CELEX: 62008CJ0442
Valsts pienākumu neizpilde
EEK un Ungārijas Asociācijas līgums
Pēcmuitošanas pārbaude
Izcelsmes noteikumu neievērošana
Eksportētājvalsts iestāžu lēmums
Pārsūdzība tiesā
Komisijas pārbaudes misija
Muitas nodokļi
Vēlāka nodokļu iekasēšana
Pašu resursi
Nodošana
Nokavējuma procenti

Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka neraugoties uz paziņojumu par savstarpēju administratīvo
sadarbību, ļaujot noilgt muitas prasījumiem, par vēlu samaksājot šajā saistībā maksājamos pašu resursus, kā arī atsakoties
maksāt piemērojamos nokavējuma procentus, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi Padomes 1989. gada 29. maija Regulas
(EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 155, 1. lpp.),
2., 6. un 9.–11. pantā, kā arī Padomes 2000. gada 22. maija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK,
Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 130, 1. lpp.), tādos pašos pantos paredzētos pienākumus.

Atbilstošās tiesību normas

EEK un Ungārijas Asociācijas līgums
Eiropas Līgums par asociācijas izveidošanu starp Eiropas Kopienām un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Ungārijas Republiku,
no otras puses, kas parakstīts Briselē 1991. gada 16. decembrī Eiropas Kopienu vārdā, tika noslēgts ar Padomes un Komisijas
1993. gada 13. decembra Lēmumu 93/742/Euratom, EOTK, EK (OV L 347, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “EEK un Ungārijas Asociācijas
līgums”). Šim nolīgumam pievienotā 4. protokola, kurā grozījumi izdarīti ar Asociācijas padomes, kas izveidota starp Eiropas
Kopienām un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Ungārijas Republiku, no otras puses, 1996. gada 28. decembra Lēmumu Nr. 3/96
(OV 1997, L 92, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “4. protokols”), 16. pantā, kura nosaukums ir “Vispārējās prasības”, ir šādi noteikumi:
“1. Ievedot Ungārijā Kopienas izcelsmes produktus un ievedot Kopienā Ungārijas izcelsmes produktus, piemēro šo līgumu, ja
iesniedz:
a)      pārvadājumu sertifikātu EUR.1, kura paraugs redzams III pielikumā;
[..].”
4. protokola 17. panta, kura nosaukums ir “Pārvadājumu sertifikāta EUR.1 izdošanas procedūra”, 1. un 5. punktā ir noteikts:
“1.      Pārvadājumu sertifikātu EUR.1 izdod eksportētājvalsts muitas iestādes pēc eksportētāja rakstiska pieteikuma vai, eksportētājam
uzņemoties atbildību, pēc tā pilnvarota pārstāvja rakstiska pieteikuma.
[..]
5.      Muitas iestādes, kas izdod sertifikātus EUR.1, veic visus vajadzīgos pasākumus, lai pārbaudītu produktu izcelsmes statusu
un atbilstību pārējām šā protokola prasībām. Šajā nolūkā tām ir tiesības prasīt jebkurus pierādījumus un veikt jebkādas eksportētāja
grāmatvedības pārbaudes vai citas pārbaudes, ko tās uzskata par lietderīgām. Muitas iestādēm, kas ir atbildīgas par EUR.1
sertifikāta izdošanu, ir pienākums arī atgādināt par to, lai 2. punktā minētās veidlapas būtu pareizi aizpildītas. Jo īpaši
tās pārbauda, vai izstrādājumu aprakstam atvēlētā vieta ir aizpildīta tā, lai nebūtu iespējami nekādi krāpnieciski papildinājumi.”
Minētā protokola 31. pantā, kura nosaukums ir “Savstarpējā palīdzība”, ir noteikts:
“Lai nodrošinātu šā protokola pareizu piemērošanu, Kopiena un Ungārija ar kompetento muitas pārvalžu starpniecību palīdz viena
otrai, pārbaudot sertifikātu EUR.1 vai faktūrrēķina deklarāciju autentiskumu, kā arī šajos dokumentos sniegtās informācijas
pareizību.”
4. protokola 32. pantā, kura nosaukums ir “Izcelsmes apliecinājuma pārbaude”, ir paredzēts:
“1.      Izcelsmes apliecinājumu pēcmuitošanas pārbaudi veic izlases kārtā vai gadījumos, kad importētājvalsts muitas iestādēm rodas
pamatotas šaubas par šādu dokumentu autentiskumu, attiecīgo produktu izcelsmes statusu vai citu šā protokola nosacījumu izpildi.
[..]
3.      Pārbaudi veic eksportētājvalsts muitas iestādes. Šajā nolūkā tām ir tiesības pieprasīt jebkurus pierādījumus un veikt jebkādas
eksportētāja pārskatu pārbaudes vai citas pārbaudes, ko tās uzskata par lietderīgām.
4.      Ja importētājvalsts muitas iestādes nolemj attiecīgajam produktam apturēt atvieglojumu režīma piešķiršanu, gaidot pārbaudes
rezultātus, tad tās importētājam piedāvā produktus laist apgrozībā, tomēr veicot visus piesardzības pasākumus, ko tās atzīst
par vajadzīgiem.
5.      Muitas iestādes, kas lūdz veikt pārbaudi, cik drīz vien iespējams tiek informētas par šīs pārbaudes rezultātiem. Šiem rezultātiem
skaidri jānorāda, vai dokumenti ir autentiski un vai attiecīgos produktus var uzskatīt par Kopienas, Ungārijas vai citas 4. pantā
minētās valsts izcelsmes produktiem, un vai tie atbilst citiem šajā protokolā paredzētajiem nosacījumiem.
6.      Ja pamatotu šaubu gadījumā desmit mēnešu laikā no pārbaudes pieprasījuma iesniegšanas dienas nav saņemta atbilde vai ja atbildē
nav pietiekamas informācijas, lai noteiktu attiecīgā dokumenta autentiskumu vai produktu īsto izcelsmi, pieprasījumu iesniegušās
muitas iestādes, izņemot ārkārtas gadījumus, noraida tiesības uz atvieglojumiem.”
Saskaņā ar 4. protokola 33. panta pirmo daļu, ja strīdus, kas rodas saistībā ar 32. pantā minētajām pārbaudēm, muitas iestādes,
kuras iesniegušas pieprasījumu veikt pārbaudi, un muitas iestādes, kuras atbild par šīs pārbaudes veikšanu, nevar atrisināt
vai ja šajos strīdos rodas jautājumi par šā protokola interpretāciju, tos nodod izskatīšanai Asociācijas komitejā.

Lēmums 94/728
No Padomes 1994. gada 31. oktobra Lēmuma 94/728/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 293, 9. lpp.) 2. panta
1. punkta izriet, ka Kopienas budžetā iekļautos pašu resursus veido tā sauktie “tradicionālie”, ko veido Kopīgā muitas tarifa
nodevas un citas nodevas, ko Kopienas iestādes noteikušas vai var noteikt attiecībā uz tirdzniecību ar valstīm, kas nav dalībvalstis
un muitas nodokļi par precēm, uz kurām attiecas Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līgums.
Saskaņā ar Lēmuma 94/728 2. panta 3. punktu:
“Iekasējot maksājumus, dalībvalstis patur 10 % no saskaņā ar 1. punkta a) un b) apakšpunktu samaksātajām summām.”
Atbilstoši Lēmuma 94/728 8. panta 1. punktam:
“Šī lēmuma 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minētos Kopienu pašu resursus dalībvalstis iekasē saskaņā ar savu normatīvo
un administratīvo aktu noteikumiem, ko vajadzības gadījumā pielāgo, lai tie atbilstu Kopienu noteikumos ietvertajām prasībām.
Komisija regulāri izskata valstu noteikumus, kurus dalībvalstis tai dara zināmus, iesniedz dalībvalstīm pielāgojumus, kurus
tā uzskata par vajadzīgiem, lai nodrošinātu minēto valstu noteikumu atbilstību Kopienu noteikumiem, un iesniedz ziņojumus
budžeta lēmējiestādēm. Dalībvalstis nodod Komisijas rīcībā 2. panta 1. punkta a)–d) apakšpunktā paredzētos resursus.”

Regulas Nr. 1552/89 un Nr. 1150/2000
Regulas Nr. 1552/89 preambulas otrajā apsvērumā, kurš ir līdzīgs Regulas Nr. 1150/2000 preambulas otrajam apsvērumam, ir paredzēts:
“tā kā Lēmuma 88/376/EK, Euratom [Padomes 1988. gada 24. jūnija Lēmums par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 185, 24. lpp.)]
2. pantā minētajiem pašu resursiem jābūt pieejamiem Kopienai pēc iespējas ar vislabākajiem nosacījumiem [..]”. [Neoficiāls
tulkojums]
Lai gan Regulā Nr. 1552/89 ir atsauce uz Lēmumu 88/376, bet Regulā Nr. 1150/2000 – uz Lēmumu 94/728, šo abu regulu 2., 6.,
9.–11. pants un 17. panta 1. punkts pēc būtības ir vienādi.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 2. pantu:
“1. Lai piemērotu šo regulu, Kopienu tiesības uz pašu resursiem, kas paredzēti Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. panta 1. punkta
a) un b) apakšpunktā, tiek atzītas, tiklīdz dalībvalsts kompetentais dienests parādniekiem paziņo parāda summu. Paziņojums
tiek sniegts, tiklīdz kļūst zināms parādnieks un tiklīdz kompetentās pārvaldes iestādes var aprēķināt nodokļa summu, ievērojot
visus Kopienas noteikumus, kas piemērojami šajā jautājumā.
2. 1. punktu piemēro tad, ja jāgroza paziņojums.”
Šī norma kopš 1996. gada 14. jūlija ir grozīta ar Padomes 1996. gada 8. jūlija Regulu (Euratom, EK) Nr. 1355/96 (OV L 175,
3. lpp.), un tās saturs ir pārņemts Regulas Nr. 1150/2000 2. pantā, kurā paredzēts:
“1. Šīs regulas piemērošanai Kopienas pašu resursu prasījumus, kas minēti Lēmuma 88/376/EK, Euratom 2. panta 1. punkta a) un
b) apakšpunktā, nosaka, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu iekļaušanu kontos un paziņošanu
debitoram.
1.a Diena, kas jāņem vērā 1. punktā paredzētajai noteikšanai, ir diena, kurā izdara ierakstu muitas noteikumos paredzētajās
norēķinu grāmatās.
[..]”
Regulas Nr. 1552/89 6. panta 1. un 2. punktā (tagad – Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 1. un 3. punkts) ir noteikts:
“1.      Pašu resursu kontus pārzina dalībvalsts kase vai dalībvalsts norīkota iestāde un tos sadala pa kontiem pēc resursu veida.
2.      a)     Prasījumus, kas noteikti saskaņā ar 2. pantu, ievērojot šā punkta b) apakšpunktu, ieraksta kontos vēlākais pirmajā darba dienā
pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti.
b)      Noteiktos prasījumus, kas nav ierakstīti šā punkta a) apakšpunktā minētajos kontos tādēļ, ka attiecīgās summas vēl nav piedzītas
un nav nekāda nodrošinājuma, a) apakšpunktā noteiktajā termiņā ieraksta atsevišķos kontos. Dalībvalstis var rīkoties tāpat,
ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var tikt mainīti.
[..]”
Atbilstoši Regulu Nr. 1552/89 un Nr. 1150/2000 9. panta 1. punktam:
“Saskaņā ar 10. pantā paredzēto kārtību dalībvalstis pašu resursus ieraksta kredītā kontā, ko Komisijas vārdā atver dalībvalsts
kasē vai iestādē, ko tā norīkojusi.
[..]”
10. panta 1. punktā attiecīgi Regulās Nr. 1552/89 un Nr. 1150/2000 ir noteikts:
“Pēc tam, kad, piemērojot [Lēmumu 88/376 un 94/728] 2. panta 3. punktu, kā iekasēšanas izmaksas atskaitīti 10 %, minētā lēmuma
2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minēto pašu resursu ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma,
kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar šīs regulas 2. pantu noteikts prasījums.
[..]”
Atbilstoši šo regulu 11. pantam:
“Par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai dalībvalstij jāmaksā procenti, kuru
likme atbilst par diviem punktiem paaugstinātai procentu likmei, kuru attiecīgās dalībvalsts valūtas tirgū piemēro valsts
īstermiņa kredīta operācijām, brīdī, kad beidzies termiņš. Par katru kavējuma mēnesi šo likmi palielina par 0,25 punktiem.
Palielināto likmi piemēro visam kavējuma periodam.”
Saskaņā ar šo regulu 17. panta 1. punktu:
“Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 2. pantu noteiktajiem prasījumiem atbilstošā
summa tiek nodota Komisijai, kā noteikts šajā regulā.”

Muitas kodekss
Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā
– “Muitas kodekss”) 78. panta 3. punktā ir paredzēts:
“Ja deklarācijas pārskatīšanas rezultātā vai pēcmuitas pārbaudē atklājas, ka attiecīgās muitas procedūras noteikumi ir piemēroti,
pamatojoties uz nepatiesu vai nepilnīgu informāciju, muitas dienesti saskaņā ar pastāvošajiem noteikumiem veic pasākumus,
kas nepieciešami, lai stāvokli izlabotu, ņemot vērā tiem pieejamo jauno informāciju.”
Saskaņā ar Muitas kodeksa 201. panta 1. punkta a) apakšpunktu ievedmuitas parāds rodas laižot brīvā apgrozībā ar ievedmuitas
nodokli apliekamās preces.
Muitas kodeksa 217. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
“Ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu [..] muitas dienesti aprēķina, tiklīdz
to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā (iegrāmatošana).”
Saskaņā ar Muitas kodeksa 220. panta 1. punktu:
“Ja muitas parāda rezultātā radusies muitas nodokļa summa nav iegrāmatota saskaņā ar 218. un 219. pantu vai iegrāmatota zemākā
apjomā nekā ir pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama
divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo
muitas nodokļa summu un noteikt parādnieku (vēlāka iegrāmatošana). Šis termiņš var tikt pagarināts saskaņā ar 219. pantu.”
Saskaņā ar Muitas kodeksa 221. pantu:
“1.      Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu parādniekam saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.
[..]
3.      Paziņošana parādniekam nav vajadzīga pēc triju gadu termiņa izbeigšanās, skaitot no muitas parāda rašanās dienas. [..]”
Muitas kodeksa 224. pantā ir paredzēts:
“Ja attiecīgās personas maksājamā nodokļa summa attiecas uz tādai muitas procedūrai deklarētām precēm, kura uzliek pienākumu
maksāt šādu nodokli, muitas dienesti pēc šādas personas lūguma ļauj tai atlikt šās summas maksāšanu 225., 226. un 227. pantā
noteiktajā kārtībā.”
Muitas kodeksa 236. pantā ir paredzēts:
“1.      Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi ir jāatmaksā, ja tiek konstatēts, ka to maksāšanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc
likuma nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.
Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atlaiž, ja tiek konstatēts, ka iegrāmatošanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma
nav bijusi maksājama vai kā tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.
Atmaksu vai atlaišanu neizdara, ja par pamatu tādas summas samaksai vai iegrāmatošanai, kura pēc likuma nav bijusi maksājama,
bijusi attiecīgās personas apzināta rīcība.
2.      Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atmaksā vai atlaiž, pamatojoties uz iesniegumu, kas attiecīgajai muitas iestādei iesniegts
triju gadu laikā no dienas, kad šo muitas nodokļu summa darīta zināma parādniekam.
Šo termiņu pagarina, ja attiecīgā persona sniedz pierādījumus, ka minētajā termiņā iesniegumu nav varējusi iesniegt neparedzamu
apstākļu vai nepārvaramas varas dēļ.
Ja šajā laikā muitas dienesti paši atklāj, ka pastāv kādi no 1. punkta pirmajā un otrajā daļā aprakstītajiem apstākļiem, tie
atmaksā vai atlaiž nodokli pēc savas ierosmes.”
Saskaņā ar Muitas kodeksa 244. pantu:
“Pārsūdzības iesniegšana neaptur apstrīdamā lēmuma īstenošanu.
Muitas dienesti tomēr pilnīgi vai daļēji pārtrauc šāda lēmuma īstenošanu, ja tiem ir pamats uzskatīt, ka apstrīdamais lēmums
neatbilst tiesību aktiem muitas jomā vai pastāv bažas, ka attiecīgajai personai var tikt nodarīts nelabojams kaitējums.
Ja apstrīdamais lēmums uzliek ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu maksājumu, šāda lēmuma īstenošanas atlikšana atkarīga no
nodrošinājuma esamības. Tomēr šādu nodrošinājumu nepieprasa, ja šāda prasība, ņemot vērā parādnieka stāvokli, varētu radīt
nopietnus ekonomiskus vai sociālus sarežģījumus.”

Regula (EK) Nr. 515/97
Padomes 1997. gada 13. marta Regulas (EK) Nr. 515/97 par dalībvalstu pārvaldes iestāžu savstarpēju palīdzību un šo iestāžu
un Komisijas sadarbību, lai nodrošinātu muitas un lauksaimniecības tiesību aktu pareizu piemērošanu (OV L 82, 1. lpp.), III sadaļā
ir reglamentētas dalībvalstu muitas iestāžu attiecības ar Komisiju. Saskaņā ar šīs regulas 17. panta 2. punktu Komisija kompetentajām
iestādēm katrā dalībvalstī nosūta informāciju, kas palīdzētu ieviest muitas vai lauksaimniecības tiesību aktus, tiklīdz šāda
informācija tai ir pieejama.
Atbilstoši minētās regulas 20. panta 1. un 3. punktam, veicot Kopienas administratīvās un izziņas sadarbības darbības ārpuskopienas
valstīs, Komisija par šo darbību rezultātiem informē dalībvalstis.

Tiesvedības priekšvēsture
Kopš 1994. gada no Ungārijas Vācijā tika importēti
Suzuki
un
Subaru
markas transportlīdzekļi. Šis imports notika EEK un Ungārijas Asociācijas līgumā paredzētā preferenciālā tarifa režīma ievaros,
piemērojot 0 % likmi, pamatojoties uz pārvadājumu sertifikātu EUR.1, kas apliecina transportlīdzekļu Ungārijas izcelsmi.
Ar paziņojumu par savstarpēju administratīvu sadarbību, kas Vācijas iestādēm angļu valodā tika darīts zināms 1996. gada 13. jūnijā
un vācu valodā – 1996. gada 28. novembrī, Komisijas Krāpšanas apkarošanas birojs [
unité de coordination de la lutte antifraude
] (
UCLAF
) informēja attiecīgās iestādes par savām šaubām attiecībā uz izcelsmes noteikumu ievērošanu saistībā ar minēto importu.
UCLAF
tām lūdza pieprasīt Ungārijas iestādēm veikt attiecīgo izcelsmes apliecinājuma deklarāciju vēlāku pārbaudi, pieprasīt nodrošinājumu
vai muitas nodokļu samaksu un aizsākt juridiska rakstura darbības, kas aptur noilguma termiņus, kā arī saglabā iespēju [samaksu]
pieprasīt vēlāk. Tālāk Komisija pati veica vēl citas pārbaudes, tostarp arī pārbaudes misiju Ungārijā.
Ar 1998. gada 26. jūnija paziņojumu par savstarpēju administratīvu sadarbību
UCLAF
“informēja dalībvalstis, ka Ungārijas iestāde 1998. gada jūnijā ir informējusi Komisiju par Ungārijā veikto pārbaužu rezultātiem
saistībā ar transportlīdzekļu [
Magyar Suzuki rt
, turpmāk tekstā – “
Magyar Suzuki
”], kas tiek eksportēti Kopienā, pamatojoties uz sertifikātu EUR.1, statusu”. Minētā iestāde “konstatēja, ka 58 006 transportlīdzekļiem
[..] nav Ungārijas izcelsmes statusa, līdz ar to tiem nepamatoti tika piešķirts sertifikāts EUR.1”. No šī paziņojuma pielikuma
izriet, ka, runājot par Vācijā veikto importu, saistībā ar 14 440
Suzuki
markas transportlīdzekļiem un 4683
Subaru
markas transportlīdzekļiem, tātad kopā 19 123 transportlīdzekļiem, nav ievēroti izcelsmes noteikumi.
Šajā pašā paziņojumā
UCLAF
precizēja, ka tā rīcībā ir “pierādījumi, kas iegūti veicot Kopienas sadarbības darbības”, kā arī “Ungārijas Vispārējās muitas
direkcijas oficiālā atbilde ar papildu pierādījumiem (elektroniskie dati un dokumenti)”, un turklāt norādīja, ka dalībvalstis,
“kas pieprasījušas sertifikātu EUR.1 pēcmuitošanas pārbaudi [4. protokola] ietvaros, atbildes uz tās interesējošiem jautājumiem
saņems tiešā veidā”.

UCLAF
arī paziņoja 14 dalībvalstīm, kuras skar šis imports, ka tām tiks nosūtīta “1998. gada jūnija vēstules kopija, ieskaitot visus
elektroniskos datus un pievienotos dokumentus”, “sarakstes ar Ungārijas Muitas direkciju tulkojumi” un “elektroniskie dati
un katras valsts veikto darbību kopsavilkumi, ko sagatavojis
UCLAF
, pamatojoties uz Ungārijas oriģinālajiem datiem”.

UCLAF
nosūtīja minētos dokumentus un elektroniskos datus ar vēstuli, kuras angļu valodas versija Vācijas iestādēm tika nosūtīta
1998. gada 13. jūlijā un tulkojums vācu valodā – 1998. gada 18. augustā. Tika nosūtīta arī 1998. gada 26. maija vēstule, kurā
Ungārijas iestādes informēja
UCLAF
par savu pārbaužu rezultātiem, kā arī dokumenti un elektroniskie dati, kuros norādīti tie transportlīdzekļi, saistībā ar
kuriem nebija tikuši ievēroti izcelsmes noteikumi.
No 1998. gada 26. maija vēstules izriet, ka Ungārijas iestādes 1998. gada 15. maijā bija pabeigušas pārbaudi attiecībā uz
Magyar Suzuki
ražoto transportlīdzekļu izcelsmi, kā arī attiecībā uz sertifikātos EUR.1 iekļautajiem datiem. Pārbaudes beigās šīs iestādes
konstatēja, ka attiecībā uz vienu daļu no importētajiem transportlīdzekļiem nav ievēroti izcelsmes noteikumi. Tomēr minētās
iestādes norādīja, ka
Magyar Suzuki
ir uzsākusi tiesvedību saistībā ar izcelsmes noteikumu piemērošanu. Turklāt Ungārijas iestādes paskaidroja, ka dalībvalstis,
kuras ir pieprasījušas sertifikātu EUR.1 pēcmuitošanas pārbaudi, pamatojoties uz 4. protokolu, par šīs pārbaudes rezultātiem
tiks informētas tieši.
Pēc 1998. gada 18. augusta vēstules saņemšanas Vācijas Federatīvā Republika vairākkārt pieprasīja gala ziņojumu par Komisijas
pārbaudes uzdevumu Ungārijā. Šo ziņojumu tā saņēma 1999. gada 2. martā.
1999. gada 15. aprīlī Vācijas iestādes uzsāka muitas maksājumu iegrāmatošanu par tiem transportlīdzekļiem, saistībā ar kuriem
– saskaņā ar Ungārijas iestāžu viedokli – nebija ievēroti izcelsmes noteikumi. Tomēr pamatojoties uz trīs gadu termiņu, kas
saskaņā ar Muitas kodeksa 221. panta 3. punkta pirmo teikumu noteikts paziņošanai nodokļa parādniekam, pirms 1996. gada 15. aprīļa
ievestajiem transportlīdzekļiem nevarēja noteikt ievedmuitu. Pašu resursus par šo laika posmu nevarēja ne ierakstīt kontos,
ne arī nodot Komisijas rīcībā.
Ar savu 1999. gada 27. oktobra paziņojumu par savstarpēju administratīvu sadarbību Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai [
Office de Lutte anti-fraude
] (
OLAF
), kas ir
UCLAF
tiesību pārņēmējs kopš 1999. gada 1. jūnija, informēja dalībvalstis, ka Ungārijas iestādes 1999. gada 23. jūlijā pēc Ungārijas
kompetentās tiesas sprieduma paziņojušas Komisijai savu “jauno nostāju attiecībā uz [
Magyar Suzuki
] lietu”. Saskaņā ar šo jauno nostāju daļa no transportlīdzekļiem, saistībā ar kuriem Ungārijas iestādes iepriekš bija konstatējušas
izcelsmes noteikumu neievērošanu, tomēr bija jāuzskata par Ungārijas izcelsmes transportlīdzekļiem.
Šajā sakarā
OLAF
norādīja, ka
UCLAF
1998. gada jūlijā bija nosūtījis Ungārijas iestāžu rezultātus “par 1998. gada pirmajā ceturksnī kopīgi ar Kopienas misiju
veikto kopējo padziļināto pārbaudi,” kā arī 1999. gada februārī – “savu vispārējo ziņojumu par izmeklēšanu, kurā ietverts
[biroja] paša vērtējums un secinājumi, kas balstīti uz Ungārijā un ārpus Ungārijas ievāktajiem pierādījumiem” un kas atbilst
Ungārijas iestāžu secinājumiem.

OLAF
uzskatīja, ka “Ungārijas tiesu nolēmumi, kas pieņemti strīda starp Ungārijas muitu un Ungārijas eksportētāju ietvaros, nerada
nekādas juridiskās sekas attiecībā uz dalībvalstu muitas iestāžu pārbaudēm saistībā ar Kopienas saimniecisko darbību subjektu
importēto preču statusu”.

OLAF
apstrīdēja “vairākus gadus pēc pārbaužu sākuma un vairākus mēnešus pēc padziļinātās pārbaudes iesniegto jauno faktu pieņemamību”
un formāli noraidīja Ungārijas ražotāja argumentāciju, kā arī apstiprināja savu 1999. gada februāra ziņojumam par izmeklēšanu
pievienoto analīzi.
Līdz ar to
OLAF
īpaši aicināja dalībvalstis “uzsākt nodokļu piedzīšanu un balstīt savas prasības uz Kopienas 1999. gada februāra ziņojuma
secinājumiem”.
Tādējādi Vācijas iestādes atmaksāja ievedmuitas nodokli par transportlīdzekļiem, kuru Ungārijas izcelsmi bija apstiprinājušas
eksportētājas valsts iestādes, pamatojoties uz šīs valsts tiesas pieņemtajiem nolēmumiem.

Pirmstiesas procedūra
2000. gada maijā, veicot pašu resursu pārbaudi Vācijā, Komisijas pārstāvji konstatēja, ka Vācijas iestādes nav veikušas muitas
nodokļu vēlāku piedziņu nekavējoties pēc tam, kad Ungārijas iestādes bija atsaukušas izcelsmes apliecinājuma deklarācijas
saistībā ar attiecīgajiem importētajiem transportlīdzekļiem un tātad nebija samaksājušas pašu resursus.
Būtībā Vācijas iestādes pirmos pieprasījumus saistībā ar vēlāku nodokļu piedziņu attiecībā uz importu par laika posmu no 1996. gada
decembra līdz 1997. gada novembrim nosūtīja tikai 1999. gada 15. aprīlī un attiecībā uz importu par laika posmu no 1996. gada
aprīļa līdz šā paša gada novembrim – 1999. gada 20. aprīlī. Tā kā muitas parādam, kas radies saistībā ar importu līdz 1996. gada
15. aprīlim, jau bija iestājies noilgums, pašu resursi par šo laika posmu vairs netika noteikti.
2001. gada 14. septembra vēstulē minētās iestādes izskaidroja, ka ievedmuitas parādi, kuriem noilgums bija iestājies brīdī,
kad tika uzsākta vēlāka nodokļu piedziņa, netika konstatēti.
2003. gada 12. jūnija protokolā, kā arī savā 2003. gada 23. oktobra vēstulē Komisija apgalvoja, ka attiecīgās dalībvalstis,
tostarp arī Vācijas Federatīvā Republika, varēja noteikt parādnieku un nodokļu summu, kas bija jāsamaksā vēlākais līdz 1998. gada
18. augustam – datums, kurā tika nosūtīta pēdējā valodas versija dokumentiem un elektroniskajiem datiem saistībā ar 1998. gada
26. jūnija paziņojumu par savstarpējo administratīvo sadarbību. Līdz ar to dalībvalstīm, kuras netika rīkojušās trīs mēnešu
laikā sākot no šī datuma, bija pienākums pārskaitīt nodokļu summas, kas nebija samaksātas līdz 1998. gada 18. novembrim.
Komisija turklāt lūdza attiecīgajām dalībvalstīm sniegt papildu informāciju par attiecīgo ievedmuitas nodokli. Tā paziņoja,
ka tiks izsūtīts oficiāls pieprasījums. Visbeidzot tā norādīja, ka, veicot maksājumu paredzētajā termiņā, nokavējuma procenti
netiks aprēķināti.
Ar 2005. gada 30. marta vēstuli Vācijas Federatīvā Republika Komisijai paziņoja, ka attiecīgais ievedmuitas nodokļa apmērs
esot EUR 408 735,53.
Komisija pieprasīja šai dalībvalstij nodot tās rīcībā minēto summu divu mēnešu laikā un norādīja, ka nokavējuma procenti tiks
aprēķināti pēc minētās summas saņemšanas.
Ar 2005. gada 8. novembra vēstuli Vācijas Federatīvā Republika informēja Komisiju, ka attiecīgā summa tika samaksāta 2005. gada
31. oktobrī “ar nosacījumu, ka Tiesa pieņems Komisijas juridisko nostāju apstiprinošu lēmumu” tikai tādēļ, lai nebūtu jāmaksā
nokavējuma procenti.
Ar 2006. gada 13. jūnija vēstuli Vācijas Federatīvā Republika atteicās maksāt Komisijas noteikto nokavējuma procentu summu
EUR 571 011,21 apmērā un atkārtoja, ka tā apstrīd muitas parāda rašanos, kā arī pienākumu to atmaksāt.
Komisija ar 2006. gada 18. oktobra vēstuli uzsāka procedūru saistībā ar valsts pienākumu neizpildi saskaņā ar EKL 226. pantu
un nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai brīdinājuma vēstuli, aicinot to sniegt paskaidrojumus.
Tā kā Komisija nebija apmierināta ar 2007. gada 19. februārī saņemto atbildi, tā 2007. gada 29. jūnijā nosūtīja argumentētu
atzinumu, uz kuru šī dalībvalsts atbildēja ar 2007. gada 24. augusta vēstuli.
Tā kā šī atbilde Komisiju neapmierināja, tā nolēma celt šo prasību.

Par prasību

Lietas dalībnieku argumenti
Komisija būtībā pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai, ka tā nav iekasējusi attiecīgo muitas parādu, ka tā ir novēloti nodevusi
Komisijas rīcībā pašu resursus par šo laika posmu un ka tā ir atteikusies maksāt piemērojamos nokavējuma procentus.
Attiecībā uz novēlotu pašu resursu nodošanu Komisija atgādina, ka saskaņā ar Regulām Nr. 1552/89 un Nr. 1150/2000, kā arī
Muitas kodeksu dalībvalstīm ir pienākums atgūt pēc likuma maksājamās summas saistībā ar muitas parādu, kā arī noteikt un pārskaitīt
attiecīgos pašu resursus, līdz ko tām ir pieejama informācija, lai varētu noteikt nodokļa parādnieku un maksājamo nodokļu
apmēru.
Šajā gadījumā Vācijas iestādes ar 1998. gada 18. augusta vēstuli tika informētas par dažu izcelsmes apliecinājuma deklarāciju
atsaukšanu, līdz ar to kopā ar iepriekš nosūtītajām vēstulēm un dokumentiem to rīcībā bija visa nepieciešamā informācija,
lai piedzītu attiecīgo muitas parādu.
Vācijas Federatīvajai Republikai pirms trīs mēnešu termiņa beigām kopš minētās vēstules saņemšanas bija pienākums noteikt
pēc likuma maksājamās summas un paziņot tās nodokļa parādniekiem, kaut arī Ungārijā uzsāktās tiesvedības dēļ tai pagaidām
bija jāatsauc maksājums vai jāatmaksā saņemtās summas. Pašu resursi Kopienas kontos bija jāieraksta vēlākais līdz 1999. gada
20. janvārim.
Saistībā ar nokavējuma procentiem Komisija norāda, ka saskaņā ar Regulu Nr. 1552/89 un Nr. 1150/2000 11. pantu dalībvalstīm
ir pienākums samaksāt nokavējuma procentus, pat ja to bezdarbības dēļ pašu resursu prasījumu apmēru vairs nevar noteikt. Tātad
Vācijas Federatīvajai Republikai bija pienākums samaksāt nokavējuma procentus par periodu sākot no 1999. gada 20. janvāra
līdz 2005. gada 31. oktobrim, un šī dalībvalsts nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.
Pirmkārt, Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka šajā gadījumā ir piemērojami 4. protokola 32. panta 1. un 5. punkta noteikumi,
nevis Regulu Nr. 1552/89 un Nr. 1150/2000 noteikumi.
Pretēji minētā panta prasībām Ungārijas iestāžu pārbaužu rezultātos nebija skaidri norādīts, vai eksporta dokumentācija bija
autentiska un vai attiecīgā prece bija Ungārijas izcelsmes. Turklāt šīs iestādes minēja
Magyar Suzuki
ierosinātos tiesas procesus un paziņoja, ka vēlāk tiks nosūtīti pārbaudes gala rezultāti.
Otrkārt, Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka
UCLAF
ziņojums par izmeklēšanu ir saskaņā ar Regulu Nr. 515/97 veiktās misijas rezultāts. Tā kā Vācijas Federatīvā Republika bija
dalībvalsts, kas nepiedalījās šajā misijā, tai bija tiesības sagaidīt misijas ziņojumu, pirms tā uzsāk nodokļu piedziņu atbilstoši
4.5. punktam Komisijas vadlīnijās Kopienas misiju īstenošanai saskaņā ar Regulu Nr. 515/97 – vadlīnijas, atbilstoši kuru noteikumiem
pirms uzsākt jebkādas darbības pret importētājiem dalībvalstīm, kuras nepiedalās šādā misijā, jāpieprasa ziņojums par izmeklēšanu.
Turklāt savā 1999. gada 27. oktobra paziņojumā par savstarpējo administratīvo sadarbību
OLAF
pats aicināja dalībvalstis pamatot savas prasības uz šo ziņojumu par izmeklēšanu.
Treškārt, pamatojoties uz 2006. gada 9. februāra spriedumu apvienotajās lietās no C‑23/04 līdz C‑25/04
Sfakianakis
(Krājums, I‑1265. lpp., 21. punkts), Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka tai nebija atļauts iekasēt muitas nodokli,
pirms bija zināmi Ungārijā uzsākto tiesvedību rezultāti. Līdz ar to dažos gadījumos muitas parāda noilguma iestāšanās bija
neizbēgama.
Attiecībā uz nokavējuma procentiem Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka ņemot vērā faktu, ka nepastāv pienākums samaksāt
pašu resursus, šim papildu pienākumam nebija pamatojuma.
Pakārtoti šī dalībvalsts arī norāda uz Komisijas radīto tiesisko paļāvību par to, ka nebūs jāmaksā nokavējuma procenti, jo
Komisija 2003. gada 2. jūlija pašu resursu komitejas sanāksmes laikā izplatītajā dokumentā bija norādījusi, ka, “ja maksājums
tiks veikts noteiktajā termiņā, nokavējuma procenti netiks aprēķināti”.
Turklāt Vācijas Federatīvā Republika atzīst, ka, ņemot vērā, ka Regulā Nr. 1150/2000 šajā sakarā nav paredzēts nekāds konkrēts
noteikums, pēdējo termiņu ierakstīšanai kontā gadījumos, kad muitas parāda summa nav tikusi iekasēta, nosaka Komisija. Šajā
gadījumā Komisija termiņu, kurā pašu resursi nododami Komisijas rīcībā, bija noteikusi tikai ar 2003. gada 12. jūnija dokumentu.
Līdz ar to nokavējuma procentus varēja sākt aprēķināt tikai pēc šī termiņa beigām.

Tiesas vērtējums
Par pašu resursu nodošanu [Komisijas] rīcībā
Vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar 4. protokola 16. panta 1. punktu, ievedot Kopienā Ungārijas izcelsmes produktus, tiem
tiek piemērots atvieglojuma režīms, ja kā izcelsmes apliecinājums tiek iesniegts sertifikāts EUR.1.
Lai nodrošinātu minētā protokola noteikumu piemērošanu, ir paredzēta administratīvās sadarbības sistēma starp, no vienas puses,
Ungārijas iestādēm un, no otras puses, Kopienu iestādēm, kā arī dalībvalstu iestādēm.
Šīs sistēmas pamatā ir gan uzdevumu sadalījums, gan savstarpējā uzticēšanās attiecīgo dalībvalstu un Ungārijas Republikas
iestāžu starpā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Sfakianakis
, 21. punkts).
Šo uzdevumu sadalījumu ietvaros Ungārijas iestādes ir kompetentas pārbaudīt to produktu izcelsmes statusu, kuri nāk no Ungārijas.
Tā kā tām ir vieglāk tieši pārbaudīt faktus, kas saistīti ar attiecīgo preču izcelsmi, minētajām iestādēm saskaņā ar 4. protokola
17. panta 4. un 5. punktu un 32. panta 3. punktu ir pienākums pārbaudīt izcelsmes noteikumu ievērošanu, piešķirot sertifikātus
EUR.1, kā arī veicot pēcmuitošanas pārbaudi.
Ar 4. protokolu ieviestā administratīvās sadarbības sistēma tomēr var darboties tikai tad, ja importētājvalsts muitas administrācija
atzīst eksportētājvalsts muitas iestādes tiesiski sniegtos novērtējumus (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Sfakianakis
, 23. punkts).
Šajā sakarā importētājvalsts iestādēm, pirmkārt, ir jāatzīst preču pārvadājuma sertifikātu EUR.1, kas apliecina preču Ungārijas
izcelsmi, likumība (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Sfakianakis
, 37. punkts). Otrkārt, Ungārijas iestāžu veiktās pēcmuitošanas pārbaudes rezultāti ir saistoši importētājdalībvalsts iestādēm.
Tātad, ja Ungārijas iestādes pēc pēcmuitošanas pārbaudes saskaņā ar 4. protokola 32. panta 5. punktu skaidri bija norādījušas,
ka attiecīgos transportlīdzekļus nevarēja uzskatīt par Ungārijas izcelsmes precēm, un bija sniegušas arī importētājvalsts
iestādēm pietiekamu informāciju, lai tās varētu uzskatīt, ka attiecīgie sertifikāti ir atsaukti, importētājvalsts iestādēm
vairs nebija pienākuma attiecīgajām precēm piešķirt 4. protokola 16. panta 1. punktā paredzēto atvieglojuma režīmu.
Turklāt šādos apstākļos importētājdalībvalsts iestādēm saskaņā ar Regulām Nr. 1550/89 un Nr. 1150/2000, kā arī Muitas kodeksu
ir pienākums nodrošināt Kopienas pašu resursu ātru un efektīvu nodošanu un bez kavēšanās veikt vēlāku muitas nodokļu piedziņu,
un iegrāmatot pašu resursus par šo laika posmu.
Dalībvalstīm ir jānosaka Kopienu pašu resursu prasījuma tiesības, tiklīdz to iestādes var aprēķināt muitas parāda apmēru un
noteikt parādnieku (šajā ziņā skat. 2005. gada 15. novembra spriedumu lietā C‑392/02 Komisija/Dānija, Krājums, I‑9811. lpp.,
61. punkts). Minētajām dalībvalstīm līdz ar to ir pienākums atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 6. pantā paredzētajiem nosacījumiem
ierakstīt šos prasījumus kontos (skat. 2006. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑312/04 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑9923. lpp.,
61. punkts).
Šajā gadījumā Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, kā tas jau tika norādīts šī sprieduma 62. punktā, ka Ungārijas iestādes
nebija skaidri norādījušas faktu, ka ir konstatēta izcelsmes noteikumu neievērošana saistībā ar Vācijā importētajiem transportlīdzekļiem
un ka līdz ar to tai bija pienākums attiecīgajām precēm saglabāt preferenciālu tarifu.
Šādu argumentu nevar atbalstīt. Būtībā, kā jau tas tika norādīts šī sprieduma 35. punktā, pēc tam, kad bija pabeigta dažu
dalībvalstu, kā arī Komisijas pieprasītā pēcmuitošanas pārbaude, Ungārijas iestādes savā 1998. gada 26. maija vēstulē skaidri
norādīja, ka saistībā ar transportlīdzekļiem, kas importēti Vācijā un kas ierakstīti attiecīgajos dokumentos, nebija ievēroti
izcelsmes noteikumi un līdz ar to tās importētājdalībvalstij bija sniegušas pietiekamu informāciju, lai varētu uzskatīt, ka
attiecīgie sertifikāti ir atsaukti. Šāds bija galīgais secinājums, kas izrietēja no šīs vēstules.
Līdz ar to, kā ģenerāladvokāte to norādījusi savu secinājumu 64. punktā, jāatzīst, ka šajā gadījumā ar 4. protokola noteikumiem
nebija pretrunā tas, ka Vācijas iestādes atsakās no preferenciālā tarifa režīma piemērošanas attiecīgajām precēm.
Turklāt jākonstatē, ka, pamatojoties uz Ungārijas iestāžu sniegto informāciju, Vācijas iestādes varēja noteikt nodokļa parādniekus
un aprēķināt muitas parāda summu.
Saskaņā ar iepriekš minētajiem apsvērumiem jākonstatē, ka pēc Komisijas 1998. gada 18. augusta vēstules saņemšanas, kurā bija
ietverts gan Ungārijas iestāžu 1998. gada 26. maija vēstules tulkojums vācu valodā, gan arī attiecīgie dokumenti un elektroniskie
dati, Vācijas Federatīvajai Republikai bija pienākums Komisijas noteikto trīs mēnešu laikā veikt pēc likuma maksājamā ievedmuitas
nodokļa vēlāku iegrāmatošanu, kā arī paziņot šo summu nodokļa parādniekam.
Kā ģenerāladvokāte to norādījusi savu secinājumu 66. punktā, apstāklis, ka Komisija, nevis Vācijas iestādes Ungārijas iestādēm
lūdza veikt pārbaudi, nekādi neietekmē importētājvalsts iestāžu pienākumu ievērot minētās pārbaudes gala rezultātus. Kā Tiesa
to jau nospriedusi iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās
Sfakianakis
31. punktā, šo pārbaudi var veikt ne tikai pēc importētājvalsts iestāžu lūguma, bet arī pēc Komisijas dienestu pieprasījuma,
jo Komisijai saskaņā ar EKL 211. pantu jānodrošina EEK un Ungārijas Asociācijas līguma un tā protokolu pareiza piemērošana.
Turklāt pretēji tam, ko apgalvo Vācijas Federatīvā Republika, attiecīgā muitas nodokļa novēlotu nodošanu šajā gadījumā neattaisno
fakts, ka tika gaidīta papildu informācija no Ungārijas iestādēm vai galīgais nolēmums
Magyar Suzuki
ierosinātajos tiesas procesos Ungārijā un vēl jo mazāk gala ziņojums
UCLAF
veiktās paralēlās izmeklēšanas ietvaros.
Vispirms, kā to norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 67. punktā, ja Ungārijas iestādes savā 1998. gada 26. maija vēstulē
bija paziņojušas, ka tās individuāli sniegs atbildi dalībvalstīm, kuras pieprasījušas sertifikātu EUR.1 pēcmuitošanas pārbaudi
saskaņā ar 4. protokolu, un ir skaidrs, ka Vācijas iestādes nebija to valstu starpā, kas bija pieprasījušas, lai tiktu veikta
šāda pārbaude, Vācijas iestādes nevar apgalvot, ka tās gaida šādu atbildi.
Turklāt attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas argumentu, kas izriet no iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās
Sfakianakis
, saskaņā ar kuru tai nebija tiesības iekasēt muitas nodokli, pirms kļūst zināmi Ungārijā uzsākto tiesvedību rezultāti, ir
jānorāda, ka lieta, kurā pasludināts minētais spriedums, attiecās uz Grieķijas iestāžu veiktu vēlāku muitas nodokļu piedziņu
par 1995. gadā no Ungārijas importētajiem
Suzuki
markas transportlīdzekļiem. Šī piedziņa bija pamatota ar sertifikātu EUR.1 pēcmuitošanas pārbaudes, ko saskaņā ar 4. protokolu
veica Ungārijas iestādes, rezultātiem, kas tika pārskatīti pēc tam, kad Ungārijas tiesas bija pieņēmušas nolēmumus.
Šādā kontekstā Tiesa iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās
Sfakianakis
43. punktā ir noteikusi, ka EEK un Ungārijas Asociācijas līgumā noteiktās muitas nodokļu atcelšanas lietderīgas iedarbības
princips ir pretrunā administratīvajiem lēmumiem, ar ko uzliek pienākumu samaksāt muitas nodokļus un ko importētājvalsts muitas
iestādes ir pieņēmušas, pirms tām paziņoti to prasību izskatīšanas galīgie rezultāti, kas celtas par pēcmuitošanas pārbaudes
secinājumiem, ja eksportētājvalsts iestāžu sākotnējie lēmumi par sertifikātu EUR.1 izsniegšanu nav bijuši atsaukti vai atcelti.
Tomēr, kā arī to norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 56. un 57. punktā, pieņemot šo lēmumu, tika ņemts vērā fakts,
ka apvienoto lietu, kurā pasludināts iepriekš minētais spriedums
Sfakianakis
, ietvaros Grieķijas iestādēm nebija pietiekamas informācijas, lai varētu uzskatīt, ka attiecīgie sertifikāti EUR.1 nav atsaukti.
Būtībā no šī sprieduma 41. punkta izriet, ka Ungārijas iestādes bija īpaši norādījušas Grieķijas iestādēm, ka sertifikāti
EUR.1. saistībā ar transportlīdzekļiem, kuru ārvalsts izcelsmi formāli atzinusi ražotāja, ir atsaukti. Turpretī tās neko līdzīgu
nebija norādījušas saistībā ar sertifikātiem, kas ir strīda priekšmets, un, kā tas arī izriet no minētā sprieduma 11. punkta,
tās ir lūgušas Grieķijas kompetentās iestādes uzgaidīt kādu laiku, pirms piedzīt muitas nodokļus.
Jākonstatē, ka šī nav pamata lietas situācija. Būtībā Ungārijas iestādes savā 1998. gada 26. maija vēstulē bija skaidri norādījušas,
ka attiecīgos transportlīdzekļus nevar uzskatīt par Ungārijas izcelsmes precēm, un līdz ar to bija sniegušas importētājvalstij
pietiekamu informāciju, lai varētu uzskatīt, ka attiecīgie sertifikāti ir atsaukti. Tomēr, kā tas jau tika norādīts šī sprieduma
73. punktā, eksportētājvalsts iestāžu veiktās pēcmuitošanas pārbaudes rezultāti ir saistoši importētājvalsts iestādēm. Līdz
ar to, pretēji tam, ko norāda Vācijas Federatīvā Republika, fakts, ka Ungārijas iestādes ir arī informējušas par pēcmuitošanas
pārbaudes rezultātu pārsūdzību, neietekmē Vācijas iestāžu pienākumu iegrāmatot un paziņot attiecīgo muitas parādu, kā arī
noteikt attiecīgos pašu resursus.
Visbeidzot, tā kā Ungārijas iestāžu galīgais apstiprinājums faktam, ka nav ievēroti izcelsmes noteikumi, bija pietiekams pamatojums,
lai Vācijas iestādes uzsāktu attiecīgo muitas parāda piedziņu, šīs iestādes, lai attaisnotu novēlotu nodokļu piedziņu un attiecīgo
pašu resursu nodošanu, nevarēja atsaukties uz to, ka
UCLAF
vēl nav pieņēmis nostāju šajā jautājumā, un īpaši uz to, ka nav paziņots gala ziņojums par izmeklēšanu par
UCLAF
veikto misiju Ungārijā attiecībā uz šo pašu importu un ciešā saistībā ar Ungārijas iestāžu veikto pēcmuitošanas pārbaudi.
Turklāt Vācijas Federatīvās Republikas argumenti, saskaņā ar kuriem
OLAF
savā 1999. gada 27. oktobra paziņojumā par savstarpējo administratīvo sadarbību pats aicināja dalībvalstis pamatot savu rīcību
uz
UCLAF
ziņojumu par izmeklēšanu, nav atbalstāmi. Kā ģenerāladvokāte to norādījusi savu secinājumu 90. un 91. punktā, šī dalībvalsts,
formulējot savus argumentus, ir balstījusies uz šī ziņojuma šauru izpratni, neņemot vērā šī ziņojuma kontekstu.
Būtībā jāatgādina, ka pēc valsts tiesu pieņemtajiem nolēmumiem Ungārijas iestādes pārskatīja savu viedokli saistībā ar izcelsmes
noteikumu neievērošanu attiecībā uz eksportētajiem transportlīdzekļiem. Šādā kontekstā
OLAF
ar savu 1999. gada 27. oktobra paziņojumu par savstarpējo administratīvo sadarbību pauda savu neapmierinātību par šo iestāžu
viedokli un aicināja attiecīgās dalībvalstis turpināt attiecīgo muitas nodokļa piedziņu.
OLAF
atsaucās uz
UCLAF
veiktās pārbaudes rezultātiem, tikai lai pamatotu savu nostāju.
Turklāt jānorāda, ka attiecīgo muitas nodokļu piedziņa, ko veica Vācijas iestādes pēc tam, kad bija saņemti Ungārijas iestāžu
secinājumi, kuros konstatēta izcelsmes noteikumu neievērošana, nevarēja neatgriezeniski ietekmēt nodokļa parādnieku intereses.
Pirmkārt, muitas iestādēm saskaņā ar Muitas kodeksa 224.–230. pantu bija atļauts piešķirt nodokļa parādniekiem maksājumu iespējas.
Otrkārt, tiktāl, ciktāl tas attiecas uz gadījumiem, kad tiek noteikta muitas nodokļa summa, kas pēc likuma nav maksājama,
muitas iestādēm saskaņā ar Muitas kodeksa 236. pantu tā ir jāatmaksā. Šajā sakarā ir jāprecizē, ka šajā lietā Vācijas iestādes,
kas uzsāka piedziņu, pirms Ungārijas tiesas bija paziņojušas lēmumu un pirms eksportētājvalsts iestādes bija paziņojušas jauno
nostāju, ir veikušas tāda muitas nodokļa piedziņu, kas pēc likuma nebija maksājams.
Par nokavējuma procentiem
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka starp pienākumu noteikt Kopienu pašu resursus, pienākumu noteiktajos termiņos ierakstīt
tos Komisijas kontā un, visbeidzot, pienākumu maksāt nokavējuma procentus pastāv neatdalāma saite; nokavējuma procenti ir
maksājami neatkarīgi no iemesla, kādēļ šie resursi Komisijas kontā ir ierakstīti ar nokavējumu (skat. it īpaši 1989. gada
21. septembra spriedumu lietā 68/88 Komisija/Grieķija,
Recueil
, 2965. lpp., 17. punkts, un 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑363/00 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑5767. lpp., 43. un 44. punkts, kā arī 2009. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑150/07 Komisija/Portugāle, 62. punkts).
Saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 11. pantu par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus šīs regulas 9. panta 1. punktā minētajā
kontā, attiecīgajai dalībvalstij jāmaksā nokavējuma procenti, kurus piemēro visam kavējuma periodam (skat. 2005. gada 14. aprīļa
spriedumu lietā C‑460/01 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑2613. lpp., 91. punkts, un 2009. gada 19. marta spriedumu lietā C‑275/07
Komisija/Itālija, Krājums, I‑2005. lpp., 66. punkts).
Turklāt no minētā 11. panta formulējuma izriet, ka novēlota pašu resursu nodošana nav atkarīga no tāda Komisijas noteiktā
termiņa minēto resursu nodošanai, kas minēts šī sprieduma 67. punktā.
Tāpat ir arī jānoraida Vācijas Federatīvās Republikas arguments, saskaņā ar kuru tai ir likumīgs pamats uzskatīt, ka tai nav
jāmaksā nokavējuma procenti.
Būtībā, kā to arī ģenerāladvokāte norādījusi savu secinājumu 112.–114. punktā, ņemot vērā Regulas Nr. 1552/89 10. un 11. panta
skaidros un precīzos noteikumus, 2003. gada 12. jūnija sanāksmes protokola pārprotamo saturu, ievērojamo nokavējuma procentu
summu, kā arī šīs lietas priekšvēsturi, Vācijas Federatīvā Republika nevarēja uzskatīt, ka tā ir saņēmusi precīzu, beznosacījumu
un saskaņotu apliecinājumu, kurš var radīt tiesisku paļāvību.
No visa iepriekš minētā izriet, ka, neraugoties uz paziņojumu par savstarpēju administratīvo sadarbību, ļaujot noilgt muitas
prasījumiem un par vēlu samaksājot pašu resursus, kā arī atsakoties maksāt piemērojamos nokavējuma procentus, Vācijas Federatīvā
Republika nav izpildījusi Regulas Nr. 1552/89, kā arī Regulas Nr. 1150/2000 2., 6. un 9.–11. pantā paredzētos pienākumus.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest
Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež
Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
neraugoties uz paziņojumu par savstarpēju administratīvo sadarbību, ļaujot noilgt muitas prasījumiem, par vēlu samaksājot
pašu resursus, kā arī atsakoties maksāt piemērojamos nokavējuma procentus, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi Padomes
1989. gada 29. maija Regulas (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu
sistēmu, 2., 6. un 9.–11. pantā, kā arī Padomes 2000. gada 22. maija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu
94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu, tādos pašos pantos paredzētos pienākumus;
2)
Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.