-292/02, T-297/02, T-300/02, T-301/02, T-309/02, T-189/03 og T-222/04 i henhold til procesreglements artikel 50 forenet med henblik på den mundtlige forhandling.
Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten i retsmødet den 16. april 2008.
Den Italienske Republik har nedlagt følgende påstande:
—
Den anfægtede beslutnings artikel 2 annulleres.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
Kommissionen frifindes, idet søgsmålet er ugrundet.
—
Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Retlige bemærkninger
Til støtte for sit søgsmål har Den Italienske Republik gjort flere anbringender gældende, som kan inddeles og behandles på følgende måde:
—
tilsidesættelse af artikel 87, stk. 1, EF ved kvalifikationen af såvel den treårige fritagelse for selskabsskat som lånene fra CDDPP som statsstøtte og en manglende begrundelse
—
en fejl ved kvalifikationen af de omhandlede foranstaltninger som ny støtte og en tilsidesættelse i denne forbindelse af artikel 88, stk. 1, EF
—
fejlagtig anvendelse af artikel 86, stk. 2, EF
—
tilsidesættelse af processuelle bestemmelser på grund af undersøgelsens ufuldstændige karakter.
1.
Om det første anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 87, stk. 1, EF ved kvalifikationen af såvel den treårige fritagelse for selskabsskat som lånene fra CDDPP som statsstøtte
Den Italienske Republik har inden for rammerne af dette anbringende gjort gældende, at de omhandlede foranstaltninger ikke udgør statsstøtte. Anbringendet er delt i tre led vedrørende henholdsvis den manglende konkurrence og påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne, den manglende selektive karakter og en manglende begrundelse.
Parternes argumenter
Om det første led vedrørende manglende konkurrence og påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne
Den Italienske Republik har anført, at aktieselskaberne i henhold til lov nr. 142/90 i princippet alene kan udøve deres aktiviteter på området for offentlige serviceydelser, et område, som ikke er underlagt konkurrence. De særlige virksomheder og aktieselskaberne i henhold til lov nr. 142/90 har således et retligt eller faktisk monopol for så vidt angår offentlige serviceydelser i deres tilhørskommune. Disse offentlige serviceydelser har i øvrigt nødvendigvis en lokal karakter.
Selskabsformålet med aktieselskaberne i henhold til lov nr. 142/90 er fastlagt i loven, og disse selskaber blev oprettet med henblik på at få beføjelse til drift af en eller flere serviceydelser henhørende under det lokale referenceorgans kompetence. De pågældende selskabers privatretlige kapacitet skulle således nødvendigvis udøves i forhold til de institutionelle formål og have drift af offentlige serviceydelser som mål. Det følger heraf, at de offentligt ejede selskaber, som skulle drive offentlige serviceydelser, såsom aktieselskaberne i henhold til lov nr. 142/90, skulle begrænse sig til at levere offentlige serviceydelser.
Det følger ifølge Den Italienske Republik heraf, at aktieselskaberne i henhold til lov nr. 142/90 i princippet er underlagt territoriale og materielle begrænsninger. Deres aktiviteter uden for kommunens område er alene mulig på to strenge betingelser, nemlig for det første, at der findes en forudgående aftale eller overenskomst mellem de berørte kommuner eller provinser, og for det andet, at der foreligger en funktionel forbindelse mellem aktiviteterne uden for området og kravene i tilhørskommunen. Tildelingen af lokale offentlige serviceydelser i andre kommuner og udvidelsen af aktieselskaberne i henhold til lov nr. 142/90’s aktiviteter til andre områder udgør således blot noget, der eventuelt kan komme på tale. I den anfægtede beslutning er der imidlertid ikke givet nogle eksempler på eller beviser for, at aktieselskaberne i henhold til lov nr. 142/90 har udvidet deres aktivitetsområder. Kun i to tilfælde deltog et eller flere aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 i et udbud med henblik på tildeling af en kontrakt vedrørende levering af offentlige serviceydelser på andre områder end deres oprindelseskommuner. Det drejede sig i øvrigt om kontrakter af ringe betydning.
Den Italienske Republik har præciseret, at de serviceydelser, der er optaget på listen i artikel 1 i legge n
o
103 (sulla) assunzione diretta dei pubblici servizi da parte dei comuni (lov nr. 103 af 29.3.1903 om kommunernes direkte udøvelse af offentlige serviceydelser, GURI af ), udføres i en monopolordning eller ved direkte drift, mens andre serviceydelser skal leveres i en konkurrenceordning. Denne situation er ikke blevet ændret ved lov nr. 142/90.
Efter at have anført, at Kommissionen har pligt til at identificere og vurdere de faktiske forhold, som kan godtgøre, at en støtte kan have negativ indvirkning på konkurrencen og samhandelen, har Den Italienske Republik gjort gældende, at en finansiel støtte kan påvirke samhandelen inden for Fællesskabet, hvis den støttemodtagende virksomhed opererer på et marked, der er karakteriseret ved intens konkurrence. Dette er imidlertid ikke tilfældet i det foreliggende tilfælde.
Kommissionen har bestridt Den Italienske Republiks argumenter.
Om det andet led vedrørende manglende selektiv karakter
Den Italienske Republik har gjort gældende, at de omhandlede foranstaltninger ikke har medført nogen fordel i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 87, stk. 1, EF.
Hvad angår den treårige fritagelse for selskabsskat har Den Italienske Republik anført, at denne foranstaltning ikke er selektiv, idet det i princippet er den samme retlige ordning, der finder anvendelse på kommunale virksomheder.
Hvad angår lånene fra CDDPP har Den Italienske Republik anført, at der ikke har været nogen fordel i det foreliggende tilfælde, idet den maksimale rentesats, som CDDPP har anvendt, ikke er lavere end den maksimale referencerentesats. Under alle omstændigheder er modtagerne af lån fra CDDPP, som er enheder, der hovedsageligt ejes af offentlige institutioner, og som udøver en meget stabil økonomisk aktivitet, såsom udførelse af offentlige serviceydelser, særligt pålidelige låntagere. Lånene fra CDDPP er lån til fast rente og med lang løbetid, hvilket for så vidt angår en periode, hvor renterne var stadig stigende, førte til en tendens mod mere favorable renter end variable renter eller kort løbetid. Henset til alle disse forhold er det normalt over for aktieselskaberne i henhold til lov nr. 142/90 at anvende lavere rentesatser end dem, der fandt anvendelse på såkaldt »normale« virksomheder. Det følger heraf, at der egentlig er tale om markedsrenter.
Kommissionen har forkastet Den Italienske Republiks argumentation.
Om det tredje led vedrørende manglende begrundelse
Den Italienske Republik har i det væsentlige anført, at Kommissionen for at leve op til begrundelseskravet ikke kunne afholde sig fra at gennemføre en undersøgelse, om end blot delvis, af de omhandlede støttemodtageres aktiviteter og deres betydning på det nationale marked og på fællesmarkedet. I denne sammenhæng har Den Italienske Republik ligeledes gjort gældende, at påstandene i den anfægtede beslutning vedrørende de berørte markeders konkurrencemæssige karakter og betydningen af den treårige fritagelse for selskabsskat på samhandelen inden for Fællesskabet ikke svarer til virkeligheden. Den anfægtede beslutning indeholder i øvrigt ingen henvisninger til markedsvilkår, som var gældende i andre medlemsstater eller på de markeder, hvorpå modtagerne af den pågældende skattefritagelse opererede.
Kommissionen er af den opfattelse, at den anfægtede beslutning er tilstrækkeligt begrundet.
Rettens bemærkninger
Det bemærkes indledningsvis, at samtlige betingelser i artikel 87, stk. 1, EF skal være opfyldt, for at der er tale om statsstøtte. For det første skal der være tale om statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler. For det andet skal denne støtte kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater. For det tredje skal der være tale om en selektiv fordel. For det fjerde skal den fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene (Domstolens dom af 24.7.2003, sag
C-280/00, Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg, Sml. I, s. 7747
, herefter »Altmark-dommen«, præmis 74 og 75, og af , sag
C-172/03, Heiser, Sml. I, s. 1627
, præmis 27).
Det skal bemærkes, at Den Italienske Republik har gjort gældende, at tre af de fire betingelser, som skal være opfyldt, for at en foranstaltning kan kvalificeres som statsstøtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF, nemlig dem, der vedrører påvirkningen af samhandelen mellem medlemsstaterne, betydningen for konkurrencen og den selektive fordel, ikke er opfyldt i det foreliggende tilfælde.
Om den påståede manglende konkurrence og påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne
Vedrørende den anden og fjerde betingelse nævnt i præmis 39 ovenfor fremgår det af fast retspraksis, at Kommissionen som led i sin vurdering af disse to betingelser ikke skal godtgøre, at støtten reelt påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne og faktisk fordrejer konkurrencen, men alene skal undersøge, om denne støtte kan påvirke denne samhandel og fordreje konkurrencen (jf. Domstolens dom af 15.12.2005, sag
C-148/04, Unicredito Italiano, Sml. I, s. 11137
, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).
Det skal endvidere bemærkes, at Kommissionen i forbindelse med en støtteordning i beslutningens begrundelse kan nøjes med at studere det omhandlede programs egenskaber ved bedømmelsen af, om det på grund af ordningerne i henhold til programmet medfører en mærkbar fordel for støttemodtagerne i forhold til deres konkurrenter og især ville kunne gavne virksomheder, der deltager i samhandelen mellem medlemsstaterne (Domstolens dom af 7.3.2002, sag
C-310/99, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 2289
).
Det bemærkes i øvrigt, at enhver støtte, der ydes til en virksomhed, der opererer på Fællesskabets marked, er egnet til at fordreje konkurrencevilkårene og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne (jf. Rettens dom af 6.3.2002, forenede sager
T-92/00 og T-103/92, Diputación Foral de Álava mod Kommissionen, Sml. II, s. 1385
, præmis 72 og den deri nævnte retspraksis).
Der findes heller ikke en grænseværdi eller en procentsats, hvorunder samhandelen mellem medlemsstater ikke vil blive påvirket. Den omstændighed, at en støtte er forholdsvis ubetydelig, eller at den støttemodtagende virksomhed er af beskeden størrelse, udelukker således ikke på forhånd, at samhandelen mellem medlemsstaterne kan være påvirket (Domstolens dom af 21.3.1990, sag
C-142/87, Belgien mod Kommissionen, »Tubemeuse-dommen«, Sml. I, s. 959
, præmis 43, og af , forenede sager
C-278/92 — C-280/92, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4103
, præmis 42, samt Altmark-dommen, nævnt i præmis 39 ovenfor, præmis 81).
Domstolen har endvidere fastslået, at det på ingen måde er udelukket, at et offentligt tilskud til en virksomhed, som alene leverer lokale eller regionale transportydelser, og som ikke leverer transportydelser uden for sin hjemstat, ikke desto mindre kan have indvirkning på samhandelen mellem medlemsstaterne i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 87, stk. 1, EF. Når en medlemsstat yder et offentligt tilskud til en virksomhed, kan den pågældende virksomheds stilling inden for levering af transportydelser nemlig derved blive opretholdt eller styrket med den konsekvens, at chancerne for de virksomheder, der er etableret i de øvrige medlemsstater, for at levere transportydelser på denne medlemsstats marked herved bliver formindskede (Altmark-dommen, nævnt i præmis 39 ovenfor, præmis 77 og 78).
Hvad i denne sag for det første angår betingelsen om påvirkning af konkurrencen skal det indledningsvis bemærkes, at de omhandlede foranstaltninger alene omhandler en særlig kategori af virksomheder, nemlig aktieselskaberne i henhold til lov nr. 142/90.
Den Italienske Republik er imidlertid af den opfattelse, at de omhandlede omstændigheder ikke fordrejer konkurrencen, idet aktieselskaberne i henhold til lov nr. 142/90 udøver deres aktiviteter på området for offentlige serviceydelser, et område, som ikke er underlagt konkurrence.
Henset til den sammenhæng, som oprettelsen af aktieselskaberne i henhold til lov nr. 142/90 indgik i, er de væsentligste områder for de omhandlede foranstaltninger, således som det fremgår af betragtning 32 til den anfægtede beslutning, områderne for lokale offentlige serviceydelser, såsom distribution og behandling af vand, kollektiv transport, distribution af gas, elektricitet, affaldshåndtering og detailsalg af farmaceutiske produkter.
Det skal imidlertid bemærkes, som anført i betragtning 73 og 84 til den anfægtede beslutning, at visse af de berørte sektorer, f.eks. for farmaceutiske produkter, affald, gas, vand og el, var præget af en vis grad af konkurrence på tidspunktet for ikrafttrædelsen af de pågældende foranstaltninger.
Desuden må det konstateres, som også anført af Kommissionen, at virksomhederne i sektorerne for aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 konkurrerer om at opnå eneretsbevillinger til lokale offentlige tjenester i de forskellige kommuner, og at markedet for disse eneretsbevillinger er et marked, der er åbent for konkurrence (betragtning 67 og 68 til den anfægtede beslutning).
Den Italienske Republiks argument, hvorefter der ikke fandtes nogen konkurrence på området for lokale offentlige serviceydelser, idet disse blev tildelt intuitu personae, skal forkastes. Dels svækker tildelingen intuitu personae ikke den konstatering, der er foretaget i de foregående præmisser, hvorefter det pågældende marked i det mindste var præget af en vis grad af konkurrence. Dels påviser argumentet snarere de konkurrencebegrænsende virkninger af de pågældende foranstaltninger og ikke, at der manglede konkurrence på det pågældende marked. Således som Kommissionen fremhæver i betragtning 71 til den anfægtede beslutning, kan det ikke udelukkes, at den blotte forekomst af støtten til aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 har tilskyndet kommunerne til at tildele aktieselskaberne tjenesterne direkte i stedet for at udstede eneretsbevillinger efter offentlige udbudsprocedurer.
Det skal netop med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt de pågældende foranstaltninger har fordrejet eller har truet med at fordreje niveauet for den allerede bestående grad af konkurrence på markedet, fastslås, at de pågældende foranstaltninger har styrket den konkurrencemæssige stilling, aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 har i forhold til en hvilken som helst anden italiensk eller udenlandsk virksomhed, som er aktiv på det pågældende marked. Således som Kommissionen med rette bemærker i den anfægtede beslutnings betragtning 62, befinder de virksomheder, hvis retlige form ikke er aktieselskabets, og hvori aktiemajoriteten ikke indehaves af lokale myndigheder, sig i en ufordelagtig situation, når de agter at afgive bud i forbindelse med udbud om levering af en bestemt tjeneste i et bestemt område.
De omhandlede foranstaltninger kan i øvrigt gøre det lettere for aktieselskaberne i henhold til lov nr. 142/90 at ekspandere på andre markeder, der er åbne for konkurrence, hvorved der opstår forvridninger også i andre sektorer end sektorerne for lokale offentlige tjenester. Det fremgår i denne forbindelse af lov nr. 142/90, som fortolket af Corte suprema di cassazione, dom nr. 4989 af 6. maj 1995, og Consiglio di Stato (det italienske statsråd), dom nr. 4586 af , at aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 havde mulighed for at virke på andre steder, såvel i Italien som i udlandet, og på andre områder end dem for offentlige tjenester, som fastsat i deres vedtægter, medmindre dette unddrager dem ressourcer og midler i mærkbar udstrækning og kan skade referencekommunen. Det fremgår i øvrigt af de avisartikler, der er vedlagt svarskriftet, at visse aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 udøvede andre aktiviteter end de offentlige serviceydelser, der var fastlagt i deres vedtægter, og at dette fandt sted på andre områder end deres referencekommune.
Det følger af det anførte, at de pågældende foranstaltninger fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF.
Hvad angår betingelsen om påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne skal det indledningsvis bemærkes, at den omstændighed, at aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 kun arbejder på deres nationale marked eller inden for det geografiske område, hvor de har hjemsted, ikke er afgørende. Samhandelen mellem medlemsstater påvirkes således af den pågældende foranstaltning, hvis chancerne for de virksomheder, der er etableret i de øvrige medlemsstater, for at levere ydelser på det italienske marked bliver formindskede (jf. præmis 45 ovenfor).
Det er således med rette, når Kommissionen i betragtning 70 til den anfægtede beslutning har fastslået, at den pågældende foranstaltning kunne være en hindring for udenlandske virksomheder, der ønskede at etablere sig eller sælge deres tjenester i Italien, og derfor påvirkede samhandelen mellem medlemsstater i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 87, stk. 1, EF.
Dels skader de pågældende foranstaltninger således udenlandske virksomheder, der deltager i udbud om lokale eneretsbevillinger i Italien, da de offentlige virksomheder, der nyder godt af den omtvistede ordning, kan tilbyde mere konkurrencedygtige priser end deres nationale konkurrenter eller fællesskabskonkurrenter, som ikke nyder godt af ordningen. Dels gør støtteordningen det mindre tiltrækkende for virksomheder fra andre medlemsstater at investere i sektoren for lokale offentlige tjenester i Italien (f.eks. gennem erhvervelse af aktiemajoriteten), eftersom de virksomheder, der måtte erhverves, ikke (eller ikke længere) vil kunne nyde godt af de pågældende foranstaltninger som følge af de nye aktionærers art (betragtning 69 til den anfægtede beslutning).
Det følger af det ovenfor anførte, at Kommissionen ikke har begået en fejl ved at finde, at betingelserne om påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne og indvirkning på konkurrencen var opfyldt i det foreliggende tilfælde. Under disse omstændigheder skal første led af første anbringende forkastes.
Om de omhandlede foranstaltningers selektive fordel
Artikel 87, stk. 1, EF forbyder statsstøtte, der »begunstiger visse virksomheder eller visse produktioner«, dvs. selektiv støtte (jf. Domstolens dom af 15.12.2005, sag
C-66/02, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 10901
, præmis 94).
For så vidt angår betingelsen om selektivitet, som er en grundlæggende del af begrebet statsstøtte, følger det af fast retspraksis, at artikel 87, stk. 1, EF kræver en stillingtagen til, om en national foranstaltning som led i en bestemt retlig ordning kan begunstige »visse virksomheder eller visse produktioner« i forhold til andre virksomheder, der under hensyntagen til formålet med den nævnte ordning befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation (jf. Domstolens dom af 6.9.2006, sag
C-88/03, Portugal mod Kommissionen, Sml. I, s. 7115
, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).
I øvrigt omfatter begrebet statsstøtte ifølge fast retspraksis alle foranstaltninger, der under forskellige former letter de byrder, som normalt belaster en virksomheds budget, og derved, uden at være tilskud i ordets egentlige forstand, er af samme art og har tilsvarende virkninger (Domstolens dom af 15.3.1994, sag
C-387/92, Banco Exterior de España, Sml. I, s. 877
, præmis 13 og 14).
a) Om den treårige fritagelse for selskabsskat
I det foreliggende tilfælde består en af de omhandlede foranstaltninger i en fuldstændig fritagelse for selskabsskat i tre år og senest frem til skatteåret 1999 til fordel for alle aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90.
Det er ubestrideligt, at den treårige fritagelse for selskabsskat letter de byrder, der normalt belaster en virksomheds budget, og dermed giver de begunstigede en finansiel fordel i forhold til andre virksomheder, der normalt er pålagt denne skat.
Det fremgår i denne forbindelse af den italienske skatteordning, som finder anvendelse på kapitalselskaber, at inden for rammerne af den normale anvendelse af denne ordning pålægges enhver virksomhed, som er aktiv på markedet, indkomstskat, og at den treårige fritagelse for selskabsskat udgør en undtagelse til den pågældende ordning. Da alene aktieselskaberne i henhold til lov nr. 142/90 kan drage fordel af denne skatteretlige undtagelse, som hverken er tildelt virksomheder på andre områder eller andre virksomheder på samme område eller virksomheder, hvis aktiemajoritet hovedsageligt er privat, er de nævnte fritagelsers selektive karakter godtgjort.
Det fremgår endvidere klart af den treårige selskabsskattefritagelses art og dennes begrænsede varighed — til tre år fra opnåelsen af status som juridisk person og senest til udgangen af skatteåret 1999 — at den ikke er berettiget af det pågældende skattesystems art og opbygning.
Den Italienske Republiks argument om, at det er det samme retlige system, som i det væsentlige finder anvendelse på de kommunale virksomheder, rejser ikke tvivl om den treårige selskabsskattefritagelses selektive karakter. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at en foranstaltnings selektive karakter vurderes i forhold til samtlige virksomheder og ikke i forhold til virksomheder, som er begunstiget af den samme fordel inden for den samme gruppe. Selv hvis det antages, at de kommunale virksomheder også var begunstiget af den omhandlede foranstaltning, ville det ikke desto mindre gælde, at den skatteretlige foranstaltning alene begunstigede en bestemt gruppe virksomheder, og at den derfor er selektiv.
b) Om lånene fra CDDPP
Blandt de foranstaltninger, som er omhandlet i præmis 61 ovenfor, er også lånene tildelt af staten eller af et statskontrolleret organ til en virksomhed, og som giver sidstnævnte mulighed for at drage fordel af gunstigere betingelser end dem, som virksomheden ville have kunnet opnå på kapitalmarkedet. Hvis dette er tilfældet, drejer det sig på samme måde som et lån til nedsat rente om en økonomisk fordel i artikel 87, stk. 1, EF’s forstand.
Den Italienske Republik har bestridt, at de omhandlede lån giver de pågældende virksomheder en fordel, fordi CDDPP’s rentesats svarer til markedsrenten.
Det fremgår af betragtning 56 og 57 til den anfægtede beslutning, at Kommissionen for at fastslå, om de af CDDPP bevilgede lån til aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 kunne begunstige disse, foretog en sammenligning mellem CDDPP's rentesatser og dem, de nævnte virksomheder kunne have opnået i samme tidsrum på kapitalmarkedet.
Som referencerente tog Kommissionen således den rente, der fastsættes til vurdering af støtteordninger med regionalt formål, og som regelmæssigt offentliggøres i EU-Tidende. Som Kommissionen har anført, drejer det sig om gunstige rentesatser, der anvendes på sunde virksomheder, og som ville være blevet anvendt, hvis den omtvistede ordning var blevet anmeldt, ved fastlæggelsen af støtteelementet. Det skal bemærkes, at dette er en lovlig fremgangsmåde (jf. i denne retning Domstolens dom af 3.7.2003, sag
C-457/00, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 6931
, præmis 72, og af , sag
C-278/00, Grækenland mod Kommissionen, Sml. I, s. 3997
, præmis 62). Metoden er endvidere ikke blevet anfægtet af Den Italienske Republik.
Det skal af samme årsag bemærkes, at de rentesatser, som de italienske myndigheder har foreslået, ikke kan anvendes som referencerenter. Som Den Italienske Republik har anført, drejer det sig om maksimale rentesatser fastsat af Skatteministeriet for banklån til regionale offentlige organer. Som Kommissionen har gjort gældende, fastsættes disse renter ikke i overensstemmelse med markedsvilkårene, idet de er fastsat i forhold til andre kriterier fastsat af offentlige myndigheder. Da regionale offentlige organer udgør en lavere risiko end virksomheder, forekommer det endvidere ikke relevant at anvende disse renter som reference med henblik på en sammenligning af dem med CDDPP’s rentesatser.
Under alle omstændigheder skal det bemærkes, at CDDPP’s renter i en stor del af den omhandlede periode var lavere end bankernes maksimale renter til lokale organer.
Den Italienske Republiks argument om, at da lånene fra CDDPP er lån med lang løbetid, er det muligt, at renterne — i lyset af en generel nedsættelse af renteniveauet — ville befinde sig på et lavere niveau end det maksimale niveau fastsat ved lov, skal forkastes. Den Italienske Republik har i denne forbindelse ikke støttet sit argument på beviser vedrørende den omhandlede periode (1994-1998).
Kommissionen kunne således med rette fastslå, at lånene fra CDDPP, som blev tildelt med en nedsat rentesats i forhold til referencerenten, gav aktieselskaberne i henhold til lov nr. 142/90, dvs. visse virksomheder, en økonomisk fordel i henhold til artikel 87, stk. 1, EF.
Det følger af ovenstående bemærkninger, at andet led af første anbringende skal forkastes.
Om overholdelsen af begrundelsesforpligtelsen
Det bemærkes indledningsvis, at det begrundelseskrav, der følger af artikel 253 EF, udgør en væsentlig formforskrift, som skal adskilles fra spørgsmålet om, hvorvidt begrundelsen er materielt rigtig, hvilket hører under realiteten for så vidt angår den anfægtede retsakts lovlighed. I lyset heraf skal den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret (Domstolens dom af 22.3.2001, sag
C-17/99, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 2481
, præmis 35, og dommen i sagen Italien mod Kommissionen, nævnt i præmis 42 ovenfor, præmis 48).
Det skal herefter præciseres, at det nærmere indhold af begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet om, hvorvidt en beslutnings begrundelse opfylder kravene efter artikel 253 EF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (jf. dommen i sagen Frankrig mod Kommissionen, nævnt i præmis 76 ovenfor, præmis 36, og i sagen Italien mod Kommissionen, nævnt i præmis 42 ovenfor, præmis 48).
Endelig bemærkes, at selv om Kommissionen er forpligtet til i begrundelsen for sin beslutning i det mindste at anføre de omstændigheder, hvorunder en støtte er blevet ydet, når omstændighederne godtgør, at støtten kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne (Domstolens dom af 14.10.1987, sag
248/84, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 4013
, præmis 18), er den ikke forpligtet til at føre bevis for, at en allerede ydet støtte faktisk har haft en sådan virkning. Et sådant krav ville nemlig føre til en begunstigelse af de medlemsstater, der yder støtte i strid med anmeldelseskravet i henhold til artikel 88, stk. 3, EF, på bekostning af dem, der anmelder en påtænkt støtte (jf. i denne retning Domstolens dom af , sag
C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, den såkaldte »Boussac«-dom, Sml. I, s. 307
, præmis 33).
I det foreliggende tilfælde skal det i den forbindelse blot fremhæves, at den anfægtede beslutning klart anfører de kriterier, som en foranstaltning skal opfylde for at udgøre statsstøtte, og anvender dem på den foreliggende sag.
Kommissionen har først i betragtning 61-75 til den anfægtede beslutning i generelle vendinger redegjort for årsagerne til, at de omhandlede foranstaltninger kan fordreje konkurrencen og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.
Kommissionen har nærmere bestemt i betragtning 66-68 til den anfægtede beslutning understreget, at det i det foreliggende tilfælde drejer sig om området for lokale offentlige serviceydelser, som ofte er karakteriseret ved muligheden for enelevering, og hvor virksomhederne således særligt konkurrerer om at få tildelt kontrakter i de forskellige kommuner.
Efter at have anført i betragtning 68 til den anfægtede beslutning, at markedet for kontrakter om lokale offentlige serviceydelser er et marked, som er åbent for konkurrence i Fællesskabet og underlagt EF-traktatens bestemmelser, har Kommissionen dernæst i betragtning 69 til den anfægtede beslutning belyst betragtningen om, at de omhandlede foranstaltninger kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, ved som eksempel at nævne, at de offentlige virksomheder, som er begunstiget af den omhandlede ordning, kunne tilbyde priser, som var mere konkurrencedygtige end deres konkurrenter fra Italien eller Fællesskabet, som ikke drog fordel af den pågældende ordning. Kommissionen har i øvrigt i betragtning 73 og 74 til den anfægtede beslutning anført, at de pågældende foranstaltninger ligeledes kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne af andre grunde, end den havde redegjort for.
Hvad endelig angår den hævdede manglende begrundelse for så vidt angår den fordel, der følger af den treårige fritagelse for selskabsskat, skal det blot bemærkes, at Kommissionen i betragtning 52-54 til den anfægtede beslutning på en tilstrækkelig måde har redegjort for årsagerne til, at denne foranstaltning kunne styrke støttemodtagernes position i forhold til deres konkurrenter, og for den virkning, som foranstaltningen kunne have på markedet.
Henset til de krav, der kan udledes af retspraksis, ses Kommissionen således ikke i det foreliggende tilfælde at have tilsidesat sin pligt til på tilstrækkelig måde at begrunde den anfægtede beslutning for så vidt angår den fordel, der er affødt af den treårige fritagelse for selskabsskat, påvirkningen af konkurrencen og samhandelen mellem medlemsstaterne.
Herefter skal tredje led af første anbringende ligeledes forkastes.
Det følger heraf, at det første anbringende bør forkastes i det hele.
2.
Om det andet anbringende vedrørende en fejl ved kvalifikationen af de omhandlede foranstaltninger som ny støtte
Parternes argumenter
Inden for rammerne af dette anbringende har Den Italienske Republik gjort gældende, at den treårige fritagelse for selskabsskat er en eksisterende støtte, og at Kommissionen derfor ved den anfægtede beslutning har tilsidesat artikel 88, stk. 1, EF. Den har fastholdt, at drift under monopolordning af tjenesteydelser af almen interesse af kommuner og kommunale selskaber har været fritaget for skat siden ikrafttrædelsen af lov nr. 603 af 6. august 1954 (GURI nr. 182 af ), og at indholdet af den oprindelige ordning på trods af mellemliggende ændringer som følge af vedtagelsen af adskillige love ikke er ændret væsentligt. Den Italienske Republik har anfægtet synspunktet i den anfægtede beslutning, hvormed det gøres gældende, at idet en ny lovgivning har udvidet formålsbestemmelsen for ordningens støttemodtagere og deres materielle og territoriale aktivitetsområder, finder princippet fastsat ved Domstolens dom af , Namur-Les assurances du crédit (sag C-44/93, Sml. I, s. 3829, herefter »Namur-dommen«), ikke anvendelse i det foreliggende tilfælde.
Uden udtrykkeligt at henvise til artikel 1, litra b), nr. v), i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af [artikel 88 EF] (
EFT L 83, s. 1
) har Den Italienske Republik anført, at kvalifikationen af den treårige fritagelse for selskabsskat som eksisterende støtte ligeledes følger af den omstændighed, at markederne var lukkede for konkurrence på tidspunktet for indførelsen af den pågældende fritagelse. Den har ligeledes gjort gældende, at samme argumentation finder anvendelse for så vidt angår lånene fra CDDPP.
Kommissionen har med henvisning til betragtning 86-91 til den anfægtede beslutning anført, at ingen af de to betingelser i Namur-dommen er opfyldt i det foreliggende tilfælde.
Rettens bemærkninger
I Namur-dommen, nævnt i præmis 87 ovenfor (præmis 13), fastslog Domstolen, at det fremgår af såvel indholdet af som målsætningerne med artikel 88 EF, at støtteordninger, der allerede var gældende før tidspunktet for traktatens ikrafttræden, og støtteordninger, der lovligt er blevet iværksat under iagttagelse af de i artikel 88, stk. 3, EF fastsatte krav, herunder de krav, som fremgår af Domstolens fortolkning af denne bestemmelse i dom af 11. december 1973, Lorenz (sag 120/73, Sml. s. 1471, præmis 4-6), skal anses for eksisterende støtteordninger efter artikel 88, stk. 1, EF, hvorimod støtteordninger skal anses for nye støtteordninger, der er underlagt underretningsforpligtelsen i sidstnævnte bestemmelse, såfremt der er tale om en påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger, hvorved bemærkes, at ændringer i denne forstand kan vedrøre såvel eksisterende støtteordninger som oprindelige planer om påtænkt støtte, som Kommissionen er blevet underrettet om.
Med hensyn til eksisterende støtte har artikel 1, litra b), i forordning nr. 659/1999 gentaget og fastslået den præcedens, der er skabt i retspraksis.
I henhold til denne bestemmelse forstås ved eksisterende støtte:
i)
enhver form for støtte, der eksisterede inden EF-traktatens ikrafttræden i den pågældende medlemsstat
ii)
godkendt støtte, dvs. støtteordninger og individuel støtte, som er godkendt af Kommissionen eller Rådet
iii)
støtte, som anses for at være godkendt, fordi Kommissionen ikke har vedtaget en beslutning inden for en frist på to måneder, som den har til at foretage en foreløbig undersøgelse, og som i princippet løber fra datoen for modtagelsen af en fuldstændig anmeldelse
iv)
enhver støtte, for hvilken forældelsesfristen på ti år for krav om tilbagebetaling er udløbet
v)
støtte, som anses for at være en eksisterende støtte, fordi det kan godtgøres, at der ikke var tale om støtte, da den blev indført, men at den blev en støtte, på grund af udviklingen på fællesmarkedet, uden at medlemsstaten havde foretaget nogen ændringer. Når visse foranstaltninger bliver en støtte som følge af en liberalisering af en aktivitet ved fællesskabslovgivning, betragtes sådanne foranstaltninger ikke som eksisterende støtte efter den dato, der er fastsat for liberaliseringen.
Dernæst skal ændringer i eksisterende støtte i medfør af artikel 1, litra c), i forordning nr. 659/1999 betragtes som ny støtte.
Nærmere bestemt skal enhver påtænkt indførelse af støtte eller ændring af eksisterende støtteforanstaltninger betragtes som ny støtte. Særligt hvor ændringen påvirker selve indholdet af den oprindelige ordning, bliver denne ordning en ny støtteordning. Der kan imidlertid ikke være tale om en væsentlig ændring, når det nye element klart kan adskilles fra den oprindelige ordning (Rettens dom af 30.4.2002, forenede sager
T-195/01 og T-207/01, Government of Gibraltar mod Kommissionen, Sml. II, s. 2309
, præmis 109-111).
I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at de pågældende foranstaltninger ikke er omfattet af det andet, tredje og fjerde tilfælde i artikel 1, litra b), i forordning nr. 659/1999, hvor en støtteforanstaltning kan anses for eksisterende støtte. Disse bestemmelser er heller ikke gjort gældende af Den Italienske Republik.
Med hensyn til det første af de tilfælde, der er omfattet af artikel 1, litra b), i forordning nr. 659/1999, bemærkes det først, at den treårige fritagelse for selskabsskat blev indført ved lovdekret nr. 331/93 og lov nr. 549/95. I 1990, da der ved lov nr. 142/90 indførtes en reform af de lovfæstede organer, der tilbydes kommunerne med henblik på forvaltning af lokale offentlige tjenester, herunder gennem stiftelse af selskaber med begrænset ansvar med offentlig majoritetsandel, var der ikke fastsat nogen fritagelse for indkomstskat for disse selskaber.
Ethvert aktieselskab i henhold til lov nr. 142/90, der blev stiftet mellem 1990 og ikrafttrædelsen den 30. august 1993 af artikel 66 i lovdekret nr. 331/93, var således underkastet beskatning af indkomster.
For at udvide den beskatningsordning, der fandt anvendelse på de lokale myndigheder, til også at omfatte aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90, måtte Italien derfor, som Kommissionen med rette har gjort gældende i betragtning 91 til den anfægtede beslutning, vedtage en ny lovgivning flere årtier efter EF-traktatens ikrafttræden.
Hertil kommer, at selv om det antages, at fritagelsen for beskatning for kommunale værker blev indført inden ikrafttrædelsen af EF-traktaten, og at den gjaldt indtil 1995, forholder det sig ikke desto mindre således, at aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 væsentligt adskiller sig fra kommunale værker. En udvidelse af de eksisterende skattefordele for kommunale og særskilte værker til en ny kategori af støttemodtagere, såsom aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90, udgør en ændring, der kan adskilles fra den oprindelige ordning. Som det således er anført i Consiglio di Statos dom nr. 4586 af 3. september 2001, foreligger der retlige forskelle mellem aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 og kommunale værker, navnlig fordi de førstnævnte ikke er underlagt den skarpe territoriale begrænsning, som de sidstnævnte er pålagt, og fordi de førstnævntes aktivitetsområde er betydeligt større. Som det således allerede er blevet understreget i præmis 53 ovenfor, har aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 mulighed for at virke uden for referencekommunen, såvel i Italien som i udlandet, og på andre områder end dem for offentlige tjenester, som fastsat i deres vedtægter, medmindre dette unddrager dem ressourcer og midler i mærkbar udstrækning og kan skade referencekommunen.
Selv om aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90, som anført af Kommissionen i betragtning 92 til den anfægtede beslutning, følgelig er indtrådt i de kommunale værkers rettigheder og pligter, er den lovgivning, som fastsætter deres materielle og geografiske aktivitetsområde, blevet ændret betydeligt.
Det må derfor konkluderes, at den treårige fritagelse for selskabsskat, der blev indført ved artikel 3, stk. 70, i lov nr. 549/95, sammenholdt med artikel 66, stk. 14, i lovdekret nr. 331/93, ikke er omfattet af artikel 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 659/1999.
Hvad angår lånene fra CDDPP skal det bemærkes, at den anfægtede beslutning alene omhandler lån tildelt aktieselskaberne i henhold til lov nr. 142/90. Af grunde, som der allerede er redegjort for, udgør den omstændighed, at en medlemsstat udvider fordele, som allerede findes for andre enheder, til en ny kategori af støttemodtagere, i øvrigt ny støtte. For så vidt som muligheden for at drage fordel af lånene fra CDDPP blev udvidet til at omfatte aktieselskaberne i henhold til lov nr. 142/90 — fordele, som tidligere blev tildelt kommuner, kommunale selskaber og særlige selskaber — er der tale om ny støtte.
Det skal med hensyn til Den Italienske Republiks andet synspunkt, baseret på artikel 1, litra b), nr. v), i forordning nr. 659/1999, bemærkes, at denne bestemmelse kun kan finde anvendelse på foranstaltninger, som ikke udgjorde statsstøtte i forbindelse med deres gennemførelse. Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at fastslå, som anført af Kommissionen i betragtning 83-85 til den anfægtede beslutning, at de pågældende foranstaltninger blev indført på et tidspunkt, hvor markederne under alle omstændigheder, om end højst sandsynligt i forskellig grad, var åbne for konkurrence. Det må følgelig fastslås, at den treårige fritagelse for selskabsskat ikke er omfattet af artikel 1, litra b), nr. v), i forordning nr. 659/1999.
Henset til ovenstående bemærkninger skal de pågældende foranstaltninger ikke betragtes som eksisterende støtte. Andet anbringende skal således forkastes.
3.
Om det tredje anbringende vedrørende fejlagtig anvendelse af artikel 86, stk. 2, EF
Parternes argumenter
Inden for rammerne af dette anbringende har Den Italienske Republik i det væsentlige gjort gældende, at modtagerne af de omhandlede foranstaltninger udøver en aktivitet af almindelig økonomisk interesse, og at undtagelsen i artikel 86, stk. 2, EF således finder anvendelse i forhold til dem.
Kommissionen har anført, at udbetalingen af en støtte i henhold til artikel 86, stk. 2, EF kan undtages fra forbuddet i artikel 87 EF, hvis den omhandlede støtte alene tilsigter at kompensere for de meromkostninger, der er affødt af udførelsen af en opgave af almindelig økonomisk interesse, og at støtten er nødvendig for, at den nævnte virksomhed kan opfylde sine public service-forpligtelser under afbalancerede økonomiske vilkår. Den Italienske Republik har hverken under den administrative procedure eller i forbindelse med nærværende sag godtgjort, at dette skulle være tilfældet for så vidt angår de omhandlede foranstaltninger.
Rettens bemærkninger
Det skal indledningsvis understreges, at der i det foreliggende tilfælde er tale om en støtteordning. Det skal derfor påvises, at ordningen i sig selv opfylder alle betingelserne enten for at kunne undgå at blive kvalificeret som statsstøtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF eller for at kunne drage fordel af undtagelsen i artikel 86, stk. 2, EF.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at en statslig foranstaltning, som udgør en kompensation, der er et vederlag for de af de begunstigede virksomheder leverede ydelser til opfyldelse af forpligtelser til offentlig tjeneste, således at disse virksomheder reelt ikke har en økonomisk fordel, og denne foranstaltning således ikke har den virkning at sætte disse virksomheder i en konkurrencemæssigt fordelagtig stilling i forhold til de konkurrerende virksomheder, i princippet ikke udgør statsstøtte i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 87, stk. 1, EF (jf. i denne retning Altmark-dommen, nævnt i præmis 39 ovenfor, præmis 87).
For at en sådan kompensation kan falde uden for begrebet statsstøtte, skal en række betingelser imidlertid kumulativt være opfyldt. Heriblandt er betingelsen om, at den pågældende virksomhed faktisk skal være pålagt at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste, og disse forpligtelser skal være klart defineret (Altmark-dommen, nævnt i præmis 39 ovenfor, præmis 89), og betingelsen, om at kompensationen ikke må overstige, hvad der er nødvendigt for helt eller delvis at dække de udgifter, der er afholdt ved opfyldelsen af forpligtelserne til offentlig tjeneste, idet der skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af forpligtelserne (Altmark-dommen, nævnt i præmis 39 ovenfor, præmis 92).
Det skal bemærkes, at vedtagelsen af den anfægtede beslutning ligger før afsigelsen af Altmark-dommen, nævnt i præmis 39 ovenfor. Kriterierne nævnt i denne dom, som følger af en fortolkning af artikel 87, stk. 1, EF, er imidlertid fuldt ud anvendelige på de faktiske og retlige omstændigheder i nærværende sag, således som sagen forelå for Kommissionen, da denne vedtog den anfægtede beslutning (jf. i denne retning Rettens dom af 12.2.2008, sag
T-289/03, BUPA m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 81
, præmis 158).
Den første betingelse, som er opstillet i Altmark-dommen, nævnt i præmis 39 ovenfor, hvorefter den pågældende virksomhed faktisk skal være pålagt at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste, finder ligeledes anvendelse i et tilfælde, hvor undtagelsen i artikel 86, stk. 2, EF er blevet påberåbt.
I begge tilfælde skal en foranstaltning under alle omstændigheder opfylde såvel principperne for fastlæggelsen og tildelingen af offentlige serviceydelser som proportionalitetsprincippet (jf. i denne retning dommen i sagen BUPA m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 110 ovenfor, præmis 160).
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Den Italienske Republik ikke er fremkommet med nogen nærmere bemærkninger hverken hvad angår betingelserne i Altmark-dommen, nævnt i præmis 39 ovenfor, eller hvad angår betingelserne for anvendelsen af artikel 86, stk. 2, EF. Det eneste argument, som Den Italienske Republik har fremført, er, at de selskaber, der er oprettet i henhold til lov nr. 142/90, udfører aktiviteter af almen økonomisk interesse, og at statsstøttebestemmelserne derfor ikke skal anvendes på dem.
Det skal ligeledes bemærkes, at henset til den omhandlede statsstøtteordnings opbygning kan lov nr. 142/90 ikke kvalificeres som en offentligretlig retsakt om skabelse og fastlæggelse af en særlig foranstaltning, som består i levering af lokale offentlige serviceydelser under overholdelse af særlige betingelser. Loven fastlægger i øvrigt ikke klart og præcist, hvilke forpligtelser til offentlige serviceydelser der er tale om.
Det må således fastslås, at betingelsen vedrørende principperne for fastlæggelse og tildeling af opgaver vedrørende offentlige serviceydelser ikke er opfyldt.
Følgelig kan tredje anbringende ikke tages til følge.
4.
Om det fjerde anbringende vedrørende tilsidesættelse af processuelle bestemmelser på grund af undersøgelsens ufuldstændige karakter
Parternes argumenter
Den Italienske Republik har gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har gennemført en abstrakt undersøgelse, som ikke tager højde for de relevante faktiske omstændigheder, i strid med de processuelle bestemmelser vedrørende statsstøtte. Kommissionen har i den anfægtede beslutning alene henvist på en abstrakt måde til visse økonomiske aktiviteter og har ikke taget hverken de konkrete betingelser på det italienske marked for offentlige serviceydelser eller de aktiviteter, som faktisk er blevet udført af støttemodtagerne, i betragtning. Da de omhandlede foranstaltninger ikke udgør statsstøtte eller subsidiært, da de udgør eksisterende støtte, er det med rette, at de italienske myndigheder ikke har fremlagt konkrete tilfælde for Kommissionen med henblik på en individuel vurdering. Hvis Kommissionen var i tvivl om den præcise kvalifikation af foranstaltningerne, burde den have undersøgt, om der eventuelt fandtes konkrete tilfælde.
Kommissionen har gjort gældende, at dette anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling, da det er nyt i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i procesreglementets artikel 48, stk. 2. I tilfælde af at anbringendet delvist antages til realitetsbehandling, har Kommissionen anfægtet dets grundlag.
Rettens bemærkninger
Hvad for det første angår den formalitetsindsigelse, som Kommissionen har gjort gældende, skal det blot bemærkes, at Den Italienske Republik har anført i stævningen, at Kommissionen ikke kunne undlade at gennemføre en undersøgelse af de aktiviteter, der blev udøvet af de begunstigede parter ved de pågældende foranstaltninger, og deres betydning på det nationale marked og fællesmarkedet for at kunne vurdere, om disse foranstaltninger kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.
Den argumentation, hvis antagelse til realitetsbehandling anfægtes, er således blevet fremført til støtte for anmodningen om annullation af den anfægtede beslutning.
Formalitetsindsigelsen skal følgelig forkastes, og det nærværende anbringende skal antages til realitetsbehandling.
Hvad for det andet angår anbringendets grundlag skal det bemærkes, at der i det foreliggende tilfælde er tale om vurderingen af en generel støtteordning.
Det skal ligeledes bemærkes, at i henhold til forordning nr. 659/1999 og retspraksis er Kommissionen ikke forpligtet til at undersøge de individuelle foranstaltninger, der er tildelt på grundlag af en støtteordning. Det er tilstrækkeligt, at Kommissionen nøjes med at studere den omhandlede ordnings egenskaber ved bedømmelsen af, om ordningen på grund af dens bestemmelser medfører en mærkbar fordel for støttemodtagerne i forhold til deres konkurrenter og især ville kunne gavne virksomheder, der deltager i samhandelen mellem medlemsstaterne (jf. Domstolens dom i sagen Tyskland mod Kommissionen, nævnt i præmis 78 ovenfor, præmis 18, og dommen i sagen Italien mod Kommissionen, nævnt i præmis 42 ovenfor, præmis 89).
Selv om den undersøgelse, som Kommissionen i det foreliggende tilfælde har gennemført i den anfægtede beslutning, er generel, for så vidt som den vedrører samtlige områder omfattet af de pågældende foranstaltninger, vedrører den imidlertid de virkninger, som disse foranstaltninger kan have på konkurrencen og samhandelen mellem medlemsstaterne. Den anfægtede beslutning skal ikke indeholde en undersøgelse af den støtte, der er tildelt i de individuelle tilfælde på grundlag af ordningen. Det fremgår under alle omstændigheder af sagens akter, at Kommissionen aldrig har modtaget de nødvendige oplysninger til gennemførelsen af en undersøgelse af de påståede støttemodtageres individuelle situation, hverken fra Den Italienske Republik eller fra de virksomheder, der har deltaget i den administrative procedure ved Kommissionen.
Det følger af ovenstående bemærkninger, at det fjerde anbringende skal forkastes.
Af alt det ovenstående følger, at Kommissionen bør frifindes i det hele.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Den Italienske Republik har tabt sagen, bør det pålægges denne at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer
RETTEN (Ottende Udvidede Afdeling):

1)
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.

2)
Den Italienske Republik bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.

Martins Ribeiro
Šváby
Papasavvas
Wahl
Dittrich
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 11. juni 2009.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.