CELEX: 61999CJ0033
Artikel 41 i samarbejdsaftalen EØF-Marokko
Artikel 3 i forordning (EØF) nr. 1408/71
Social sikring
Artikel 7 i forordning (EØF) nr. 1612/68
EF-traktatens artikel 48 og 52 (efter ændring nu artikel 39 EF og 43 EF)
Fri bevægelighed for personer
Forbud mod forskelsbehandling
Modtagere af invalidepension, som ikke længere har bopæl i den kompetente medlemsstat
Ændring af lovgivning om uddannelsesstøtte

Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 28. januar 1999, indgået til Domstolen den 8. februar 1999, har Arrondissementsrechtbank te Amsterdam i medfør af EF-traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF) forelagt fire præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 41 i samarbejdsaftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Kongeriget Marokko, undertegnet i Rabat den 27. april 1976 og godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets forordning (EØF) nr. 2211/78 af 26. september 1978 (EFT L 264, s. 1, herefter »samarbejdsaftalen«), af artikel 3 i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EØF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6), som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 1247/92 af 30. april 1992 (EFT L 136, s. 1, herefter »forordning nr. 1408/71«), af artikel 7 i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet (EFT 1968 II, s. 467), samt af EF-traktatens artikel 48 og 52 (efter ændring nu artikel 39 EF og 43 EF).
2 De to første spørgsmål, som vedrører fortolkningen af samarbejdsaftalens artikel 41, er blevet rejst i forbindelse med en retssag mellem Hassan Fahmi, som er marokkansk statsborger, og Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank (den sociale sikringsinstitution, herefter »SVB«) vedrørende sidstnævntes afslag på at udbetale ham børnetilskud for fjerde kvartal 1996.
3 Tredje og fjerde spørgsmål, som vedrører fortolkningen af artikel 3 i forordning nr. 1408/71, af artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1612/68 og af traktatens artikel 48 og 52, er blevet rejst i forbindelse med en retssag mellem M. Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado, som er spansk statsborger, og SVB, vedrørende sidstnævntes afslag på at udbetale hende børnetilskud for fjerde kvartal 1996 og for første kvartal 1997.
Relevante retsregler
Fællesskabsretten
4 Samarbejdsaftalens artikel 41 bestemmer:
»1. Med forbehold af bestemmelserne i de følgende stykker skal der over for arbejdstagere med marokkansk statsborgerskab og medlemmer af deres familie, der bor hos dem, anvendes en social sikringsordning, som udelukker enhver forskelsbehandling på grund af nationalitet i forhold til statsborgere i de medlemsstater, hvor de er beskæftiget.
[...]
3. Disse arbejdstagere oppebærer familieydelser for de medlemmer af deres familie, som bor inden for Fællesskabet.
4. Disse arbejdstagere har ret til fri overførsel til Marokko af pensioner, aldersrenter, efterladtepensioner, erstatning for arbejdsulykker, erhvervssygdomme eller invaliditet som følge af arbejdsulykker eller erhvervssygdom til de kurser, som anvendes i medfør af den eller de pågældende debitormedlemsstaters lovgivning.
[...]«
5 Artikel 1 i forordning nr. 1408/71 bestemmer:
»I denne forordning:
[...]
u) i) betyder udtrykket 'familieydelser' alle natural- eller kontantydelser, der tager sigte på udligning af forsørgerbyrder inden for rammerne af en lovgivning som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra h), dog med undtagelse af de i bilag II nævnte særlige ydelser i anledning af fødsel;
ii) betyder udtrykket 'børnetilskud' periodiske kontantydelser, såfremt ydelsen af disse udelukkende afhænger af antallet af familiemedlemmer og eventuelt af disses alder.«
6 Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 bestemmer:
»Personer, der er bosat på en medlemsstats område, og som er omfattet af denne forordning, har de samme pligter og rettigheder i henhold til en medlemsstats lovgivning som denne medlemsstats egne statsborgere, medmindre andet følger af særlige bestemmelser i denne forordning.«
7 Artikel 77 i forordning nr. 1408/71 bærer overskriften »Børn, der forsørges af pensionister eller rentemodtagere«. Heri bestemmes:
»1. Ved udtrykket 'ydelser' forstås i denne artikel børnetilskud til personer, der modtager pension eller rente i anledning af alderdom, invaliditet, arbejdsulykke eller erhvervssygdom, samt de til sådanne pensioner eller renter ydede børnetillæg, med undtagelse af tillæg, der ydes i henhold til forsikringen mod arbejdsulykker og erhvervssygdomme.
2. Ydelserne skal udredes efter følgende regler, uanset i hvilken medlemsstat pensionisten (rentemodtageren) eller børnene er bosat:
a) en person, der kun har ret til pension eller rente efter lovgivningen i én medlemsstat, modtager ydelserne efter lovgivningen i den medlemsstat, som er kompetent med hensyn til pensionen eller renten
[...]«
8 Artikel 7, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1612/68 bestemmer:
»1. En arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, må ikke på grund af sin nationalitet behandles anderledes på de øvrige medlemsstaters område end indenlandske arbejdstagere med hensyn til beskæftigelses- og arbejdsvilkår, navnlig for så vidt angår aflønning, afskedigelse og, i tilfælde af arbejdsløshed, genoptagelse af beskæftigelse i faget eller genansættelse.
2. Arbejdstageren nyder samme sociale og skattemæssige fordele som indenlandske arbejdstagere.«
Nationale retsregler
9 Før den 1. oktober 1986 havde den forsikrede i henhold til Algemene Kinderbijslagwet (den nederlandske lov om børnetilskud, herefter »AKW«) af 19. december 1962 ret til børnetilskud på de betingelser, der var fastsat i AKW's artikel 7, stk. 1, som havde følgende ordlyd:
»I henhold til bestemmelserne i nærværende lov har den forsikrede ret til børnetilskud for egne børn, for ægtefællens børn eller for adoptivbørn, som han har forsørger- eller underholdspligt over for, såfremt disse børn:
[...]
c) er fyldt 16 år og endnu ikke er fyldt 27 år og anvender hovedparten af den tid, der ellers kunne anvendes til arbejde, til studier eller til aktiviteter med relation til studier eller til erhvervsuddannelse eller til aktiviteter med relation til en erhvervsuddannelse, såfremt den sikrede for en væsentlig dels vedkommende sikrer deres underhold.«
10 AKW's artikel 7, stk. 1, blev med virkning fra den 1. oktober 1986 ændret ved Wet op de studiefinanciering (lov om uddannelsesstøtte, herefter »WSF«) af 24. april 1986. Hermed blev aldersgrænsen for at kunne modtage børnetilskud nedsat fra 27 år til 18 år. For så vidt angik studerende mellem 18 og 27 år havde WSF til formål at indføre en ret til uddannelsesstøtte, som skulle tilfalde de studerende selv. Målsætningerne bag denne nye støttemetode var navnlig at sikre de studerendes økonomiske uafhængighed fra deres forældre, ligebehandlingen af studerende på forskellige undervisningsniveauer, og styrkelsen af de for studerende gældende regler.
11 Den nye artikel 7, stk. 1, i AKW giver den sikrede person ret til børnetilskud:
»[...] for egne børn, ægtefællens børn eller adoptivbørn, som
a) endnu ikke er fyldt 16 år og hører til den pågældendes husstand
b) endnu ikke er fyldt 18 år og i væsentligt omfang forsørges af den forsikrede«.
12 De nye regler i AKW trådte imidlertid ikke alle i kraft omgående. For børn født før den 1. oktober 1986 blev der først ved WSF og derefter ved kapitel 4 i AKW indført en overgangsordning, som medførte, at retten til børnetilskud blev opretholdt for studerende børn mellem 18 og 27 år.
13 Denne overgangsordning blev ved lov af 21. december 1995 ændret med virkning fra den 1. januar 1996. Ifølge den nye overgangsordning blev retten til børnetilskud i henhold til AKW herefter kun opretholdt for studerende børn over 18 år, som allerede havde denne ret, men kun så længe de fulgte samme type undervisning som den, de fulgte pr. 1. oktober 1995.
14 I henhold til WSF's artikel 7 finder loven anvendelse på følgende personer, som er støtteberettigede:
»a) Studerende, der er nederlandske statsborgere.
b) Studerende, der ikke er nederlandske statsborgere, men som er bosiddende i Nederlandene, og som sidestilles med nederlandske studerende for så vidt angår uddannelsesstøtte i henhold til bestemmelserne i overenskomster, der er indgået med andre stater, eller i henhold til en beslutning, der er bindende for Nederlandene, og som er truffet af en folkeretlig organisation.
[...]«.
15 Støtten i henhold til WSF består af et grundbeløb, som er uafhængigt af forældrenes indkomst, og som er identisk for alle studerende i en bestemt type undervisning, samt et tillægsbeløb, hvis størrelse varierer alt efter forældrenes indkomst.
16 Som hovedregel - idet der gøres undtagelse for visse udenlandske uddannelsesinstitutioner, der sidestilles med nederlandske institutioner ved anvendelsen af WSF - giver kun en uddannelse ved en nederlandsk uddannelsesinstitution ret til uddannelsesstøtte.
Hovedsagerne
17 Hassan Fahmi og M. Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado blev begge, efter at have arbejdet i Nederlandene, ramt af uarbejdsdygtighed i dette land. De rejste derefter hjem til Marokko og Spanien, hvor de fortsat modtog ydelser i anledning af uarbejdsdygtighed. Disse ydelser gav dem ret til at oppebære børnetilskud i henhold til AKW for det barn, som de hver især forsørger.
18 Imidlertid afslog SVB at yde Hassan Fahmi og M. Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado børnetilskud, for den førstnævntes vedkommende for fjerde kvartal 1996, for sidstnævntes vedkommende for samme kvartal samt for første kvartal 1997. Disse afslag var begrundet med, at deres respektive børn begge var fyldt 18 år på de pågældende tidspunkter og ikke længere opfyldte betingelserne i den overgangsordning, som havde været i kraft siden den 1. januar 1996. Efter at Hassan Fahmi's søn og M. Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado's datter havde afsluttet deres gymnasieuddannelser i skoleåret 1995/1996 i henholdsvis Marokko og Spanien, påbegyndte de begge en videregående uddannelse fra året 1996/1997.
19 Hassan Fahmi og M. Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado indgav hver især klage over SVB's afslag. Sidstnævnte behandlede disse klager og afviste dem begge ved afgørelse af henholdsvis 26. marts og 7. maj 1997. Hassan Fahmi og M. Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado anlagde herefter sager til prøvelse af disse afgørelser for Arrondissementsrechtbank te Amsterdam.
20 Arrondissementsrechtbank te Amsterdam finder, at der - som følge af ændringen af AKW i forbindelse med indførelsen af WSF og som følge af de nationalitets- og bopælskriterier, som benyttes i WSF med hensyn til de studerende - er opstillet en sondring på grundlag af nationalitet. Denne sondring påvirker også den AKW-forsikrede selv dels, fordi AKW-forsikredes børn, som ikke er nederlandske statsborgere, i langt de fleste tilfælde er børn af forældre, som ikke er nederlandske statsborgere, dels fordi AKW-forsikredes børn, som studerer i udlandet, i de fleste tilfælde er børn af forældre, som selv har bopæl uden for Nederlandene. Ifølge den forelæggende ret kan ingen af formålene med den ved WSF indførte uddannelsesstøtte berettige en sådan sondring.
21 Da Arrondissementsrechtbank te Amsterdam fandt, at en fortolkning af fællesskabsretten var nødvendig for at afgøre de for denne indbragte sager, besluttede den at udsætte sagerne og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
- i Fahmi-sagen
»1) a) Skal artikel 41, stk. 1, i samarbejdsaftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Kongeriget Marokko fortolkes således, at marokkanske arbejdstagere kan påberåbe sig det i bestemmelsen opstillede forbud mod forskelsbehandling, når de ikke længere har bopæl på en EF-medlemsstats område?
b) Er samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 3, i bekræftende fald til hinder for, at marokkanske arbejdstagere, hvis børn har bopæl uden for Fællesskabet, påberåber sig samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1?
2) Såfremt en arbejdstager som sagsøgeren i denne sag kan påberåbe sig forbuddet mod forskelsbehandling i samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1, indebærer forbuddet da, at det ikke er tilladt at afskaffe retten til børnetilskud, når afskaffelsen af retten til ydelsen for AKW-forsikrede, som er nederlandske statsborgere eller har bopæl i Nederlandene, i langt flere tilfælde end for arbejdstagere som sagsøgeren erstattes af et andet krav på et tilskud (bl.a.) til udgifterne til underhold for børn, der er under uddannelse og er 18 år eller derover?«
-  i Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado-sagen:
»1) a) Er det ikke foreneligt med artikel 3 i forordning nr. 1408/71 eller med nogen anden bestemmelse i forordningen, at retten til børnetilskud for børn under uddannelse, som er 18 år eller derover, afskaffes, når det krav på ydelser, som træder i stedet for børnetilskuddet, i princippet kun kan gøres gældende af uddannelsessøgende, som er nederlandske statsborgere og følger en undervisning i Nederlandene?
b) Skal artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1612/68 fortolkes således, at det ikke er foreneligt med bestemmelsen at afskaffe retten til børnetilskud for børn under uddannelse, som er 18 år eller derover, når det krav på ydelser, som træder i stedet for børnetilskuddet, i princippet kun kan gøres gældende af uddannelsessøgende, som er nederlandske statsborgere og følger en undervisning i Nederlandene?
2) Skal EØF-traktatens artikel 48 eller 52 fortolkes således, at begrænsningen af retten til et offentligt tilskud til underhold for børn under uddannelse, der er 18 år eller derover, for vandrende arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende fra en anden medlemsstat end Nederlandene, som er flyttet til Nederlandene, eller for sådanne personers børn fører til, at der opstår en sådan hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed eller for retten til fri etablering, at den nævnte begrænsning ikke er forenelig dermed?«
Genstanden for de præjudicielle spørgsmål og formaliteten
22 Med de præjudicielle spørgsmål ønskes det nærmere bestemt i det væsentlige oplyst, om de forskellige fællesskabsretlige bestemmelser, som den forelæggende ret har henvist til, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at et børnetilskud som det ved AKW indførte ophæves for studerende mellem 18 og 27 år og erstattes af en ret til uddannelsesstøtte, som direkte tilfalder de studerende og som hovedregel kun tildeles de studerende, der er statsborgere i den pågældende medlemsstat eller har bopæl i denne, og som er optaget i en institution i denne medlemsstat, når en sådan ændring har til virkning, at personer, som befinder sig i en situation som sagsøgerne i hovedsagen, afskæres fra at modtage den ydelse, som er indført ved den førstnævnte lovgivning, uden at deres børn opnår ret til at modtage uddannelsesstøtte i henhold til den sidstnævnte lovgivning.
23 Derved antager den forelæggende ret tilsyneladende, at det er hele denne dobbelte lovgivningsproces - som indebærer en delvis ophævelse af en gældende lov og udstedelsen af en ny lov som erstatning for den første - som reelt skal bedømmes i relation til kravene i fællesskabsretten, snarere end at det skal undersøges, om AKW og WSF hver for sig er forenelige med fællesskabsretten.
24 Imidlertid må det konstateres, at den blotte omstændighed, at de pågældende to lovændringer indgår i en samlet reform af det nationale uddannelsesstøttessystem, ikke i sig selv - medmindre der foreligger særlige omstændigheder - kan danne grundlag for at antage, at de to lovgivninger skal betragtes samlet med henblik på undersøgelsen af, om de er forenelige med fællesskabsretten.
25 Således er medlemsstaterne beføjet til selv udforme deres sociale sikringsordninger, navnlig ved at fastlægge betingelserne for at få ret til ydelserne, idet de imidlertid skal overholde fællesskabsretten ved udøvelsen af denne kompetence (jf. bl.a. dom af 28.6.1978, sag 1/78, Kenny, Sml. s. 1489, præmis 16, af 24.4.1980, sag 110/79, Coonan, Sml. s. 1445, præmis 12, og af 28.4.1998, sag C-120/95, Decker, Sml. I, s. 1831, præmis 21, 22 og 23).
26 Følgelig skal der i forhold til hver af de to nationale lovgivninger foretages en separat fortolkning af de regler om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet, som den forelæggende ret har henvist til, og af samarbejdsaftalen.
27 Hvad angår AKW må det, som generaladvokaten har anført i punkt 27 i forslaget til afgørelse, konstateres, at den ved denne lovgivning indførte gradvise afskaffelse af børnetilskuddet for studerende mellem 18 og 27 år og uanset deres nationalitet ikke som sådan indebærer nogen tilsidesættelse af de regler om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet, som den forelæggende ret har henvist til, eller af samarbejdsaftalen.
28 Hvad i øvrigt angår spørgsmålet, om den forelæggende ret eventuelt savner kompetence til at træffe afgørelse vedrørende WSF, eller den omstændighed, at den sag, som verserer for denne ret, udelukkende er blevet anlagt på grundlag af AKW, samt den tvivl, som henholdsvis Kommissionen og den nederlandske regering har givet udtryk for vedrørende disse spørgsmål, skal det bemærkes, at det følger af fast praksis, at det udelukkende tilkommer den nationale ret, for hvem en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen (jf. bl.a. dom af 15.6.2000, sag C-302/98, Sehrer, Sml. I, s. 4585, præmis 20).
29 Hvad hovedsagerne angår er det på ingen måde åbenbart, at den fortolkning af fællesskabsretten, som den forelæggende ret har anmodet om - for så vidt som den snarere vedrører WSF end AKW - ville miste enhver forbindelse med realiteten i hovedsagerne eller disses genstand eller ville være uden betydning for deres udfald, hvorfor der ikke er grundlag for at afvise den forelæggende rets anmodning (jf. i denne retning bl.a. dom af 7.9.1999, sag C-355/97, Beck og Bergdorf, Sml. I, s. 4977, præmis 22, og af 5.12.2000, sag C-448/98, Guimont, Sml. I, s. 10663, præmis 22).
30 Under hensyn til ovenstående skal den forelæggende rets spørgsmål besvares således, at hverken samarbejdsaftalen, traktatens artikel 48, forordning nr. 1612/68 eller forordning nr. 1408/71 kan fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat gradvist ophæver en ydelse til studerende børn mellem 18 og 27 år, der forsørges, når en sådan ophævelse - som det er tilfældet med den i hovedsagerne omhandlede lovgivning - sker uden forskelsbehandling på grundlag af nationalitet.
31 For så vidt angår den ved WSF indførte ordning med uddannelsesstøtte er det nødvendigt at foretage en separat besvarelse af de præjudicielle spørgsmål, alt efter om de vedrører en situation som M. Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado's eller en situation som Hassan Fahmi's.
De præjudicielle spørgsmål i Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado-sagen
Første spørgsmål, litra a)
32 Med det første spørgsmål, litra a), ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 3 i forordning nr. 1408/71 eller enhver anden bestemmelse heri skal fortolkes således, at forordningen er til hinder for anvendelsen af en national lovgivning, hvorefter uddannelsesstøtten forbeholdes nationale studerende eller studerende, som sidestilles med disse som følge af, at de har bopæl på den medlemsstats område, som har indført denne støtte, idet begge grupper af studerende endvidere i princippet er forpligtet til at følge den undervisning, der udbydes i en institution, som er beliggende på denne stats område, såfremt det følger af disse betingelser, at børn af personer, der befinder sig i en situation som sagsøgeren i hovedsagen, udelukkes fra denne uddannelsesstøtte.
33 Med henblik på at besvare det således omformulerede spørgsmål skal det for det første bemærkes, at Domstolen tidligere vedrørende artikel 77 i forordning nr. 1408/71 har udtalt, at modtagere af pensioner eller af aldersrenter, som skal udredes i henhold til lovgivningen i en enkelt medlemsstat, og hvis modtagere er bosiddende på en anden medlemsstats område, ifølge denne bestemmelse alene har ret til udbetaling af børnetilskud, men derimod ikke til udbetaling af andre familieydelser (jf. dom af 27.9.1988, sag 313/86, Lenoir, Sml. s. 5391, præmis 10 og 11).
34 For det andet skal det understreges, at forordningens artikel 77 specifikt tilsigter at præcisere de betingelser, hvorunder pensionsmodtageren kan gøre krav på børnetilskud over for den medlemsstat, hvis lovgivning danner grundlag for udbetaling af pension til ham, og at denne bestemmelses anvendelsesområde udtrykkeligt er begrænset, idet den alene omtaler børnetilskud. Under disse betingelser kan hverken reglen om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, som er indeholdt i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, eller enhver anden bestemmelse i forordningen fortolkes således, at en pensionsmodtager, som er bosiddende uden for debitormedlemsstaten, for dennes regning kan oppebære andre ydelser til forsørgelsesberettigede børn end børnetilskud.
35 Som følge af ovenstående, og uden at det er nødvendigt at tage stilling til, om den ved WSF indførte uddannelsesstøtte kan betragtes som en familieydelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, litra u), nr. i), i forordning nr. 1408/71, kan det i den foreliggende sag blot konstateres, at den nævnte uddannelsesstøtte ikke kan betragtes som et børnetilskud i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordning nr. 1408/71, idet en sådan betegnelse ifølge forordningens artikel 1, litra u), nr. ii), er forbeholdt ydelser, som udelukkende afhænger af antallet af familiemedlemmer og eventuelt af disses alder.
36 På denne baggrund skal det første spørgsmål, litra a), besvares således, at såfremt modtageren af en pension, som skal udredes i henhold til lovgivningen i en enkelt medlemsstat, er bosiddende på en anden medlemsstats område, kan han hverken påberåbe sig artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 eller nogen anden bestemmelse heri med henblik på fra den medlemsstat, ifølge hvis lovgivning han oppebærer sin pension, at opnå en uddannelsesstøtte som den, der er indført ved WSF.
Første spørgsmål, litra b), og andet spørgsmål
37 Med første spørgsmål, litra b), og andet spørgsmål, som med fordel kan behandles sammen, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om dels artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1612/68, dels traktatens artikel 48 og 52 skal fortolkes således, at de er til hinder for anvendelsen af en national lovgivning, hvorefter uddannelsesstøtten forbeholdes nationale studerende eller studerende, som sidestilles med disse som følge af, at de har bopæl på den medlemsstats område, som har indført denne støtte, idet begge grupper studerende i princippet er forpligtet til at følge den undervisning, der udbydes i den institution, som er beliggende på denne stats område, såfremt det følger af disse betingelser, at børn af personer, der befinder sig i en situation som sagsøgeren i hovedsagen, udelukkes fra denne uddannelsesstøtte.
38 Med henblik på at besvare de således omformulerede spørgsmål bemærkes for det første, at traktatens artikel 52 ikke kan finde anvendelse i en sag som den, der er anlagt ved den forelæggende ret, eftersom M. Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado ikke har udnyttet den etableringsfrihed, som er sikret ved bestemmelsen. Eftersom det er åbenbart, at denne del af spørgsmålet ikke har nogen sammenhæng med genstanden for hovedsagen og er uden relevans for dens udfald, er det ufornødent at svare på det.
39 Hvad for det andet angår traktatens artikel 48 og forordning nr. 1612/68 skal det indledningsvis undersøges, om tvisten i hovedsagen er omfattet af anvendelsesområdet for disse bestemmelser, og særligt om M. Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado er en vandrende arbejdstager i disse bestemmelsers forstand.
40 I den forbindelse må det konstateres, at sagsøgeren i hovedsagen ganske vist har udøvet den ret til fri bevægelighed, som er fastsat i traktatens artikel 48, og at hun på det tidspunkt, hvor hun var beskæftiget som lønmodtager i Nederlandene, i denne egenskab var omfattet af såvel denne bestemmelses som forordning nr. 1612/68's anvendelsesområde.
41 I nærværende sag er spørgsmålet imidlertid, om sådanne bestemmelser kan fortolkes således, at de - med henblik på at anfægte en national lovgivning som WSF - kan påberåbes af en arbejdstager, som har afsluttet sin erhvervsmæssige beskæftigelse i værtsmedlemsstaten og er vendt tilbage til sin oprindelsesmedlemsstat.
42 I den forbindelse har Domstolen allerede udtalt, at når arbejdsforholdet er ophørt, mister den pågældende som udgangspunkt sin status som arbejdstager, idet der af denne status dog kan udspringe retsvirkninger efter arbejdsforholdets ophør (dom af 12.5.1998, sag C-85/96, Martínez Sala, Sml. I, s. 2691, præmis 32).
43 I nærværende sag kan det ikke - med hensyn til en vandrende arbejdstager, der som sagsøgeren i hovedsagen er ophørt med at være erhvervsaktiv og er rejst tilbage til sin oprindelsesmedlemsstat, hvori hendes børn også er bosiddende - hævdes, at betingelserne for i henhold til WSF at få tildelt den uddannelsesstøtte, som er beskrevet ovenfor i dommens præmis 38, kan hindre arbejdstagerens frie bevægelighed i henhold til traktatens artikel 48.
44 Hvad angår forordning nr. 1612/68 skal det indledningsvis bemærkes, at forordningens artikel 7, stk. 1, omhandler beskæftigelses- og arbejdsvilkår, navnlig for så vidt angår aflønning, afskedigelse og, i tilfælde af arbejdsløshed, genoptagelse af beskæftigelse i faget eller genansættelse, og at den ikke som sådan kan finde anvendelse i hovedsagen.
45 Derimod er det fast antaget, at artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68, som forbyder enhver forskelsbehandling mellem indenlandske arbejdstagere og vandrende arbejdstagere for så vidt angår sociale fordele, som udgangspunkt kan finde anvendelse, for så vidt som den ved WSF indførte uddannelsesstøtte udgør en sådan social fordel (jf. dom af 26.2.1992, sag C-3/90, Bernini, Sml. I, s. 1071, præmis 23, og af 8.6.1999, sag C-337/97, Meeusen, Sml. I, s. 3289). I den forstand skal det præjudicielle spørgsmål forstås således, at det henviser til denne sidstnævnte bestemmelse og ikke til artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1612/68.
46 Imidlertid skal det bemærkes, at en sådan bestemmelse ikke kan fortolkes således, at den sikrer bevarelsen af en social fordel som den ved WSF indførte uddannelsesstøtte til fordel for vandrende arbejdstagere, som har afsluttet deres beskæftigelse i værtsmedlemsstaten og er rejst tilbage til deres oprindelsesmedlemsstat.
47 I den forbindelse bemærkes, at det navnlig følger af den sammenhæng, bestemmelsen indgår i, samt af dens formål, at for så vidt som den sikrer adgangen uden forskelsbehandling til de sociale fordele, som tildeles af værtsmedlemsstaten, kan den som hovedregel, og medmindre der foreligger særlige omstændigheder (jf. bl.a. hertil dom af 27.11.1997, sag C-57/96, Meints, Sml. I, s. 6689, som vedrørte en godtgørelse, der tildeltes på betingelse af, at et arbejdsforhold kort forinden var ophørt, og som indholdsmæssigt var forbundet med modtagernes objektive status som arbejdstagere), ikke udstrækkes til at omfatte arbejdstagere, som, efter at de har afsluttet deres erhvervsmæssige beskæftigelse i værtsmedlemsstaten, har besluttet sig for at vende tilbage til deres oprindelsesmedlemsstat.
48 Det bemærkes herved, at artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 henhører under forordningens afsnit II, med overskriften: »Udøvelse af beskæftigelse og ligestilling«.
49 Endvidere skal det bemærkes, at det udtrykkelig følger af artikel 7 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1251/70 af 29. juni 1970 om arbejdstageres ret til at blive boende på en medlemsstats område efter at have haft beskæftigelse dér (EFT 1970 II, s. 402), at retten til ligebehandling som fastsat i forordning nr. 1612/68 også gælder for vandrende arbejdstagere, som har afsluttet deres erhvervsmæssige beskæftigelse, når de har besluttet sig for at blive i værtsmedlemsstaten.
50 Med hensyn til formålene med den pågældende bestemmelse skal det navnlig bemærkes, at det i femte betragtning til forordning nr. 1612/68 præciseres, at »retten til fri bevægelighed forudsætter, for at den objektivt set kan udøves i frihed og værdighed, at [...] alle hindringer, der står i vejen for arbejdskraftens bevægelighed skal [...] fjernes, især med henblik på at arbejdstageren kan samles med sin familie i modtagerlandet og betingelserne for denne families integration i modtagerlandets miljø«.
51 Henset til de ovenstående betragtninger, og da der ikke foreligger særlige forhold, som danner grundlag for at fravige førnævnte hovedregel, skal den forelæggende rets spørgsmål besvares således, at en statsborger i en medlemsstat, som har udnyttet retten til fri bevægelighed i henhold til traktatens artikel 48, som har afsluttet sin erhvervsmæssige beskæftigelse i værtsmedlemsstaten og er rejst tilbage til sin oprindelsesmedlemsstat, hvor hans børn også er bosat, hverken kan påberåbe sig traktatens artikel 48 eller artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 med henblik på fra den medlemsstat, i hvilken han har været beskæftiget, at opnå en ret til uddannelsesstøtte for hans børn på samme betingelser som dem, denne medlemsstat anvender for sine egne statsborgere.
De præjudicielle spørgsmål i Fahmi-sagen
Første spørgsmål
52 Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om samarbejdsaftalens artikel 41 skal fortolkes således, at en marokkansk arbejdstager, som har afsluttet sin erhvervsmæssige beskæftigelse i værtsmedlemsstaten og er rejst tilbage til sit oprindelsesland, eller hans forsørgelsesberettigede børn, som selv har bopæl uden for Fællesskabet, kan påberåbe sig det princip om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet på området for social sikring, som er opstillet i denne bestemmelse, i forbindelse med en uddannelsesstøtte som den, der er indført ved WSF.
53 Modsat Hassan Fahmi finder Kommissionen, den nederlandske og den østrigske regering samt Det Forenede Kongeriges regering, at en marokkansk arbejdstager, som har afsluttet sin erhvervsmæssige beskæftigelse i en medlemsstat og er rejst tilbage til sit oprindelsesland, hvor han er bosiddende, ikke længere kan påberåbe sig samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1, som udelukker enhver forskelsbehandling på grundlag af nationalitet mellem marokkanske statsborgere og indenlandske statsborgere i den pågældende medlemsstat på området for social sikring.
54 Desuden finder Kommissionen og Det Forenede Kongeriges regering, at den ved WSF indførte uddannelsesstøtte ikke hører under området for social sikring, hvorfor samarbejdsaftalens artikel 41 ikke finder anvendelse på tvisten i hovedsagen.
55 Den nederlandske, den østrigske og den franske regering samt Det Forenede Kongeriges regering har videre gjort gældende, at det dels følger af samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 3, for så vidt som den begrænser den marokkanske arbejdstagers ret til familieydelser således, at den kun omfatter de af hans børn, som bor inden for Fællesskabet, dels af bestemmelsens stk. 4, som begrænser retten til at modtage visse ydelser uden for Fællesskabet til de heri angivne pensioner og aldersrenter, at marokkanske arbejdstagere, som har bopæl uden for Fællesskabet, ikke efter samarbejdsaftalen kan oppebære familieydelser for de medlemmer af deres familie, som bor uden for Fællesskabet.
56 Indledningsvis bemærkes, at det følger af Domstolens praksis dels, at samarbejdsaftalen har til formål at konsolidere den sociale situation for marokkanske arbejdstagere og deres familiemedlemmer, som bor hos dem i værtsmedlemsstaten (dom af 11.11.1999, sag C-179/98, Mesbah, Sml. I, s. 7955, præmis 36), dels, at hvad særligt angår familieydelser gælder forbuddet mod forskelsbehandling i aftalens artikel 41, stk. 1, kun med de begrænsninger, der er fastsat i artikel 41, stk. 3 (dom af 31.1.1991, sag C-18/90, Kziber, Sml. I, s. 199, præmis 18).
57 Uden at det er nødvendigt at tage stilling til den nøjagtige retlige kvalifikation - i relation til samarbejdsaftalen - af ydelser som dem, der udredes i henhold til WSF, er det her tilstrækkeligt at konstatere, at det følger af såvel ordlyden af artikel 41, stk. 1, og stk. 3, som af bestemmelsens ånd, at såfremt børn af en marokkansk arbejdstager ikke har bopæl i Fællesskabet, kan hverken arbejdstageren eller hans børn påberåbe sig det princip om forbud mod forskelsbehandling, som er opstillet i bestemmelsen, i forbindelse med ydelser som de i hovedsagen omhandlede.
58 Det første spørgsmål skal herefter besvares med, at samarbejdsaftalens artikel 41 skal fortolkes således, at såfremt forsørgede børn af en marokkansk arbejdstager ikke har bopæl i Fællesskabet, kan hverken den pågældende marokkanske arbejdstager eller hans børn påberåbe sig det princip om forbud mod forskelsbehandling, som bestemmelsen opstiller på det sociale område, i forbindelse med en uddannelsesstøtte som den, der er indført ved WSF.
Andet spørgsmål
59 Under hensyn til svaret på det første spørgsmål er det ufornødent at besvare det andet spørgsmål.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
60 De udgifter, der er afholdt af den nederlandske, den spanske, den franske, den østrigske regering samt af Det Forenede Kongeriges regering og af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgør et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Arrondissementsrechtbank te Amsterdam ved kendelse af 28. januar 1999, for ret:
1) Hverken samarbejdsaftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Kongeriget Marokko, undertegnet i Rabat den 27. april 1976 og godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets forordning (EØF) nr. 2211/78 af 26. september 1978, EF-traktatens artikel 48 (efter ændring nu artikel 39 EF), Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EØF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 1247/92 af 30. april 1992, eller Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet kan fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat gradvist ophæver en ydelse til studerende børn mellem 18 og 27 år, der forsørges, når en sådan ophævelse - som det er tilfældet med den i hovedsagerne omhandlede lovgivning - sker uden forskelsbehandling på grundlag af nationalitet.
2) Såfremt modtageren af en pension, som skal udredes i henhold til lovgivningen i en enkelt medlemsstat, er bosiddende på en anden medlemsstats område, kan han hverken påberåbe sig artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 2001/83, som ændret ved forordning nr. 1247/92, eller nogen anden bestemmelse heri med henblik på fra den medlemsstat, ifølge hvis lovgivning han oppebærer sin pension, at opnå en uddannelsesstøtte som den, der er indført ved Wet op de studiefinanciering (lov om uddannelsesstøtte).
3) En statsborger i en medlemsstat, som har udnyttet retten til fri bevægelighed i henhold til traktatens artikel 48, som har afsluttet sin erhvervsmæssige beskæftigelse i værtsmedlemsstaten og er rejst tilbage til sin oprindelsesmedlemsstat, hvor hans børn også er bosat, kan hverken påberåbe sig traktatens artikel 48 eller artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 med henblik på fra den medlemsstat, i hvilken han har været beskæftiget, at opnå en ret til uddannelsesstøtte for hans børn på samme betingelser som dem, denne medlemsstat anvender for sine egne statsborgere.
4) Artikel 41 i samarbejdsaftalen EØF-Marokko skal fortolkes således, at såfremt forsørgede børn af en marokkansk arbejdstager ikke har bopæl i Fællesskabet, kan hverken den pågældende marokkanske arbejdstager eller hans børn påberåbe sig det princip om forbud mod forskelsbehandling, som bestemmelsen opstiller på det sociale område, i forbindelse med en uddannelsesstøtte som den, der er indført ved Wet op de studiefinanciering.