CELEX: 62004CJ0215
Odpady
Přeprava odpadů
Odpady určené k využití
Pojem oznamovatel
Povinnosti oznamovatele

1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 písm. g), čl. 6 odst. 5 a čl. 7 odstavce 1, 2 a 4 písm. a) nařízení
Rady (EHS) č. 259/93 ze dne 1. února 1993 o dozoru nad přepravou odpadů v rámci Evropského společenství, do něj a z něj a
o její kontrole (Úř. věst. L 30, s. 1; Zvl. vyd. 15/02, s. 176).
2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Marius Pedersen A/S (dále jen „Pedersen“), podnikem oprávněným ke sběru elektronických
odpadů se sídlem v Dánsku a Miljøstyrelsen (Národní agentura pro životní prostředí), ohledně přepravy těchto odpadů k jejich
využití do Německa.

Právní rámec
3       Podle devátého bodu odůvodnění nařízení č. 259/93:
„[...] přeprava odpadů musí být předem oznámena příslušným orgánům tak, aby byly přesně informovány zejména o typu, pohybu
a odstraňování nebo využívání odpadu, a mohly tak přijmout všechna nezbytná opatření pro ochranu lidského zdraví a životního
prostředí, včetně možnosti vznést vůči přepravě odůvodněné námitky.“
4       Článek 2 písm. g) tohoto nařízení vymezuje „oznamovatele“ následovně:
„[…] jakákoli fyzická osoba nebo společnost, kterým je svěřena oznamovací povinnost, to znamená níže uvedená osoba, která
zamýšlí přepravovat odpady nebo přepravu provedla:
i)      osoba, která svojí činností produkuje odpady (původní původce odpadu),
nebo
ii)      tam, kde to není možné, osoba, která odpad sbírá, oprávněná k tomuto účelu členským státem, nebo registrovaný a oprávněný
obchodník nebo zprostředkovatel, který zařizuje odstraňování nebo využívání odpadů
[…]“
5       Článek 6 téhož nařízení stanoví:
„1.      Chce-li oznamovatel zaslat odpad určený k využití […] z jednoho členského státu do jiného členského státu […], vyrozumí oznámením
příslušný orgán pro příjem a kopie tohoto oznámení zašle příslušným orgánům pro odesílání a pro tranzit, jakož i příjemci.
[…]
4.      Při oznamování vyplní oznamovatel nákladní list a dodá, bude‑li o to příslušným orgánem požádán, doplňující informace a doklady.
5.      V nákladním listu oznamovatel předloží informace týkající se zejména:
–       původu, složení a množství odpadů určených k využití, včetně totožnosti jejich původce, a v případě odpadů z různých zdrojů
i podrobný soupis odpadů a totožnost jejich původců, pokud je známa,
[…]“
6       Podle článku 7 nařízení č. 259/93:
„1.      Ve lhůtě tří pracovních dnů od obdržení oznámení zašle příslušný orgán pro příjem oznamovateli potvrzení o přijetí oznámení
a jeho kopie ostatním dotčeným příslušným orgánům a příjemci.
2.      Příslušné orgány pro příjem, odesílání a tranzit mají 30 dnů od odeslání potvrzení na uplatnění námitek proti přepravě. Tyto
námitky musí vycházet z odstavce 4. Jakékoli námitky musí být podány písemně oznamovateli a ostatním dotčeným příslušným orgánům
ve lhůtě třiceti dnů.
[…]
4.      a)     Příslušné orgány pro příjem a odesílání mohou vznést proti plánované přepravě odůvodněné námitky:
–       v souladu se směrnicí 75/442/EHS, a zejména článkem 7 uvedené směrnice
nebo
–       pokud daná přeprava není v souladu s vnitrostátními právními předpisy na ochranu životního prostředí, veřejného pořádku, veřejné
bezpečnosti nebo ochrany zdraví;
[…]
[…]
5.      Jestliže se během lhůty stanovené v odstavci 2 příslušné orgány ujistí, že problémy, které vedly ke vznesení jejich námitek,
jsou vyřešeny a že podmínky týkající se přepravy budou splněny, neprodleně o tom písemně uvědomí oznamovatele a kopie zašlou
příjemci a ostatním dotčeným příslušným orgánům.
Pokud dojde následně k jakékoli podstatné změně v podmínkách přepravy, musí být podáno nové oznámení.“
7       Článek 4 směrnice Rady 75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o odpadech (Úř. věst. L 194, s. 39; Zvl. vyd. 15/01, s. 23), ve
znění směrnice Rady 91/156/EHS ze dne 18. března 1991 (Úř. věst. L 78, s. 32; Zvl. vyd. 15/02, s. 3; dále jen „směrnice 75/442“),
stanoví:
„Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby zajistily, že odpady se budou odstraňovat bez ohrožení lidského zdraví a bez
poškozování životního prostředí, zejména:
–       bez ohrožení vod, ovzduší, půdy, rostlin a živočichů,
–       bez obtěžování hlukem nebo zápachem,
–       bez nepříznivého ovlivňování krajiny nebo míst zvláštního zájmu.
Členské státy rovněž učiní nezbytná opatření pro zákaz svévolného opuštění, nepovoleného ukládání a nekontrolovaného odstraňování
odpadů.“
[„Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby zajistily, že odpady budou využívány nebo odstraňovány, aniž by bylo ohroženo
lidské zdraví a aniž by byly užívány postupy a metody, které mohou poškodit životní prostředí, zejména nebude docházet k:
–       ohrožování vod, ovzduší, půdy, rostlin a živočichů,
–       obtěžování hlukem nebo zápachem,
–       nepříznivému ovlivňování krajiny nebo míst zvláštního zájmu.
Členské státy rovněž učiní nezbytná opatření pro zákaz svévolného opuštění, nepovoleného ukládání a nekontrolovaného odstraňování
odpadů.“]

Spor v původním řízení a předběžné otázky
8       Oznámením ze dne 21. února 2000 požádal Pedersen agenturu Miljøstyrelsen o povolení k přepravě 2 000 tun elektronických odpadů
k jejich využití, které byly určeny jeho partnerskému podniku nacházejícímu se v Německu. Tato agentura odmítla povolit přepravu
z důvodu, že jí podnik Pedersen neposkytl informace nezbytné pro přezkum žádosti o povolení, a sice zejména:
1)      plnou moc vydanou původními původci odpadů, která by osvědčovala, že je podnik Pedersen zastupuje v rámci přepravy sebraného
odpadu;
2)      důkaz, že zařízení, které se nachází v Německu, zpracovává odpady způsobem, který je z hlediska ochrany životního prostředí
stejný jako ten, který je stanoven dánskou právní úpravou;
3)      dostatečné informace, co se týče složení odpadů, protože podnik Pedersen pouze upřesnil, ve formuláři ohledně přeshraniční
přepravy, že se jedná o přepravu „elektronických odpadů“.
9       Kromě toho, vzhledem k údajné neúplnosti oznámení se Miljøstyrelsen domnívala, že lhůta 30 dnů stanovená v článku 7 nařízení
č. 259/93 k tomu, aby příslušné orgány mohly dát svůj souhlas nebo vznést námitky, nemohla začít běžet.
10     Dne 22. května 2001 podal Pedersen žalobu k Østre Landsret, vzhledem k tomu, že se domníval, že poskytl dostatečnou dokumentaci
k tomu, aby Miljøstyrelsen mohla vydat požadované povolení, a měl za to, že lhůta pro vznesení námitek uplynula, a v důsledku
toho má právo uskutečnit přepravu dotčenou v původním řízení.
11     Za těchto okolností se Østre Landsret rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být výraz ‚tam, kde to není možné‘ uvedený v čl. 2 písm. g) bod ii) nařízení […] č. 259/93 […] chápán tak, že oprávněná
osoba, která odpad sbírá, nemůže být automaticky oznamovatelem vývozu odpadů k jejich využití?
V případě kladné odpovědi Soudní dvůr žádá o upřesnění, která kritéria určují, zda oprávněná osoba, která odpad sbírá, může
být oznamovatelem vývozu odpadů k jejich využití.
Může být kritériem to, že původce odpadů není znám nebo že existuje tolik původců a podíl každého z nich je tak malý, že by
bylo nepřiměřené žádat po každém z nich oznámení vývozu odpadů?
2)      Poskytuje čl. 7 odst. 2 ve spojení s čl. 7 odst. 4 písm. a) prvním a druhým pododstavcem nařízení […] č. 259/93 […] možnost
příslušným orgánům odesílajícího státu vznést námitky proti žádosti o povolení vyvézt odpady k jejich využití, pokud oznamovatel
neposkytne informace o tom, že zpracování uvedených odpadů přijímacím státem bude mít z hlediska ochrany životního prostředí
stejnou úroveň, jaká je požadována podle vnitrostátní právní úpravy odesílajícího státu?
3)      Má být čl. 6 odst. 5 první odrážka nařízení […] č. 259/93 […] vykládán v tom smyslu, že požadavek informovat o složení odpadů
je splněn, pokud oznamovatel uvede jednu kategorii odpadu, například ‚elektronické odpady‘?
4)      Má být čl. 7 odst. 1 a 2 nařízení […] č. 259/93 […] vykládán v tom smyslu, že lhůta uvedená čl. 7 odst. 2 začíná běžet od
odeslání potvrzení o přijetí oznámení příslušnými orgány přijímajícího státu, bez ohledu na to, že se příslušné orgány odesílajícího
státu domnívají, že neobdržely veškeré informace předepsané čl. 6 odst. 5?
V případě záporné odpovědi, jaké informace musí být připojeny k oznámení, aby mohla začít běžet lhůta 30 dnů stanovená čl. 7
odst. 2?
Má skutečnost, že byla překročena lhůta 30 dnů, takové právní účinky, že příslušné orgány nemohou již vznášet námitky či požadovat
doplňující informace?“

K první otázce
12     Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda má být čl. 2 písm. g) bod ii) nařízení č. 259/93 vykládán v tom smyslu,
že oprávněná osoba, která odpad sbírá, nemůže být automaticky oznamovatelem přepravy odpadů k jejich využití.
13     Ze samotného znění tohoto čl. 2 písm. g) vyplývá, že když osoba, která svou činností produkuje odpady, v projednávaném případě
původní původce odpadu, nemůže oznámit přepravu, oprávněná osoba, která odpad sbírá, může, ale pouze ve stejném případě, převzít
úlohu oznamovatele.
14     Tento článek tak výslovně vylučuje, aby oprávněná osoba, která odpad sbírá, mohla být automaticky považována za jediného oznamovatele
přepravy odpadů.
15     Předkládající soud kromě toho žádá o upřesnění, která kritéria určují, zda oprávněná osoba, která odpad sbírá, může být oznamovatelem
přepravy odpadů k jejich využití.
16     Přestože oznamovací povinnost ohledně přepravy odpadů je na prvním místě svěřena původnímu původci odpadů, slovní spojení
„tam, kde to není možné“ znamená, že v případě, kdy původní původce odpadů nemůže podat oznámení, může uvedené oznámení podat
oprávněná osoba, která odpad sbírá. S ohledem na jeden z cílů nařízení č. 259/93, jak je uveden v devátém bodě odůvodnění
tohoto nařízení, a sice oznámení přepravy odpadů předem příslušným orgánům tak, aby byly přesně informovány a mohly přijmout
všechna nezbytná opatření pro ochranu lidského zdraví a životního prostředí, je totiž nezbytné vykládat slovní spojení „tam,
kde to není možné“ extenzivním způsobem, tak aby bylo zajištěno, že když není možné, aby oznámení přepravy příslušným orgánům
zajistil původní původce odpadů, byla oznamovatelem oprávněná osoba, která odpad sbírá.
17     V tomto kontextu představují okolnosti uvedené předkládajícím soudem, jako je skutečnost, že původce odpadů není znám nebo
že existuje tolik původců a podíl každého z nich je tak malý, že by bylo nepřiměřené žádat po každém z nich oznámení přepravy
odpadů, kritéria, která umožňují oprávněné osobě, která sbírá odpad, podat oznámení přepravy příslušným orgánům, a jež spadají
pod dosah slovního spojení „tam, kde to není možné“.
18     Zejména když není známa totožnost původního původce odpadů, je zcela odůvodněné a dokonce žádoucí, aby to byla oprávněná osoba,
která sbírá odpad, kdo podá oznámení příslušným orgánům. Kromě toho znásobení oznámení vyplývající z vysokého množství původců
odpadů, jejichž podíl na odpadech je malý, by bylo, jak uvedl generální advokát v bodě 26 svého stanoviska, neslučitelné s povinností
přezkoumat tato oznámení v poměrně krátkých lhůtách, která je podle nařízení č. 259/93 svěřena příslušným orgánům.
19     Je tedy namístě odpovědět na první otázku, že slovní spojení „tam, kde to není možné“ uvedené v čl. 2 písm. g) bodě ii) nařízení
č. 259/93 musí být vykládáno v tom smyslu, že pouhá skutečnost, že osoba je oprávněnou osobou, která odpad sbírá, jí nepropůjčuje
postavení oznamovatele přepravy odpadů k jejich využití. Nicméně okolnosti, že původce odpadů není znám nebo že existuje tolik
původců a podíl každého z nich je tak malý, že by bylo nepřiměřené žádat po každém z nich oznámení přepravy odpadů, mohou
odůvodnit, že oprávněná osoba, která sbírá odpad, bude považována za oznamovatele přepravy odpadů k jejich využití.

Ke druhé otázce
20     Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda mají příslušné orgány odesílajícího státu právo vznést námitky proti
žádosti o povolení vyvézt odpady k jejich využití do přijímajícího státu, pokud oznamovatel neposkytne informace o tom, že
právní úprava přijímajícího státu vyžaduje z hlediska ochrany životního prostředí stejnou úroveň, jaká je požadována v odesílajícím
státě.
21     Úvodem je třeba připomenout, že otázka přepravy odpadů je na úrovni Společenství harmonizována nařízením č. 259/93 s cílem
zaručit ochranu životního prostředí (rozsudek ze dne 13. prosince 2001, DaimlerChrysler, C‑324/99, Recueil, s. I‑9897, bod 42,
a ze dne 27. února 2002, ASA, C‑6/00, Recueil s. I‑1961, bod 35).
22     Případy, ve kterých členské státy mohou vznést námitky vůči přepravě odpadů mezi nimi, jsou, co se týče odpadů určených k využití,
taxativně vyčteny v čl. 7 odst. 4 tohoto nařízení, v souladu s odstavcem 2 tohoto ustanovení (výše uvedený rozsudek ASA, bod 36).
23     Přitom použití tohoto čl. 7 odst. 4, který vymezuje případy, ve kterých příslušné orgány pro odesílání, tranzit a příjem mohou
vznést proti přepravě odpadů určených k využití námitky, předpokládá, že příslušný orgán disponuje informacemi nezbytnými
pro ověření, zda přeprava odpovídá či neodpovídá jednomu z těchto případů.
24     Za tímto účelem čl. 6 odst. 5 nařízení č. 259/93 stanoví, že oznamovatel musí poskytnout určité informace.
25     Kromě toho z odst. 4 téhož čl. 6 vyplývá, že příslušné orgány mohou od oznamovatele požadovat doplňující informace a doklady.
26     Přitom, když nařízení č. 259/93 nestanoví zvláštní postup v případě nevyhovění takové žádosti o doplňující informace nebo
doklady, příslušný orgán může vznést „námitku“ stanovenou v čl. 7 odst. 2 tohoto nařízení, pokud nedisponuje informacemi nezbytnými
pro ověření, zda přeprava představuje problémy z pohledu čl. 7 odst. 4 téhož nařízení.
27     V této souvislosti se úroveň informací, které mají být považovány za nezbytné, a které v důsledku toho příslušné orgány mohou
požadovat, liší podle případů uvedených v čl. 7 odst. 4 nařízení č. 259/93.
28     Co se týče případu uvedeného v čl. 7 odst. 4 písm. a) první odrážce nařízení č. 259/93, Soudní dvůr rozhodl v bodě 43 rozsudku
ze dne 16. prosince 2004, EU‑Wood‑Trading (C‑277/02, Sb. rozh. s. I‑11957), že příslušné orgány mohou založit námitku na důvodech
souvisejících nejen se samotným přepravováním odpadů, ale rovněž s využitím sledovaným uvedenou přepravou.
29     Jelikož totiž podle článku 4 směrnice 75/442 členské státy přijímají nezbytná opatření, aby zajistily, že odpady budou využívány
nebo odstraňovány, aniž by bylo ohroženo lidské zdraví a aniž by byly užívány postupy a metody, které mohou poškodit životní
prostředí, musí být ustanovení čl. 7 odst. 4 písm. a) první odrážky nařízení č. 259/93 vykládáno tak, že dovoluje příslušným
orgánům pro odesílání vznést námitky vůči přepravě odpadů určených k využití z důvodu, že plánované využití přehlíží požadavky
vyplývající z uvedeného článku 4 směrnice (výše uvedený rozsudek EU‑Wood‑Trading, bod 42).
30     Ve výše uvedeném rozsudku EU‑WOOD‑Trading Soudní dvůr rozhodl, že ustanovení čl. 7 odst. 4 písm. a) první odrážky nařízení
č. 259/93 znamenají, že příslušné orgány pro odesílání mohou při posuzování rizik, které využití odpadu provedené ve státě
určení představuje pro lidské zdraví a životní prostředí, v tomto ohledu zohlednit všechna relevantní kritéria včetně kritérií,
která platí v odesílajícím státě, třebaže jsou přísnější než kritéria přijímajícího státu, pokud mají za cíl předejít těmto
rizikům. Příslušné orgány pro odesílání však nemohou být vázány kritérii svého státu, pokud nejsou schopna zajistit ochranu
před riziky lépe než kritéria státu určení (výše uvedený rozsudek EU‑Wood‑Trading, bod 46).
31     Námitka vůči přepravě, která se zakládá na vnitrostátních normách pro využívání odpadů, může být příslušným orgánem pro odesílání
právoplatně vznesena pouze tehdy, když tyto normy dodržují zásadu proporcionality, jsou způsobilé k uskutečnění sledovaných
cílů spočívajících v předcházení rizikům pro lidské zdraví a životní prostředí a nepřekračují meze toho, co je k dosažení
těchto cílů nezbytné (výše uvedený rozsudek EU‑Wood‑Trading, bod 49). Tato rizika musí být posuzována nikoli podle obecných
hledisek, nýbrž na základě relevantních vědeckých výzkumů (výše uvedený rozsudek EU‑Wood‑Trading, bod 50).
32     Oznamovatel tak musí, v rámci předchozího oznámení zavedeného článkem 6 nařízení č. 259/93, předložit v souladu s odstavcem 5
tohoto článku, v nákladním listu, který slouží na podporu oznámení, informace týkající se nejenom složení a množství odpadů
určených k využití a způsobů jejich přepravy, ale rovněž podmínek, za kterých budou uvedené odpady využity.
33     Na druhé straně není možné od oznamovatele vyžadovat, aby prokázal, že využití v přijímajícím státě bude stejné jako využití
stanovené právní úpravou odesílajícího státu. Naopak, pokud si příslušné orgány pro odesílání přejí podle čl. 7 odst. 4 písm. a)
první odrážce nařízení č. 259/93 vznést námitky proti přepravě na základě svých vnitrostátních norem upravujících využití
odpadů, je jejich úkolem prokázat rizika pro lidské zdraví a životní prostředí, která sebou nese využití odpadů v přijímajícím
státě.
34     S přihlédnutím k výše uvedenému je namístě odpovědět na druhou otázku, že příslušný orgán pro odesílání má, podle čl. 7 odst. 2
a čl. 7 odst. 4 písm. a) první odrážky nařízení č. 259/93, právo vznést námitky proti přepravě odpadů, pokud neexistují informace
o podmínkách zpracování těchto odpadů v přijímajícím státě. Naopak není možné od oznamovatele vyžadovat, aby prokázal, že
využití v přijímajícím státě bude stejné jako využití stanovené právní úpravou odesílajícího státu.

K třetí otázce
35     Svou třetí otázkou se předkládající soud táže, zda v rámci oznámení přepravy uvedení kategorie odpadů, jako jsou „elektronické
odpady“, splňuje požadavek informovat o složení odpadů stanovený v čl. 6 odst. 5 první odrážce nařízení č. 259/93.
36     Jak již bylo uvedeno v bodě 16 tohoto rozsudku, jeden z cílů nařízení č. 259/93 je zajistit oznámení přepravy odpadů předem
příslušným orgánům tak, aby byly přesně informovány a mohly přijmout všechna nezbytná opatření pro ochranu lidského zdraví
a životního prostředí.
37     Zajistit, že tento cíl bude dosažen, může pouze úplné oznámení, které podrobným způsobem uvádí původ, složení a množství odpadů
určených k využití a obsahuje jejich podrobný soupis, když se jedná o odpady různých původů.
38     Název „elektronické odpady“ nesplňuje tuto podmínku s přihlédnutím k jeho neurčitému a nepřesnému charakteru, jakož i z důvodu
neexistence podrobných údajů schopných poskytnout příslušnému orgánu informace o zvláštních vlastnostech dotyčných odpadů.
39     S přihlédnutím k výše uvedenému je namístě odpovědět na třetí otázku, že čl. 6 odst. 5 první odrážka nařízení č. 259/93 musí
být vykládán v tom smyslu, že požadavek informovat o složení odpadů není splněn, pokud oznamovatel uvede jednu kategorii odpadů
pod názvem „elektronické odpady“.

Ke čtvrté otázce
40     Svou čtvrtou otázkou se předkládající soud táže, zda skutečnost, že se příslušný orgán pro odesílání domnívá, že neobdržel
všechny nezbytné informace, co se týče přepravy odpadů k jejich využití, ovlivňuje datum, od něhož začíná běžet lhůta 30 dnů
stanovená v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 259/93. Kromě toho se stejný soud táže, zda překročení této lhůty vylučuje možnost příslušných
orgánů vznést námitky proti přepravě nebo požádat oznamovatele o doplňující informace.
41     Pro odpověď na položenou otázku je třeba přezkoumat mechanismus oznamování přepravy odpadů, jak je předepsán nařízením č. 259/93.
42     Podle čl. 6 odst. 1 tohoto nařízení, chce-li oznamovatel zaslat odpad určený k využití z jednoho členského státu do jiného
členského státu, vyrozumí oznámením příslušný orgán pro příjem a kopie tohoto oznámení zašle příslušným orgánům pro odesílání
a pro tranzit, jakož i příjemci.
43     Článek 7 odst. 1 tohoto nařízení stanoví, že ve lhůtě tří pracovních dnů od obdržení tohoto oznámení zašle příslušný orgán
pro příjem oznamovateli potvrzení o přijetí oznámení a jeho kopie ostatním dotčeným příslušným orgánům a příjemci.
44     Podle odstavce 2 prvního pododstavce téhož článku mají příslušné orgány pro příjem, odesílání a tranzit 30 dnů od odeslání
potvrzení na uplatnění námitek proti přepravě.
45     Ze samotného znění článku 7 nařízení č. 259/93 tedy vyplývá, že lhůta 30 dnů začíná běžet od odeslání potvrzení o přijetí
příslušným orgánem pro příjem. Skutečnost, že se příslušný orgán pro odesílání domnívá, jak je tomu ve věci v původním řízení,
že neobdržel všechny nezbytné informace, nesmí být překážkou začátku běhu této lhůty. Uvedená lhůta 30 dnů představuje pro
oznamovatele důležitou záruku, že jeho oznámení o přepravě bude přezkoumáno v krátkých lhůtách, jak stanoví totéž nařízení,
a že bude informován nejpozději ke dni uplynutí této lhůty o tom, zda a případně za jakých podmínek bude moci být přeprava
provedena (viz v tomto smyslu, co se týče námitky příslušného orgánu pro odesílání ohledně nesprávné kvalifikace přepravy,
výše uvedený rozsudek ASA, bod 49).
46     Z těchto důvodů, s ohledem na hlediska právní jistoty, je namístě vykládat čl. 7 odst. 2 nařízení č. 259/93 restriktivním
způsobem. Vzhledem k tomu, že lhůta 30 dnů stanovená v tomto článku představuje záruku řádné správy, příslušné orgány mohou
vznést námitky pouze pokud dodrží tuto lhůtu.
47     Neexistence určitých informací, které příslušný orgán, v projednávaném případě orgán pro odesílání, považoval za užitečné,
ba za nezbytné, požadovat, tak nesmí bránit tomu, aby lhůta 30 dnů uvedená v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 259/93 začala běžet.
48     Ve svých písemných vyjádřeních sdělily dánská, rakouská a polská vláda své obavy ohledně tohoto výkladu, přičemž tvrdily,
že pokud by se připustilo, že lhůta 30 dnů začíná běžet od odeslání potvrzení o přijetí příslušným orgánem pro příjem, a to
aniž by se přihlédlo ke skutečnosti, že oznámení je neúplné, vedlo by to k tomu, že by příslušné orgány nebyly schopné vznášet
námitky proti přepravě.
49     V tomto ohledu, s přihlédnutím ke skutečnosti, že příslušné orgány musí být přesně informovány, prostřednictvím předchozího
oznámení, o typu, pohybu a odstraňování nebo využívání odpadu, aby tak mohly přijmout všechna nezbytná opatření pro ochranu
lidského zdraví a životního prostředí, včetně možnosti vznést vůči přepravě odůvodněné námitky, je nezbytné zachovat práva
těchto orgánů požádat o doplňující informace v případech, kdy se domnívají, že oznámení je neúplné, práva, která jim svěřuje
čl. 6 odst. 4 nařízení č. 259/93.
50     Nicméně výklad podaný v bodech 46 a 47 tohoto rozsudku se těchto práv nedotýká. Protože nařízení č. 259/93 nestanoví zvláštní
postup pro podávání žádostí o doplňující informace a doklady příslušnými orgány podle čl. 6 odst. 4 tohoto nařízení, takové
žádosti mohou být vyjádřeny příslušnými orgány, v projednávaném případě orgánem pro odesílání, ve lhůtě 30 dnů ve formě „námitky“
stanovené v čl. 7 odst. 2 téhož nařízení. Takové řešení umožňuje uvést do souladu restriktivní výklad čl. 7 odst. 2 s dodržením
práv příslušných orgánů požádat o doplňující informace.
51     Za předpokladu, že by doplňující informace vyžadované příslušným orgánem pro odesílání došly ve lhůtě 30 dnů a příslušný orgán
by se ujistil, že problémy, které vedly ke vznesení jeho námitek, jsou vyřešeny, bude o tom tento orgán v souladu s čl. 7
odst. 5 nařízení č. 259/93 neprodleně písemně informovat oznamovatele a kopie zašle příjemci a ostatním dotčeným příslušným
orgánům. Pokud dojde následně k jakékoli podstatné změně v podmínkách přepravy, musí být podáno nové oznámení.
52     Za těchto podmínek je namístě odpovědět na čtvrtou otázku, že lhůta uvedená v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 259/93 začíná běžet
od odeslání potvrzení o přijetí oznámení příslušnými orgány přijímajícího státu, bez ohledu na to, že se příslušné orgány
odesílajícího státu domnívají, že neobdržely veškeré informace předepsané čl. 6 odst. 5 tohoto nařízení. Překročení této lhůty
má za účinek, že příslušné orgány již nemohou vznést námitky proti přepravě nebo požádat oznamovatele o doplňující informace.

K nákladům řízení
53     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
1)
Slovní spojení „tam, kde to není možné“ uvedené v čl. 2 písm. g) bod ii) nařízení Rady (EHS) č. 259/93 ze dne 1. února 1993
o dozoru nad přepravou odpadů v rámci Evropského společenství, do něj a z něj a o její kontrole musí být vykládáno v tom smyslu,
že pouhá skutečnost, že osoba je oprávněnou osobou, která odpad sbírá, jí nepropůjčuje postavení oznamovatele přepravy odpadů
k jejich využití. Nicméně okolnosti, že původce odpadů není znám nebo že existuje tolik původců a podíl každého z nich je
tak malý, že by bylo nepřiměřené žádat po každém z nich oznámení přepravy odpadů, mohou odůvodnit, že oprávněná osoba, která
sbírá odpad, bude považována za oznamovatele přepravy odpadů k jejich využití.
2)
Příslušný orgán pro odesílání má, podle čl. 7 odst. 2 a čl. 7 odst. 4 písm. a) první odrážky nařízení č. 259/93, právo vznést
námitky proti přepravě odpadů, pokud neexistují informace o podmínkách zpracování těchto odpadů v přijímajícím státě. Naopak
není možné od oznamovatele vyžadovat, aby prokázal, že využití v přijímajícím státě bude stejné jako využití stanovené právní
úpravou odesílajícího státu.
3)
Článek 6 odst. 5 první odrážka nařízení č. 259/93 musí být vykládán v tom smyslu, že požadavek informovat o složení odpadů
není splněn, pokud oznamovatel uvede jednu kategorii odpadů pod názvem „elektronické odpady“.
4)
Lhůta uvedená v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 259/93 začíná běžet od odeslání potvrzení o přijetí oznámení příslušnými orgány
přijímajícího státu, bez ohledu na to, že se příslušné orgány odesílajícího státu domnívají, že neobdržely veškeré informace
předepsané čl. 6 odst. 5 tohoto nařízení. Překročení této lhůty má za účinek, že příslušné orgány již nemohou vznést námitky
proti přepravě nebo požádat oznamovatele o doplňující informace.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: dánština.