CELEX: 62007CJ0071
Apeliacinis skundas
Pareigūnai
Atlyginimas
Pensija
Korekcinio koeficiento, apskaičiuoto pagal gyvenamosios vietos šalies vidutines pragyvenimo išlaidas, taikymas
Pereinamojo laikotarpio sistema, nustatyta Pareigūnų tarnybos nuostatus iš dalies keičiančiu reglamentu
Prieštaravimas dėl teisėtumo

Apeliaciniu skundu F. Campoli prašo panaikinti 2006 m. lapkričio 29 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Campoli prieš Komisiją
(
T-135/05, Rink. VT p. I-A-2-297 ir II-A-2-1527
, toliau – skundžiamas sprendimas) atmesti kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą jo ieškinį, kuriuo iš esmės buvo siekiama panaikinti 2004 m. gegužės-liepos mėn. jo pensijų lapelius tiek, kiek juose pirmą kartą neteisėtai pritaikytas, t. y. remiantis vidutinėmis pragyvenimo išlaidomis apelianto gyvenamosios vietos šalyje, o ne pragyvenimo išlaidomis šios šalies sostinėje, apskaičiuotas korekcinis koeficientas.
I —

Teisinis pagrindas
Iki 2004 m. gegužės mėn. 1 d. galiojusios Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų redakcijos (toliau – senieji Tarnybos nuostatai) 82 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje buvo numatyta, kad pensijoms taikomas Bendrijoms priklausančiai valstybei, kurioje pensijos gavėjas įrodo turįs gyvenamąją vietą, nustatytas korekcinis koeficientas.
Kadangi jokia speciali senųjų Tarnybos nuostatų nuostata nenustatė pensijoms taikomų korekcinių koeficientų skaičiavimo metodo, praktiškai joms buvo taikomi pagal šių Tarnybos nuostatų 64 straipsnio pirmąją pastraipą ir XI priedą dirbančių pareigūnų atlyginimams apskaičiuoti korekciniai koeficientai, t. y. taikant metodą, kuriuo, nepaisant pareigūnų darbo vietos, siekiama užtikrinti vienodą perkamąją galią. Šiuo metodu tipiniam pareigūnui siekta atspindėti vidutinį skirtumą tarp pragyvenimo išlaidų jo darbo vietos šalyje ir pragyvenimo išlaidų Briuselyje (Belgija) (toliau – „sostinės“ metodas). Pensininkų atžvilgiu buvo remiamasi pragyvenimo išlaidomis gyvenamosios vietos šalies sostinėje, palyginti su pragyvenimo išlaidomis Briuselyje.
2004 m. kovo 22 d. Tarybos reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 723/2004, iš dalies keičiantis Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatus ir kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygas (
OL L 124, p. 1
), iš esmės reformavo senuosius Tarnybos nuostatus. Viena iš šiuo reglamentu padarytų naujovių susijusi su pensijoms taikomų korekcinių koeficientų panaikinimu nuo 2004 m. gegužės 1 dienos.
Reglamento Nr. 723/2004 trisdešimtoje konstatuojamojoje dalyje pateikiami šie motyvai:
„Dėl gilesnės Europos Sąjungos integracijos ir pensininkų teisės laisvai rinktis gyvenamąją vietą Europos Sąjungoje pensijoms taikomų korekcinių koeficientų sistema paseno. Ši sistema taip pat sukėlė pensininkų gyvenamosios vietos kontrolės problemų, kurias reikėtų išspręsti. Dėl šių priežasčių minėtą sistemą reikėtų panaikinti, taikant atitinkamą pereinamąjį laikotarpį pensininkams ir pareigūnams, priimtiems į tarnybą prieš įsigaliojant šiam reglamentui“. (Pataisytas vertimas)
Todėl nuo 2004 m. gegužės 1 d. galiojančioje 82 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos ir 3 dalies redakcijoje numatyta, kad nei pensijoms, nei invalidumo pašalpoms netaikomas joks korekcinis koeficientas.
Šis korekcinių koeficientų panaikinimas netaikomas iki 2004 m. gegužės 1 d. į pensiją išėjusiems pareigūnams. Todėl naujųjų Tarnybos nuostatų XIII priedo 20 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa numato, kad šių pareigūnų pensijoms toliau taikomas korekcinis koeficientas, nustatytas valstybei narei, kurioje jie turi įrodymais patvirtintą nuolatinę gyvenamąją vietą.
Taip pat naujųjų Tarnybos nuostatų XIII priedo 20 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nustatyta taisyklė, pagal kurią mažiausias pensijoms taikomas korekcinis koeficientas yra 100 %.
Pagal naujųjų Tarnybos nuostatų XIII priedo 20 straipsnio 4 dalį su korekciniais koeficientais susijusi pereinamojo laikotarpio sistema taip pat taikoma invalidumo pašalpoms.
Pagal šią pereinamojo laikotarpio sistemą taikomi korekciniai koeficientai, remiantis naujųjų Tarnybos nuostatų XI priedo 1 straipsnio 3 dalies a punktu ir 3 straipsnio 5 dalies b punktu, nustatomi pagal vidutinį skirtumą tarp pragyvenimo išlaidų valstybėje narėje, kurioje gyvena atitinkamas pensininkas, ir pragyvenimo išlaidų Belgijoje (toliau – „šalies“ metodas), o „sostinės“ metodas ir toliau taikomas dirbančių pareigūnų atlyginimams.
Siekiant atitinkamiems pensininkams palengvinti perėjimą nuo „sostinės“ metodo prie naujojo „šalies“ metodo, „šalies“ metodas įgyvendinamas laipsniškai, per ketverių metų pereinamąjį laikotarpį. Dėl to naujųjų Tarnybos nuostatų XIII priedo 20 straipsnio 2 dalyje proporcingai paskirstyta pensijas sudaranti suma laikantis šio grafiko:
—
nuo 2004 m. gegužės 1 d.: 80 % pagal „sostinės“ metodą ir 20 % pagal „šalies“ metodą,
—
nuo 2005 m. gegužės 1 d.: 60 % pagal „sostinės“ metodą ir 40 % pagal „šalies“ metodą,
—
nuo 2006 m. gegužės 1 d.: 40 % pagal „sostinės“ metodą ir 60 % pagal „šalies“ metodą,
—
nuo 2007 m. gegužės 1 d.: 20 % pagal „sostinės“ metodą ir 80 % pagal „šalies“ metodą,
—
nuo 2008 m. gegužės 1 d.: 100 % pagal „šalies“ metodą.
Be to, naujųjų Tarnybos nuostatų XIII priedo 24 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa užtikrina iki 2004 m. gegužės 1 d. gautos grynosios pensijos nominaliąją sumą.
II —

Bylos aplinkybės
2003 m. vasario mėn. išėjęs į pensiją pagal senųjų Tarnybos nuostatų 53 ir 78 straipsnius apeliantas gavo invalidumo pensiją, kuriai, remiantis šių nuostatų 82 straipsniu, buvo taikomas korekcinis koeficientas, nustatytas šaliai, kurioje suinteresuotasis asmuo įrodė turįs gyvenamąją vietą, būtent Jungtinei Karalystei, nes jis gyveno Londone, kur įsigijo namą. Taigi nuo 2004 m. sausio 1 d. apelianto invalidumo pensijai buvo taikomas Jungtinei Karalystei nustatytas 139,6 % korekcinis koeficientas. Šis korekcinis koeficientas buvo apskaičiuotas pagal „sostinės“ metodą ir atspindėjo pragyvenimo išlaidų skirtumą tarp Londono ir Briuselio.
2004 m. gegužės 13 d. laišku Europos Bendrijų Komisijos Individualių išmokų administravimo ir mokėjimo biuras informavo apeliantą apie naujųjų Tarnybos nuostatų įsigaliojimo pasekmes jo teisėms į pensiją. Šiame laiške,
inter alia
, buvo nurodyta, kad apelianto teisės į pensiją nesikeičia, jeigu jo pensija nustatyta iki 2004 m. gegužės mėnesio.
Vis dėlto apeliantas pastebėjo, kad pagal naujuosius Tarnybos nuostatus jo tarnybinės pajamos sumažėjo, nes buvusių pareigūnų, gyvenančių Londone, pensijoms taikytas korekcinis koeficientas laipsniškai panaikinamas ir pakeičiamas nauju, už ankstesnįjį mažesniu korekciniu koeficientu.
Todėl 2004 m. rugpjūčio 20 d. apeliantas, remdamasis Tarnybos nuostatų 90 straipsniu, Paskyrimų tarnybai apskundė Komisijos sprendimą dėl 2004 m. gegužės-liepos mėn. pensijų lapelių. Jis teigė, kad, jo nuomone, nepagrįstai sumažinus jo teises į pensiją, ypač korekcinį koeficientą, buvo pažeisti keli bendrieji teisės principai. 2004 m. gruodžio 13 d. Sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) Komisija šį skundą atmetė.
III —

Skundžiamas sprendimas
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė apelianto ieškinį, kuriuo buvo siekiama panaikinti ginčijamą sprendimą kartu su suinteresuotojo asmens skunde ginčytu Paskyrimų tarnybos sprendimu, kuriuo nuo 2004 m. gegužės 1 d. pakeistas jo pensijai taikomas korekcinis koeficientas, namų ūkio išmoka bei vienkartinė pašalpa mokymuisi, bei pensijos lapelius tiek, kiek jie įgyvendina pastarąjį sprendimą nuo 2004 m. gegužės mėnesio.
Visų pirma Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad nepriimtini reikalavimai dėl namų ūkio išmokos ir vienkartinės pašalpos mokymuisi, nes jie nebuvo nurodyti apelianto skunde, taip pat reikalavimai, susiję su sprendimu dėl 2004 m. gegužės-birželio mėn. pensijų lapelių, nes nebuvo suinteresuotumo pareikšti ieškinį. Atvirkščiai, Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad buvo suinteresuotumas užginčyti 2004 m. liepos mėn. pensijos lapelį, nes pagal „sostinės“ metodą Jungtinėje Karalystėje paskirtų dirbti pareigūnų atlyginimams buvo nustatytas 142,7 % korekcinis koeficientas, taikytas šiam mėnesiui atgaline data, o apelianto pensijos suma pagal garantuotą nominaliąją sumą išliko nepakitusi ir tuo pačiu laikotarpiu buvo lygi sumai, gautai taikant 139,6 % korekcinį koeficientą.
Be to, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad nepagrįstos septynios prieštaravimo dėl naujųjų Tarnybos nuostatų XIII priedo 20 straipsnio teisėtumo, kuris buvo vienintelis apelianto nurodytas ieškinio pagrindas, dalys, atitinkamai susijusios su teisėtų lūkesčių apsaugos, teisinio saugumo, negaliojimo atgal, įgytų teisių, vienodo požiūrio, proporcingumo ir gero administravimo principų pažeidimu bei piktnaudžiavimu įgaliojimais ir nepakankama motyvacija.
Minėto pagrindo daliai, susijusiai su vienodo požiūrio principo pažeidimu, kurio Pirmosios instancijos teismo atliktas vertinimas ginčijamas šiame apeliaciniame skunde, pagrįsti buvo pateikti keturi argumentai.
Skundžiamo sprendimo 99–109 punktuose Pirmosios instancijos teismas atmetė pirmąjį apelianto argumentą, kad „šalies“ metodas iki 2004 m. gegužės 1 d. į pensiją išėjusių pareigūnų pensijoms taikomiems pereinamojo laikotarpio korekciniams koeficientams apskaičiuoti pažeidžia vienodo požiūrio principą, nes pagal šį naująjį metodą apskaičiuoti korekciniai koeficientai neužtikrina vienodos perkamosios galios visiems pensininkams. Visų pirma jis priminė savo išvadą 2003 m. vasario 26 d Sprendime
Drouvis prieš Komisiją
(
T-184/00, Rink. VT p. I-A-51 ir II-297
, 60 punktas), pagal kurią vienas korekcinis koeficientas šaliai gali būti tinkamas rodiklis, iš tikrųjų apytikriai atspindintis pragyvenimo išlaidas valstybėje narėje, ir tinkamai pasitarnauti tikslui, kuriuo siekiama užtikrinti vienodą požiūrį į pensininkus.
Taip pat Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad pakeisdamas „sostinės“ metodą „šalies“ metodu teisės aktų leidėjas neperžengė šioje srityje turimai diskrecijai įgyvendinti nustatytų ribų. Skundžiamo sprendimo 105 punkte jis būtent nurodė, kad atitinkamų pareigūnų atžvilgiu teisės aktų leidėjas turi teisę priimti nepalankesnes nei prieš tai galiojusios nuostatas, jeigu nustatomas pakankamos trukmės pereinamasis laikotarpis. Taip pat ši teisė negali būti apribota remiantis vienodos perkamosios galios principu, ypač todėl, kad pagal pereinamojo laikotarpio sistemą užtikrinama iki naujųjų Tarnybos nuostatų įsigaliojimo gautos grynosios pensijos nominalioji suma.
Skundžiamo sprendimo 110–115 punktuose Pirmosios instancijos teismas atmetė antrąjį apelianto argumentą dėl į pensiją išėjusių pareigūnų diskriminacijos dirbančių pareigūnų atžvilgiu, kuriems toliau taikomas „sostinės“ metodas, nurodydamas, kad šių dviejų pareigūnų grupių situacija objektyviai skiriasi.
Skundžiamo sprendimo 116–130 punktuose atmestas trečiasis apelianto argumentas, kuriuo norėta įrodyti, kad yra diskriminuojama, palyginti su Belgijoje gyvenančiais pareigūnais, nes jų pensijos nustatomos atsižvelgiant į pragyvenimo išlaidas Briuselyje, kaip sostinėje. Šiuo požiūriu Pirmosios instancijos teismas visų pirma konstatavo, kad pagal naujųjų Tarnybos nuostatų XI priedo kartu taikomas 1 straipsnio 3 dalies a punkto ii papunkčio bei 3 straipsnio 5 dalies b punkto nuostatas valstybėse narėse, išskyrus Belgijos Karalystę, mokamoms pensijoms taikomi korekciniai koeficientai nustatomi „palyginti su Belgija“, o naujoje pensijų sistemoje nėra jokios nuorodos, kuri leistų daryti išvadą, kad dėl korekcinio koeficiento, kuriuo atsižvelgiama į pragyvenimo išlaidas Briuselyje, kaip sostinėje, teisės aktų leidėjas norėjo suteikti pranašumą Belgijoje gyvenantiems pensininkams.
Skundžiamo sprendimo 120–123 punktuose jis taip pat nurodė, kad pereinant nuo „sostinės“ prie „šalies“ metodo ir jau taikant naująjį metodą nebuvo sumažinta nei „belgiškųjų“ bazinių pensijų suma, nei šiai sumai taikomas 100 % korekcinis koeficientas. Šiuo požiūriu per teismo posėdį Komisija nurodė, jog praktikoje statistikai padarė išvadą, kad metodas, kurį taikant palyginamas Briuselio ir kitos sostinės, pavyzdžiui, Londono, kainų skirtumas visų produktų, išskyrus nuomą, atžvilgiu, tinkamai atspindi kainų skirtumą tarp Belgijos ir Jungtinės Karalystės. Komisija patikslino, kad apskaičiuodami pensijoms taikomus korekcinius koeficientus statistikai lygina vidutines nuomos kainas aptariamoje šalyje ir Belgijoje. Tuo remiantis galima apskaičiuoti, kad „skirtumas tarp Briuselio ir Belgijos vidurkio yra 2 %“. Tačiau Belgijai nebuvo nustatytas 98 % korekcinis koeficientas.
Šiuo požiūriu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 124 punkte konstatavo, kad Komisijos pateikti paaiškinimai susiję su Europos Bendrijų statistikos tarnybos (Eurostato) atliktu naujosios pensijų sistemos įgyvendinimu, kuris užbaigiamas reglamentais, patikslinančiais pensijoms taikomus korekcinius koeficientus, o prieštaravimas dėl teisėtumo, kurį pateikė ieškovas, susijęs tik su naujųjų Tarnybos nuostatų XIII priedo 20 straipsniu. Tačiau Bendrijos teisės akto teisėtumas negali priklausyti nuo to, kaip šis aktas taikomas praktikoje. Skundžiamo sprendimo 125 punkte jis pridūrė, kad bet kuriuo atveju, jeigu Komisijos apibūdinta praktika sudarytų palankesnes sąlygas Belgijoje gyvenantiems pensininkams dėl to, kad jiems netaikomas naujasis „šalies“ metodas, reikia priminti, kad vienodo požiūrio principas turi būti suderinamas su lygybės principu, pagal kurį niekas negali remtis savo tikslams pažeidimu, padarytu kito asmens naudai.
Galiausiai skundžiamo sprendimo 131–140 punktuose Pirmosios instancijos teismas atmetė ketvirtąjį argumentą, kurį ieškovas grindė diskriminacija, palyginti su pensininkais, gyvenančiais vienoje iš „mažiau brangių“ valstybių narių, kuriose iki 2004 m. gegužės mėn. 1 d. taikytas mažesnis kaip 100 % korekcinis koeficientas, o naujoji pensijų sistema numatė mažiausią 100 % korekcinį koeficientą; taigi šie pensininkai, palyginti su realiomis pragyvenimo išlaidomis savo gyvenamojoje vietoje, gali pasinaudoti aiškiai didesniu korekciniu koeficientu.
Taigi skundžiamo sprendimo 132–135 punktuose Pirmosios instancijos teismas nustatė, jog šis argumentas yra nepriimtinas, nes ieškovas neįrodė, kad galėtų finansiškai palankiai pasinaudoti sprendimu, kuriuo pripažįstama, jog neteisėta „mažiau brangiose“ šalyse nuolat gyvenantiems asmenims mokamoms pensijoms taikyti mažiausią 100 % korekcinį koeficientą. Būtent jis nepatvirtino, kad tokioje valstybėje narėje gyvenantiems pensininkams duota tariama „finansinė dovana“ būtinai lemia, kad finansiškai atitinkamai nukenčia „brangioje“ valstybėje narėje gyvenantys pensininkai. Be to, kadangi Bendrijos pensijų sistema paremta ne pensijų fondo modeliu, o solidarumo principu, mažiausią 100 % korekcinį koeficientą nustatanti taisyklė teisine prasme nepraturtina nurodytų pensininkų kitų pensininkų grupės, kuriai priklauso ieškovas, sąskaita.
Skundžiamo sprendimo 136 punkte Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad bet kuriuo atveju nustatytas mažiausias 100 % korekcinis koeficientas negali būti laikomas aiškiai nepagrįstu ar netinkamu, nes ši taisyklė buvo numatyta norint kuo labiau priderinti pensijoms taikomus korekcinius koeficientus išlaikančią pereinamojo laikotarpio sistemą prie juos panaikinančios galutinės sistemos. Todėl minėta taisyklė daugelio valstybių narių ir atitinkamų pensininkų atžvilgiu tik pagreitina pensijoms taikomų korekcinių koeficientų panaikinimą.
IV —

Dėl apeliacinio skundo
Apeliaciniu skundu F. Campoli Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą,
—
patenkinti apelianto pirmojoje instancijoje pateiktus reikalavimus, pakeistus atsižvelgiant į jo prašymų dėl namų ūkio išmokos ir vienkartinės pašalpos mokymuisi nepriimtinumą, ir todėl panaikinti 2004 m. gruodžio 13 d. Paskyrimo tarnybos sprendimą atmesti jo skundą kartu su šiame skunde ginčytu Paskyrimo tarnybos sprendimu, kuriuo 2004 m. gegužės 1 d. buvo pakeistas jo pensijai taikomas korekcinis keoficientas, bei pensijos lapelius tiek, kiek jie įgyvendina pastarąjį sprendimą nuo 2004 m. gegužės mėnesio,
—
priteisti iš atsakovės visas bylinėjimosi išlaidas.
Komisija, kuri taip pat pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą, Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti apeliacinį skundą kaip nepriimtiną,
—
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, atmesti apeliacinį skundą kaip nepagrįstą,
—
priteisti iš F. Campoli visas bylinėjimosi išlaidas.
Europos Sąjungos Taryba Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti apeliacinį skundą kaip nepagrįstą,
—
priteisti iš F. Campoli bylinėjimosi išlaidas.
Apeliaciniu skundu apeliantas ginčija Pirmosios instancijos teismo atliktą pirmojo, trečiojo ir ketvirtojo argumentų, kuriais grindžiama ieškinio pagrindo dalis, susijusi su vienodo požiūrio principo pažeidimu, vertinimą. Grįsdamas apeliacinį skundą vieninteliu pagrindu, šiuo atžvilgiu apeliantas remiasi tuo, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė vienodo požiūrio, teisės į gynybą ir šalių lygybės prieš Bendrijos teismą principus, institucijoms tenkančią pareigą motyvuoti, suinteresuotumo pareikšti ieškinį, kai pateikiamas prieštaravimas dėl teisėtumo, sąvoką ir jam tenkančią pareigą motyvuoti.
Prieš pradedant nagrinėti šio apeliacinio skundo pagrįstumą, reikia nuspręsti dėl Komisijos pateikto priešpriešinio apeliacinio skundo, nes juo siekiama, kad apelianto pateiktas apeliacinis skundas būtų pripažintas nepriimtinu.
A —
Dėl priešpriešinio apeliacinio skundo
1. Šalių argumentai
Komisija mano, kad Pirmosios instancijos teismas savo iniciatyva turėjo pripažinti, jog pirmasis, trečiasis ir ketvirtasis argumentai, kuriais grindžiama ieškinio pagrindo dalis, susijusi su vienodo požiūrio principo pažeidimu, yra nepriimtini, nes jie nebuvo nurodyti ikiteisminėje stadijoje. Šiuo klausimu ji teigia, kad dėl šios dalies apeliantas ikiteisminiame skunde nurodė tik antrąjį argumentą, kuris grindžiamas pensininkų diskriminacija pareigūnų atžvilgiu, ir šis argumentas skyrėsi nuo vėliau nurodytų trijų argumentų.
Triplike Komisija patikslina, jog priešpriešiniu apeliaciniu skundu siekiama, kad apeliacinis skundas būtų pripažintas nepriimtinu, nes jis paremtas tik trimis nepriimtinais argumentais. Ji pažymi, kad net ir taip suformuluotas, jos priešpriešinio apeliacinio skundo objektas ne visai atitinka Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnio formuluotę, tačiau mano, kad Teisingumo Teismas bet kuriuo atveju pats turi nagrinėti klausimą, ar Pirmosios instancijos teismas, savo iniciatyva nepripažinęs, jog trys nagrinėjami argumentai yra nepriimtini, padarė teisės klaidą.
Apelianto nuomone, priešpriešinis apeliacinis skundas yra nepriimtinas, nes, priešingai nei reikalaujama pagal 56 straipsnį, Komisijos reikalavimai pirmojoje instancijoje buvo patenkinti. Visų pirma ji neprašė pripažinti ieškinio nepriimtinu, o Pirmosios instancijos teismas, atmesdamas ieškinį kaip nepagrįstą, visiškai patenkino jos reikalavimus. Be to, Komisija pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą, tačiau neprašė panaikinti skundžiamo sprendimo ar jo dalies.
Subsidiariai apeliantas mano, kad priešpriešinis apeliacinis skundas yra nepagrįstas. Iš tikrųjų nagrinėjami pirmasis, trečiasis ir ketvirtasis argumentai susiję su vienodo požiūrio principo pažeidimu, kuriuo jis rėmėsi savo skunde. Ginčijamame sprendime pati Komisija aiškiai nurodė, jog jos argumentais buvo kritikuojama, kad „šitaip „brangaus“ regiono gyventojams nesuteikiama tokia pati perkamoji galia, kokią turi „mažiau brangiuose“ regionuose gyvenantys asmenys“, ir kad „pensininkai negalės toliau turėti vienodos perkamosios galios pagal gyvenamąją vietą“. Pirmosios instancijos teismo posėdžio pranešime buvo aiškiai nurodyti keturi ieškovo argumentai, kuriais jis rėmėsi įrodinėdamas, kad pažeistas nediskriminavimo principas, tačiau Komisija nekritikavo nei šio pranešimo, nei šių argumentų priimtinumo.
2. Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnio antrąją pastraipą apeliacinį skundą gali paduoti bet kuri pagal visus savo reikalavimus arba jų dalį bylą pralaimėjusi šalis.
Kaip triplike teigia pati Komisija, skundžiamu sprendimu buvo patenkinti visi jos reikalavimai, pateikti Pirmosios instancijos teisme. Ypač reikia pastebėti, kad Pirmosios instancijos teisme Komisija nurodė, jog ieškovo prašymai dėl namų ūkio išmokos ir pašalpos mokymuisi yra nepriimtini, nes jie nebuvo nurodyti skunde, tačiau ji visai nesirėmė dalies, susijusios su vienodo požiūrio principo pažeidimu, nepriimtinumu.
Be to, kaip matyti iš Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio, kiekvienu apeliaciniu skundu turi būti siekiama panaikinti Pirmosios instancijos teismo sprendimą ar jo dalį, o panaikinimo atveju Teisingumo Teismas gali arba pats paskelbti galutinį sprendimą byloje, jei toje bylos stadijoje tai galima padaryti, arba grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui.
Tačiau šioje byloje Komisijos priešpriešiniu apeliaciniu skundu siekiama ne panaikinti skundžiamą sprendimą, bet pripažinti nepriimtinu apelianto pareikštą pagrindinį apeliacinį skundą.
Iš to matyti, kad minėtas priešpriešinis apeliacinis skundas turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
B —
Dėl pagrindinio apeliacinio skundo
1. Dėl Pirmosios instancijos teismo atlikto pirmojo argumento, susijusio su vienodo požiūrio principo pažeidimu dėl to, kad naujasis „šalies“ metodas neužtikrina vienodos perkamosios galios visiems pensininkams, vertinimo
a) Šalių argumentai
Apeliantas teigia, kad atmesdamas šį pirmąjį argumentą Pirmosios instancijos teismas pažeidė vienodo požiūrio principą ir Bendrijos teismui tenkančią pareigą motyvuoti. Iš tikrųjų skundžiamu sprendimu teisės aktų leidėjo turimai didelei diskrecijai būtų suteikta viršenybė prieš šį principą. Šiuo požiūriu minėto sprendimo 105 straipsnis yra lemiamas. Pakankamos trukmės pereinamasis laikotarpis, kurį pabrėžia Pirmosios instancijos teismas, yra svarbus nustatant, ar laikomasi teisinio saugumo, negaliojimo atgal ir įgytų teisių principų, bet nesusijęs su nagrinėjimu, ar vienodo požiūrio principo atžvilgiu priemonė yra teisėta.
Be to, apeliantas pabrėžia, kad pagal „šalies“ metodą nustatytas korekcinis koeficientas pažeidžia vienodo požiūrio principą tiek, kiek jis neleidžia bent jau apytikriai atspindėti pragyvenimo išlaidų šalies viduje ir taip prisidėti užtikrinant vienodą buvusių pareigūnų perkamąją galią. Iš tikrųjų sostinėje ar kituose „brangiuose“ miestuose ar regionuose gyvenantys pensininkai taikant naująjį metodą nubaudžiami ir negali padengti su jų gyvenamąja vieta susijusių išlaidų.
Komisijos nuomone, skundžiamo sprendimo 105 punkte tik daroma išvada dėl aptariamoje srityje teisės aktų leidėjo turimos diskrecijos. Šiame punkte Pirmosios instancijos teismas visų pirma nusprendė, kad nesant nepagrįsto ar aiškiai netinkamo atskyrimo, kuris peržengtų teisės aktų leidėjo turimą diskreciją, aptariamo metodo pakeitimas nepažeidžia vienodos perkamosios galios kaip savitos lygybės principo išraiškos, juo labiau kad pereinamojo laikotarpio sistema užtikrina nominaliąją grynosios pensijos sumą.
Taryba teigia, kad apeliantas painioja vienodo požiūrio principą su „vienodos perkamosios galios principu“. Iš tikrųjų skundžiamo sprendimo 105 punkte nėra bendros nuorodos į vienodo požiūrio principą, bet minimas „vienodos perkamosios galios principas“, kuris yra tik viena iš priemonių, galinčių užtikrinti vienodą požiūrį. Be to, kaip ir „sostinės“, „šalies“ metodas nepažeidžia vienodo požiūrio principo, taip pat neapriboja pensininkų judėjimo laisvės. Iš tiesų senoji sistema, kaip ir dabartinė, sudarė palankias sąlygas valstybės viduje pasirinkti vietas, kur pragyvenimas yra pigesnis, ir taip darė įtaką pasirenkant gyvenamąją vietą.
b) Teisingumo Teismo vertinimas
Kritikuodamas Pirmosios instancijos teismo atliktą vertinimą, susijusį su vienodo požiūrio principo pažeidimu, atsirandančiu dėl to, kad naujasis „šalies“ metodas neužtikrina vienodos perkamosios galios visiems pensininkams, apeliantas iš esmės siekia, kad būtų pripažinta, jog Pirmosios instancijos teismas klaidingai nusprendė, kad nustatant korekcinius koeficientus pereinamojo laikotarpio pensijų sistemai „sostinės“ metodą pakeisdamas „šalies“ metodu Bendrijos teisės aktų leidėjas neperžengė šioje srityje turimos diskrecijos ribų.
Norint įvertinti šių argumentų pagrįstumą, visų pirma reikia nustatyti, ar vieno korekcinio koeficiento šaliai, apskaičiuoto pagal „šalies“ metodą, taikymas pensijoms nepažeidžia vienodo požiūrio principo.
Šiuo klausimu reikia priminti, jog vienodo požiūrio arba nediskriminavimo principas reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (2006 m. sausio 10 d. Sprendimo
IATA ir ELFAA
,
C-344/04, Rink. p. I-403
, 95 punktas ir 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Lindorfer prieš Tarybą
,
C-227/04 P, Rink. p. I-6767
, 63 punktas).
Kalbant apie senųjų Tarnybos nuostatų straipsnius, reglamentuojančius korekcinio koeficiento taikymą pareigūnų atlyginimams ir pensijoms, pažymėtina, jog Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad negalima teigti, jog nuostata, kuria visiems į pensiją išėjusiems pareigūnams, nepaisant jų gyvenamosios vietos, siekiama išlaikyti vienodą perkamąją galią, yra nesuderinama su vienodo požiūrio principu (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Nutarties
Drouvis prieš Komisiją
, C-187/03 P, 25 ir 26 punktus bei nurodytą teismo praktiką).
Taigi, kaip skundžiamo sprendimo 99–101 punktuose teisingai pabrėžė Pirmosios instancijos teismas, jau vien dėl savo pobūdžio korekcinio koeficiento sistema negali užtikrinti visiškai vienodo požiūrio į buvusius pareigūnus, nes yra akivaizdu, jog neįmanoma atsižvelgti į pragyvenimo išlaidas ir jų skirtumus visose skirtingų valstybių narių vietovėse, kuriose pensininkai galėtų apsigyventi, bei kiekvienai iš šių vietovių taikyti specifinį korekcinį koeficientą. Tokiomis aplinkybėmis vienas korekcinis koeficientas šaliai gali būti tinkamas rodiklis, iš tikrųjų apytikriai atspindintis pragyvenimo išlaidas valstybėje narėje.
Kalbant apie metodą, kurį reikėtų pasirinkti apskaičiuojant tokį kiekvienai šaliai atskirą korekcinį koeficientą, yra akivaizdu, kaip savo išvados 69 ir 70 punktuose pastebėjo generalinis advokatas, kad nesvarbu, kokia sistema būtų pasirinkta, geriausiu atveju ja bus galima apytikriai ir pagrįstai įvertinti kiekvieno buvusio pareigūno realiąsias pragyvenimo išlaidas, o šiuo atžvilgiu tiek „sostinės“, tiek „šalies“ metodas turi ir privalumų, ir trūkumų.
Atsižvelgiant į tai, kad iš tikrųjų vienas korekcinis koeficientas šaliai yra apytikris, turi būti pripažinta, jog tikslas užtikrinti tam tikrą buvusių pareigūnų, gyvenančių skirtingose valstybėse narėse, vienodą perkamąją galią pasiekiamas, jei vienas korekcinis koeficientas nustatomas laikantis jo reprezentatyvų pobūdį užtikrinančių kriterijų. Taigi neginčijama, kad „šalies“ metodas atspindi pragyvenimo išlaidas valstybės viduje ne mažiau reprezentatyviai negu „sostinės“ metodas.
Kadangi dėl to „šalies“ metodas yra tinkamas apskaičiavimo būdas, kad kiek įmanoma būtų užtikrinta vienoda pensininkų perkamoji galia, Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos nuspręsdamas, jog nustatant korekcinius koeficientus pereinamojo laikotarpio pensijų sistemai „sostinės“ metodą pakeisdamas „šalies“ metodu Bendrijos teisės aktų leidėjas nepažeidė vienodo požiūrio principo.
Kalbant apie apelianto kritikuojamą skundžiamo sprendimo 105 punktą, reikia konstatuoti, kad jo argumentai yra nepagrįsti. Iš skundžiamo sprendimo 99–104 punktuose pateikto motyvavimo matyti, kad, priešingai nei teigia apeliantas, į klausimą, ar naujasis korekcinių koeficientų nustatymo metodas nepagrįstai ar aiškiai netinkamai atskiria siekiamo tikslo atžvilgiu, Pirmosios instancijos teismas iš esmės atsakė neigiamai. Atsakydamas jis jokiu būdu nenurodė, kad teisės aktų leidėjo įgaliojimus riboja tik pakankamos trukmės pereinamasis laikotarpis, kaip tuo remiasi apeliantas, bet, atvirkščiai, laikydamasis panašių į šio sprendimo 51–54 punktuose pateiktus motyvų, nagrinėjo klausimą, ar „sostinės“ metodą pakeisdamas „šalies“ metodu Bendrijos teisės aktų leidėjas pažeidė vienodo požiūrio principą. Taigi įvertinus visą ginčijamą punktą tokiomis aplinkybėmis paaiškėja, jog Pirmosios instancijos teismo motyvavimas nėra paremtas prielaida, kad pertvarkydamas pensijų sistemą Bendrijos teisės aktų leidėjas yra saistomas teisinio saugumo ir įgytų teisių principų, o ne vienodo požiūrio principo.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, apeliacinio skundo vienintelio pagrindo pirmoji dalis, susijusi su vienodo požiūrio principo ir Bendrijos teismui tenkančios pareigos motyvuoti pažeidimu, turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
2. Dėl Pirmosios instancijos teismo atlikto ketvirtojo argumento, susijusio su diskriminacija, palyginti su pensininkais, gyvenančiais vienoje iš „mažiau brangių“ valstybių narių, atsirandančia dėl nustatyto mažiausio 100 % korekcinio koeficiento, vertinimo
a) Šalių argumentai
Apeliantas teigia, kad, priešingai nei nuspręsta skundžiamo sprendimo 132–135 punktuose, jis yra suinteresuotas pareikšti ieškinį. Jis ginčija, kad toks suinteresuotumas galėtų atsirasti, tik jeigu „mažiau brangioje“ valstybėje narėje gyvenantys pensininkai praturtėtų „brangioje“ valstybėje narėje gyvenančių pensininkų sąskaita, ir pabrėžia, kad jo kritika paremta „vienodos perkamosios galios principo“ pažeidimu. Net jeigu reikėtų kelti klausimą dėl ryšio tarp vienai ir kitai pensininkų grupei sumokėtų išmokų, būtų konstatuota, kad išlaidos, atsirandančios dėl mažiausio 100 % korekcinio koeficiento taikymo, „kompensuojamos“ nustačius „šalies“ metodą.
Kalbėdamas apie skundžiamo sprendimo 136 punkte Pirmosios instancijos teismo padarytą išvadą, kad nustatytas mažiausias 100 % korekcinis koeficientas bet kuriuo atveju negali būti laikomas aiškiai nepagrįstu ar netinkamu, apeliantas teigia, kad vien rėmimasis teisės aktų leidėjo didele diskrecija ir siekiu priderinti pereinamojo laikotarpio sistemą prie galutinės sistemos, negali pateisinti šios išvados. Be to, „mažiau brangiose“ šalyse gyvenančių pensininkų atžvilgiu nebuvo nustatyta jokia pereinamojo laikotarpio sistema. Atskyrimas, atsirandantis dėl to, kad pagal mažiausią korekcinį koeficientą nustatančią taisyklę šie pensininkai gauna išmokas, labai viršijančias pragyvenimo išlaidas jų gyvenamojoje vietoje, negali būti objektyviai pateisinamas remiantis pereinamojo laikotarpio sistemos pobūdžiu ar savybėmis.
Komisija ir Taryba mano, kad Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, jog ieškovo argumentas yra nepriimtinas. Šiuo klausimu jos teigia, kad net jei Pirmosios instancijos teismas būtų pripažinęs šį argumentą pagrįstu, sumažėtų „mažiau brangiose“ valstybėse narėse gyvenančių pensininkų pensijos suma, o tai niekaip nepakeistų apelianto padėties. Subsidiariai jos tvirtina, kad teisės akto leidėjo pasirinkimas pensininkų, gyvenančių „mažiau brangiose“ valstybėse narėse, naudai daugelyje valstybių narių pereinamojo laikotarpio sistemą prilyginti galutinei sistemai, yra logiškas ir tinkamas. Taryba pabrėžia, kad šie pensininkai neturėjo teisėtų lūkesčių, kuriuos reikėtų apsaugoti, o tai paaiškina, kodėl jų atžvilgiu nebuvo reikalingos pereinamojo laikotarpio priemonės.
b) Teisingumo Teismo vertinimas
Skundžiamo sprendimo motyvų, kuriais remdamasis Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškovo argumentą dėl diskriminacijos, palyginti su pensininkais, gyvenančiais vienoje iš „mažiau brangių“ valstybių narių, kuri atsiranda dėl mažiausio 100 % korekcinio koeficiento nustatymo, kritika apima tiek Pirmosios instancijos teismo vertinimą dėl šio argumento priimtinumo, tiek jo nagrinėjimą iš esmės. Iš tikrųjų apeliantas nori įrodyti, kad, priešingai nei nusprendė Pirmosios instancijos teismas, šis argumentas yra priimtinas ir pagrįstas.
Prieš atsakant į šią kritiką reikia išnagrinėti Komisijos pateiktą prieštaravimą dėl priimtinumo. Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismas savo iniciatyva turėjo pripažinti argumentą nepriimtinu, nes ieškovas jį pateikė tik dublike vykstant procesui pirmojoje instancijoje, todėl tai yra naujas argumentas.
Šiuo požiūriu pakanka konstatuoti, kaip generalinis advokatas nurodė savo išvados 103 ir 104 punktuose, kad aptariamas argumentas, nors ir fragmentiškai, buvo nurodytas ieškinio paaiškinimuose, susijusiuose su piktnaudžiavimu įgaliojimais, proporcingumo principo bei pareigos motyvuoti pažeidimu. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką teisinis pagrindas, kuriuo praplečiamas anksčiau ieškinyje tiesiogiai arba numanomai nurodytas teisinis pagrindas, yra priimtinas (šiuo klausimu žr. 1983 m. gegužės 19 d. Sprendimo
Verros prieš Parlamentą
,
306/81, Rink. p. 1755
, 9 punktą ir 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimo
Alcon prieš VRDT
,
C-412/05 P, Rink. p. I-3569
, 38–40 punktus).
Kalbant apie apelianto kritikos pagrįstumą, visų pirma reikia išnagrinėti argumentus, pateiktus dėl skundžiamo sprendimo 136 punkto, kuriame nusprendęs, kad dėl to, jog ieškovas nėra suinteresuotas pareikšti ieškinį, aptariamas argumentas nėra priimtinas, Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad bet kuriuo atveju nustatytas mažiausias 100 % korekcinis koeficientas negali būti laikomas aiškiai nepagrįstu ar netinkamu, nes ši taisyklė buvo numatyta siekiant kiek įmanoma priderinti pensijoms taikomus korekcinius koeficientus išlaikančią pereinamojo laikotarpio sistemą prie juos panaikinančios galutinės sistemos. Iš tikrųjų tik tuo atveju, jeigu taip konstatuojant būtų padaryta teisės klaida, ši apelianto nurodyto teisinio pagrindo dalis būtų pagrįsta. Tačiau šiuo atveju taip nėra.
Taigi, kaip teisingai nurodė Pirmosios instancijos teismas, pereinamojo laikotarpio sistema nustatytas mažiausias 100 % korekcinis koeficientas tam tikriems pensininkams tik pagreitina korekcinių koeficientų panaikinimą, kurį numato galutinė sistema. Todėl į tai reikia atsižvelgti nagrinėjant, ar pereinamojo laikotarpio sistema neprieštarauja vienodo požiūrio principui.
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjo sprendimas reformuoti pensijų sistemą panaikinant joms taikomus korekcinius koeficientus neprieštarauja vienodo požiūrio principui. Nors korekcinių koeficientų sistema ir todėl tam tikra perkamosios galios pusiausvyra pagal pensininko gyvenamosios vietos valstybę narę paremta ankstesnė pensijų sistema buvo tinkama priemonė įgyvendinti minėtą principą, iš to negalima daryti išvados, kad bet kuri kita sistema su šiuo principu nesuderinama.
Iš tikrųjų, kaip teisingai nurodė Taryba, pensijų sistema, kuria siekiama nustatyti vienodą perkamąją galią, yra tik viena iš priemonių, galinčių užtikrinti vienodo požiūrio principo laikymąsi. Šio principo taip pat laikomasi, jeigu yra sistema, pagal kurią pensininkai už panašias įmokas gauna tokią pačią nominaliąją pensiją, o taip paprastai yra, kaip nurodė Komisija, kitų valstybių narių ir tarptautinių organizacijų pensijų sistemų atveju.
Kadangi galutine naująja pensijų sistema, kurią nustato naujieji Tarnybos nuostatai, jau nesiekiama užtikrinti pensininkų, nepaisant jų gyvenamosios vietos, vienodos perkamosios galios ir todėl ji neprieštarauja vienodo požiūrio principui, pereinamojo laikotarpio sistema, kuri tik pagreitina pensijos pagal „vieną“ sumą principo įgyvendinimą pensininkų, kuriems šis principas palankus, naudai, negali diskriminuoti.
Taigi reikia konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, jog apelianto argumentas, susijęs su diskriminacija, palyginti su pensininkais, gyvenančiais vienoje iš „mažiau brangių“ valstybių narių, kuri atsiranda dėl pagal pereinamojo laikotarpio sistemą nustatyto mažiausio 100 % korekcinio koeficiento, yra nepagrįstas. Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas neturi nuspręsti dėl prieštaravimo, kad, nesant apelianto suinteresuotumo pareikšti ieškinį, minėtas argumentas yra nepriimtinas.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, ši vienintelio teisinio pagrindo dalis, susijusi su vienodo požiūrio principo ir suinteresuotumo pareikšti ieškinį sąvokos pažeidimu, turi būti atmesta.
3. Dėl Pirmosios instancijos teismo atlikto trečiojo argumento, susijusio su diskriminacija, palyginti su Belgijoje gyvenančiais pensininkais, vertinimo
a) Šalių argumentai
Šiuo požiūriu apeliantas tvirtina, kad, priešingai nei numatyta skundžiamame sprendime, naujoji pensijų sistema susijusi su pragyvenimo išlaidomis Briuselyje. Naujųjų Tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsnyje numatyta, kad atlyginimai ir pensijos patikslinamos remiantis to paties priedo 1 straipsnyje nurodytais veiksniais, tarp kurių – pragyvenimo išlaidų Briuselyje kitimas (tarptautinis Briuselio indeksas). Tai, kad Belgijoje, kaip tai numato naujųjų Tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsnio 5 dalis, netaikomi jokie korekciniai koeficientai, reiškia, jog pensijoms
de facto
taikomas 100 % korekcinis koeficientas. Taigi Belgijoje gyvenančių pensininkų pajamos nustatomos atsižvelgiant tik į pragyvenimo išlaidas šios valstybės narės sostinėje Briuselyje.
Be to, apeliantas kritikuoja skundžiamo sprendimo motyvus, nurodytus tiek minėto sprendimo 124 punkte, pagal kuriuos „Bendrijos teisės akto teisėtumas negali priklausyti nuo to, kaip šis aktas taikomas praktikoje“, tiek jo 125 punkte, kuriame pateikiama nuoroda į teismo praktiką, kuria remiantis vienodo požiūrio principas turi būti suderinamas su teisėtumo principu, pagal kurį niekas negali savo tikslams remtis pažeidimu, padarytu kito asmens naudai. Šiuo požiūriu apeliantas remiasi vienodo požiūrio ir šalių lygybės prieš Bendrijos teismą, teisės į gynybą principų bei Bendrijos teismui ir institucijoms tenkančios pareigos motyvuoti pažeidimu.
Komisija ir Taryba daro nuorodą į Tarnybos nuostatų XI priedo 1 straipsnio 3 dalies a punkto ir 3 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos b punkto formuluotę ir pabrėžia, kad pirmasis iš šių straipsnių nurodo, jog Eurostatas apskaičiuoja ekonominius paritetus „palyginti su Belgija“. Todėl naujoji sistema visiškai nesusijusi su pragyvenimo išlaidomis Briuselyje. Praktinį pereinamojo laikotarpio sistemos įgyvendinimą numato Tarybos įgyvendinimo reglamentai, o Eurostatas juos tik taiko. Apeliantas negali ginčyti šių įgyvendinimo reglamentų remdamasis tik Reglamento Nr. 723/2004 neteisėtumu.
b) Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip nurodyta šio sprendimo 68 ir 69 punktuose bei skundžiamo sprendimo 136 punkte, pagal pereinamojo laikotarpio sistemą nustatytas mažiausias 100 % korekcinis koeficientas nepažeidžia vienodo požiūrio principo. Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad toks pažeidimas neatsiranda dėl Belgijoje gyvenantiems pensininkams teisiškai ar faktiškai taikomo 100 % korekcinio koeficiento.
Iš tikrųjų, net jeigu pagal „šalies“ metodą apskaičiuotos pragyvenimo išlaidos Belgijoje būtų mažesnės už išlaidas, kuriomis remiamasi apskaičiuojant bazinį darbo užmokestį ir todėl taikant ankstesnei pensijų sistemai būdingą logiką reikėjo nustatyti mažesnį kaip 100 % korekcinį koeficientą, pereinamojo laikotarpio sistema nėra diskriminuojanti dėl to, kad Belgijoje gyvenantys pensininkai, kaip ir visi likę vienoje iš „mažiau brangių“ valstybių narių gyvenantys pensininkai, minimi šio sprendimo 69 punkte, gauna visą bazinės pensijos sumą ir todėl turi didesnę perkamąją galią nei apeliantas.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, net jeigu, kaip teigia apeliantas, pateikiant skundžiamo sprendimo, būtent jo 124 ir 125 punktuose, nurodytus motyvus buvo padaryta teisės klaida, šios klaidos konstatavimas negali lemti, kad minėtas sprendimas būtų panaikintas, nes remiantis šio sprendimo 74 ir 75 punktuose nurodytais motyvais, kuriuos, be kita ko, skundžiamame sprendime išdėstė ir Pirmosios instancijos teismas, bet kuriuo atveju reikia atmesti apelianto argumentą, susijusį su diskriminacija, palyginti su Belgijoje gyvenančiais pensininkais.
Šiomis aplinkybėmis ši vienintelio teisinio pagrindo dalis, susijusi su vienodo požiūrio ir šalių lygybės prieš Bendrijos teismą, teisės į gynybą principų bei Bendrijos teismui ir institucijoms tenkančios pareigos motyvuoti pažeidimu, turi būti atmesta.
Kadangi nė viena iš vienintelio teisinio pagrindo, kuriuo remiasi apeliantas, dalių nėra pagrįsta, F. Campoli pareikštas apeliacinis skundas turi būti atmestas.
V —

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 122 straipsnio pirmąją pastraipą, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Tačiau, remiantis minėto reglamento 69 straipsnio 3 dalimi, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, arba jeigu susiklosto ypatingos aplinkybės, Teisingumo Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Kadangi kiekviena iš šalių iš dalies bylą pralaimėjo, jos padengia savo išlaidas.
Remiantis Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalimi, taikoma pagal 118 straipsnį, į bylą įstojusios institucijos pačios padengia savo išlaidas. Todėl Taryba turi padengti savo išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti pagrindinį apeliacinį skundą ir priešpriešinį apeliacinį skundą.

2.
F. Campoli, Europos Bendrijų Komisija ir Europos Sąjungos Taryba padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.