CELEX: 61992TJ0009
Konkurrence
salg af automobiler
gruppefritagelsesforordning
begrebet befuldmægtiget mellemhandler

Sagens faktiske omstaendigheder
1 Kommissionens beslutning 92/154/EOEF af 4. december 1991 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/33.157 ° Eco System/Peugeot, EFT 1992 L 66, s. 1) blev vedtaget som foelge af en klage, som Eco System SA (herefter benaevnt "Eco System") den 19. april 1989 indgav til Kommissionen. Klagen var rettet mod Automobiles Peugeot SA og tre af dette selskabs autoriserede videreforhandlere i Belgien under henvisning til, at de siden marts 1989 havde forhindret, at Eco System foretog parallelimport af koeretoejer som led i selskabets virksomhed, der gaar ud paa at optraede som fuldmaegtige for franske forbrugere i disses navn og for deres regning, naar de oensker at koebe koeretoejer af maerkerne Peugeot og Talbot. I sin klage havde Eco System ogsaa anmodet Kommissionen om at vedtage foreloebige forholdsregler, der kunne bringe den alvorlige og uoprettelige skade, som selskabet ville lide som foelge af de naevnte hindringer, til ophoer.
2 Eco System' s vedtaegtsmaessige formaal er at tilbyde forbrugere en tjenesteydelse, der bestaar i koeb af biler i de lande, hvor priserne er mest fordelagtige. Selskabet tilbyder ikke garanti, eftersalgsservice eller tilbagekoeb af brugte koeretoejer fra sine kunder, og det foerer ikke et lager af koeretoejer i sine forretningslokaler. I praksis indsamler Eco System aktivt og landsdaekkende ° navnlig ved annoncering i alle medier ° skriftlige fuldmagter fra de franske forbrugere og noejes med i sine vinduer at udstille allerede solgte koeretoejer, som afventer levering.
3 Som led i beskyttelsen af selskabets salgsnet, der uomtvistet er omfattet af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 123/85 af 12. december 1984 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af salgs- og serviceaftaler vedroerende motorkoeretoejer (EFT 1985 L 15, s. 16, herefter benaevnt "forordning nr. 123/85"), udsendte Automobiles Peugeot SA den 9. maj 1989 gennem sine datterselskaber en rundskrivelse fra Peugeot SA til samtlige medlemmer af Peugeot-salgsnettet i Belgien, Frankrig og Luxembourg, hvori de autoriserede forhandlere og videreforhandlere i disse tre lande blev instrueret om at indstille deres leverancer til Eco System og om ikke laengere at tage imod ordrer paa nye koeretoejer af maerket Peugeot fra dette selskab, hvad enten det handlede for egen regning eller for fuldmagtsgivers regning. Det understregedes i rundskrivelsen, at disse instrukser gjaldt for ethvert organ, som maatte handle paa lignende vilkaar. Udkastet til rundskrivelsen var den 25. april 1989 blevet meddelt Kommissionens Generaldirektorat for Konkurrence ("GD IV"), men var ikke blevet formelt anmeldt.
4 Kommissionen indledte den 27. november 1989 en procedure i henhold til Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikler 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81), over for Automobiles Peugeot SA og Peugeot SA.
5 Ved beslutning af 26. marts 1990 paalagde Kommissionen i form af foreloebige forholdsregler Peugeot SA og Automobiles Peugeot SA, under trussel af tvangsboede, inden for en frist paa to uger at tilstille alle sine eneforhandlere og forhandlere et brev, der suspenderer ivaerksaettelsen af rundskrivelsen af 9. maj 1989, indtil der kunne vedtages en endelig beslutning i hovedsagen. Den fastsatte endvidere antallet af handler med biler (1 211 koeretoejer pr. aar og hoejst 150 pr. maaned), som Eco System for sine kunders regning og paa grundlag af en forudgaaende skriftlig fuldmagt kunne gennemfoere med forhandlere i Peugeot' s salgsnet, uden at sagsoegerne kunne modsaette sig dette.
6 Ved staevning registreret paa Rettens Justitskontor den 24. april 1990 anlagde Automobiles Peugeot SA og Peugeot SA (herefter benaevnt "Peugeot") sag til proevelse af denne beslutning (sag T-23/90). Sideloebende hermed har sagsoegerne fremsat begaering om udsaettelse af gennemfoerelsen af beslutningen. Ved kendelse af 21. maj 1990 forkastede Rettens praesident denne begaering. Ved dom af 12. juli 1991 (sag T-23/90, Peugeot mod Kommissionen, Sml. II, s. 653, herefter benaevnt "Peugeot I-dommen") blev Kommissionen frifundet for sagsoegernes annullationspaastand. Den 12. december 1991 appellerede sagsoegerne denne dom til Domstolen (sag C-229/91 P).
7 I den anfaegtede beslutning af 4. december 1991 fastslog Kommissionen, at Peugeot' s udsendelse af rundskrivelsen af 9. maj 1989 til de autoriserede Peugeot-forhandlere i Frankrig, Belgien og Luxembourg og disses anvendelse heraf med det resultat, at leverancerne af koeretoejer af maerket Peugeot til Eco System ophoerte, udgjorde en aftale eller i hvert fald en samordnet praksis, der var i strid med forbuddet i EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1 (beslutningens artikel 1). Som begrundelse herfor anfoeres det i beslutningen navnlig: "Ovennaevnte aftale har til formaal og til foelge at begraense konkurrencen inden for faellesmarkedet i den betydning, hvori dette udtryk anvendes i artikel 85, stk. 1, idet aftalen [, der] er ivaerksat af alle virksomhederne i Peugeot' s net i de paagaeldende lande, har til formaal at hindre og i praksis stort set effektivt hindrer indfoersel til Frankrig af nye biler af maerket Peugeot, der er indkoebt i Belgien og Luxembourg af franske brugere, der anvender Eco System. Denne begraensning er vaesentlig paa grund af Peugeot-maerkets betydelige position paa faellesmarkedet. Aftalen vedroerer pr. definition handel paa tvaers af graenserne og kan derfor paavirke handelen mellem medlemsstaterne." Det udtales endvidere i beslutningen, at "den paagaeldende aftale i den form, der foelger af rundskrivelsen, ikke [kan] falde ind under gruppefritagelsen i forordning ... nr. 123/85, fordi bestemmelser om forbud mod indfoersel og udfoersel af biler ikke er blandt de konkurrencebegraensende forpligtelser, der er tilladt ifoelge forordningen", og at der heller ikke kunne indroemmes individuel fritagelse for aftalen, allerede af den grund, at den ikke var blevet anmeldt.
8 Kommissionen paalagde derfor ved den anfaegtede beslutning Peugeot at bringe overtraedelsen til ophoer ved inden to maaneder fra meddelelsen af beslutningen til forhandlerne at udsende en ny rundskrivelse, som skulle ophaeve rundskrivelsen af 9. maj 1989, og i fremtiden afholde sig fra enhver adfaerd, der kunne opretholde de paaklagede virkninger af rundskrivelsen (artikel 2). Endvidere tilbagekaldte Kommissionen i medfoer af artikel 10 i forordning nr. 123/85 den fritagelse, som gaelder for standardaftalen om eksklusiv og selektiv distribution af koeretoejer af maerket Peugeot i henholdsvis Belgien og Luxembourg, med virkning fra udloebet af den naevnte tomaanedersfrist, medmindre de implicerede parter efterkom paabuddene i beslutningen (artikel 3).
9 Efter beslutningen af 4. december 1991 har sagsoegerne haevet den appel, der var ivaerksat til proevelse af Peugeot I-dommen. Ved kendelse afsagt af Domstolens praesident den 6. april 1993 blev sagen slettet af registeret.
Retsforhandlinger
10 Sagsoegerne har herefter i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173 ved staevning indgivet til Rettens Justitskontor den 10. februar 1992 anlagt naervaerende annullationssoegsmaal.
11 Ved kendelser afsagt af formanden for Rettens Anden Afdeling den 9. juli 1992 har Eco System og Kontoret for De Europaeiske Forbrugerorganisationer (BEUC) faaet tilladelse til at indtraede i sagen til stoette for sagsoegtes paastande.
12 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Den har dog som en foranstaltning med henblik paa sagens tilrettelaeggelse opfordret intervenienten Eco System til at fremlaegge et eksemplar af den standardfuldmagtsaftale, selskabet anvender. Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal i retsmoedet den 16. december 1992. Under retsmoedet har parterne paa Rettens forespoergsel givet deres tilslutning til, at de dokumenter, der er fremlagt i Peugeot I-sagen, kan tages i betragtning i forbindelse med naervaerende sag. Praesidenten erklaerede ved retsmoedets slutning den mundtlige forhandling for afsluttet.
13 Sagsoegerne har nedlagt foelgende paastande:
° Kommissionens beslutning af 4. december 1991 annulleres, idet den er i strid med EOEF-traktatens artikel 85, stk. 3, forordning nr. 123/85 og Kommissionens meddelelse 85/C 17/03 af 12. december 1984 vedroerende forordning nr. 123/85 (EFT 1985 C 17, s. 4, herefter benaevnt "meddelelsen af 12. december").
° Det fastlaas, at rundskrivelsen af 9. maj 1989 fra Peugeot til salgsnettet i Frankrig, Belgien og Luxembourg er i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning nr. 123/85 og meddelelsen af 12. december.
14 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
° Sagsoegte frifindes.
° Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
15 Intervenienten Eco System har nedlagt foelgende paastande:
° Sagsoegte frifindes.
° Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder Eco System' s.
16 Intervenienten BEUC har for sit vedkommende nedlagt foelgende paastande:
° Sagsoegte frifindes.
° Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder BEUC' s.
Realiteten
17 Til stoette for paastandene har sagsoegerne paaberaabt sig to anbringender. Med det foerste anbringende goer de i det vaesentlige gaeldende, at den anfaegtede beslutning er i strid med artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, jf. meddelelsen af 12. december. Med det andet anbringende goer sagsoegerne gaeldende, at den anfaegtede beslutning er i strid med retssikkerhedsprincippet.
Anbringendet om tilsidesaettelse af artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, sammenholdt med meddelelsen af 12. december
° Parternes argumenter
18 Sagsoegerne har indledningsvis anfoert, at en eneforhandler, der er bundet af en aftale om eksklusiv og selektiv forhandling, som er indgaaet inden for automobilomraadet, og som i medfoer af forordning nr. 123/85 er undtaget fra traktatens artikel 85, stk. 1, nyder godt af et monopol paa videresalg, som giver ham ret til at naegte at levere til enhver videreforhandler, som ikke indgaar i det autoriserede salgsnet.
19 Ifoelge sagsoegerne er artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 ° hvorefter forhandleren kan saelge de af aftaleprogrammet omfattede koeretoejer eller tilsvarende varer til forbrugere, der goer brug af en ikke-autoriseret mellemhandler, naar denne forinden skriftligt har faaet fuldmagt til paa den paagaeldende forbrugers vegne og paa dennes regning at koebe et bestemt motorkoeretoej ° en undtagelse fra princippet om eneforhandling og selektivt salg. Bestemmelsen er imidlertid ikke et noedvendigt modstykke til et selektivt salgssystem, men er derimod en maade, hvorpaa fabrikanten kan beskytte sit salgsnet ved at kraeve, at mellemhandleren overholder visse betingelser.
20 Sagsoegerne har endvidere gjort gaeldende, at Kommissionen i sin meddelelse af 12. december anfoerte, at "virksomhederne i salgsnettet [kan] forpligtes til ikke at saelge nye motorkoeretoejer [omfattet af aftaleprogrammet] til eller gennem tredjemand, saa laenge denne optraeder som autoriseret videreforhandler af nye motorkoeretoejer i aftaleprogrammet eller udoever aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg", hvorved Kommissionen begraensede anvendelsesomraadet for undtagelsen i henhold til artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 fra det i forordningen fastlagte princip om eneforhandling inden for et salgsnet. Det var paa grundlag af denne indskraenkende fortolkning af artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, at sagsoegerne til de autoriserede forhandlere inden for Peugeot-salgsnettet udsendte rundskrivelsen af 9. maj 1989, som havde til formaal at beskytte sagsoegernes selektive salgssystem mod de aktiviteter, som Eco System udoevede, og som kunne ligestilles med videresalg. Begrebet "aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg", er ikke et retligt begreb, men sigter til udoevelse af en virksomhed, der oekonomisk set har de samme foelger som videresalg.
21 Sagsoegerne finder, at en forudsaetning for, at en professionel mellemhandler maa drive virksomhed inden for automobilbranchen, er, at han paa ingen maade paavirker efterspoergslen. Naar mellemhandleren ved sin forretningsmaessige aktivitet paavirker efterspoergslen, udoever han en aktivitet, der kan ligestilles med videresalg. Det forhold, at Eco System har haevdet, at rundskrivelsen fra Peugeot har fremkaldt en nedgang i dets omsaetning, beviser, at Eco System' s aktivitet ikke er uden paavirkning paa efterspoergslen. Hvis det var tilfaeldet, ville den del af dets aktivitet, der angaar Peugeot-koeretoejer, stort set svare til efterspoergslen efter dette maerke paa det franske marked, dvs. 22%.
22 Efter sagsoegernes mening kraenker en mellemhandler pligten til ikke at paavirke efterspoergslen paa markedet og overskrider dermed rammerne for sin erhvervsmaessige aktivitet som tjenesteyder, naar han gennemfoerer kommercielle fremstoed eller annonceringskampagner, der ikke alene gaar paa hans aktivitet, men paa koeretoejer af et maerke, han til stadighed tilbyder paa markedet. Eco System har endog udstillet nogle koeretoejer af maerket Peugeot i forretningskaeden "Carrefour" og brugt en reklamebrochure udformet af den paagaeldende forretningskaede. Den af denne annoncering frembragte forvirring i offentligheden vedroerende Eco System' s reelle aktivitet paa markedet ° som i oevrigt skulle vaere godkendt af Kommissionen ° kunne kun forlede sagsoegerne til at tro, at Eco System udfoldede en aktivitet, der kan ligestilles med videresalg. Ved at tilbyde en alternativ maade til at skaffe biler af maerket Peugeot paa betingelser svarende til dem, en eneforhandler tilbyder, tog Eco System sig i offentlighedens oejne i realiteten ud som en forhandler eller eneforhandler tilhoerende Peugeot' s salgsnet snarere end som en tjenesteyder.
23 Sagsoegerne har naermere anfoert, at Eco System ved hver enkelt transaktion paatager sig risici, der er unormale for en mellemhandler, men karakteristiske for en videreforhandler, nemlig
° en risiko ved at disponere over et koeretoej eller en risiko for, at handelen ikke gennemfoeres, for saa vidt som Eco System efter at have forudbetalt prisen for koeretoejet maa saelge dette til anden side, saafremt kunden traeder tilbage fra aftalen
° en opbevaringsrisiko, idet selskabet holder kunden skadesloes i tilfaelde af koeretoejets haendelige undergang eller beskadigelse
° en kreditrisiko, fordi Eco System, eller selskabets finansielle mellemled, forudbetaler og kan komme til at baere koeretoejets pris i tilfaelde af en kundes insolvens
° en "oekonomisk" risiko, fordi Eco System paatager sig risikoen for valutakursaendringer.
24 Sagsoegerne har i denne forbindelse understreget, at det forhold, at mellemhandleren har en forudindhentet fuldmagt, og at han ikke gaar ud over denne, ikke er nok til at udelukke, at hans aktivitet kan ligestilles med videresalg, for saa vidt som de oekonomiske risici, han loeber, er af samme karakter som dem, der gaelder for en reel videreforhandler. At anerkende det modsatte ville vaere det samme som at toemme "begrebet aktivitet, der kan ligestilles med videresalg", for dets indhold samtidig med at beroeve Peugeot midler til at beskytte selskabets salgsnet. Med henblik herpaa paaberaaber sagsoegerne sig Domstolens dom og generaladvokat Sir Gordon Slynn' s forslag til afgoerelse i Binon-sagen (dom af 3.7.1985, sag 243/83, Sml. s. 2015, paa s. 2017), hvoraf det fremgaar, at selv om en erhvervsdrivende kan fremstaa som fuldmaegtig, naar han besidder en gyldig fuldmagt, kan han ikke anses for en saadan, naar han handler paa vegne af flere hundrede fuldmagtsgivere og derved bliver en selvstaendig erhvervsdrivende i relation til konkurrenceretten.
25 Kommissionen har indledningsvis anfoert, at meddelelsen af 12. december ikke udgoer en del af "den samlede faellesskabsret", som skal inddrages ved vurderingen af et annullationssoegsmaal, og Kommissionen maa derfor frifindes, for saa vidt som soegsmaalet er baseret paa en kraenkelse af denne meddelelse.
26 Over for sagsoegernes fortolkning af faellesskabsretten har Kommissionen henvist til, at Domstolen i dom af 18. december 1986 (sag 10/86, VAG France, Sml. s. 4071) med hensyn til forordning nr. 123/85 udtalte, at konkurrencebegraensende aftaler, der er egnede til at paavirke samhandelen mellem medlemsstater, principielt er forbudt, medmindre Kommissionen i henhold til EOEF-traktatens artikel 85, stk. 3, har erklaeret bestemmelserne i artikel 85, stk. 1, for uanvendelige. Det foelger deraf, at de betingelser, som fritagelsen er underlagt, boer goeres til genstand for en vid fortolkning, mens de foranstaltninger til beskyttelse af salgsnettet, der som en undtagelse er godkendt i henhold til forordning nr. 123/85, som konkurrencebegraensende bestemmelser boer fortolkes snaevert. Denne holdning svarer til de generelle principper for fortolkningen af gruppefritagelsesforordninger.
27 Efter Kommissionens opfattelse er en af de vaesentlige betingelser for, at selektive salgsaftaler og eneforhandlingsaftaler kan opnaa en fritagelse, at de konkurrencebegraensende bestemmelser, de indeholder, er begraenset paa en saadan maade, at de ikke hindrer forbrugerne i at opnaa en rimelig andel af fordelene ved de paagaeldende aftaler og navnlig, at de kan koebe biler i en anden medlemsstat end deres egen, saaledes at de kan faa fordel af de ofte vaesentlige prisforskelle, der er mellem forskellige nationale markeder, endog mellem markeder, der graenser op til hinanden. For at en forbruger faktisk vil kunne koebe et koeretoej hos en hvilken som helst forhandler inden for salgsnettet i en hvilket som helst medlemsstat, er det noedvendigt, at forbrugeren kan benytte sig af en ° eventuelt professionel ° mellemhandler, som forudgaaende har opnaaet fuldmagt til at erhverve og i givet fald faa leveret et bestemt motorkoeretoej.
28 Ifoelge Kommissionen er det netop formaalet med artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, som skal goere det muligt for den endelige forbruger at koebe et koeretoej en ° eventuelt professionel ° mellemhandler, der har en forudindhentet fuldmagt. Den omhandlede bestemmelse boer derfor fortolkes saaledes, at salgsnettet paa den ene side kan beskytte sig imod aktiviteter udoevet af parallelimportoerer, der handler som ikke-autoriserede videreforhandlere, og paa den anden side kan beskytte sig imod mellemhandlere, der ikke har en forudindhentet fuldmagt fra en endelig forbruger, eller som har faaet fuldmagt fra en ikke-autoriseret videreforhandler, eller som har faaet fuldmagt, uden at det af fuldmagten omfattede koeretoej er specificeret. Denne bestemmelse goer det imidlertid ikke muligt at fastsaette en beskyttelsesforanstaltning, hvorefter der ikke modtages ordrer paa bestemte koeretoejer, der hidroerer fra en mellemhandler med gyldig fuldmagt, eller leveres saadanne koeretoejer, naar denne handler i fuldmagtsgivernes navn og for deres regning og ikke overskrider sin fuldmagt. Begrebet "aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg", der er naevnt i meddelelsen af 12. december, sigter saaledes ikke paa en professionel mellemhandlers forretningsmaessige virksomhed, men udelukkende paa urigtige fuldmagter eller svigagtig adfaerd fra den befuldmaegtigedes side, idet det ellers ville vaere i modstrid med de grundlaeggende synspunkter bag forordning nr. 123/85.
29 I denne henseende har Kommissionen anfoert, at det indgaar i den erhvervsmaessige karakter af den aktivitet, Eco System udoever, at dette selskab ikke blot kan goere reklame for sin virksomhed som mellemhandler, men ogsaa kan vaelge, med hensyn til hvilke maerker og typer af koeretoejer det oensker at medvirke og dermed i offentlighedens oejne kommer til at fremstaa som en alternativ leveringskilde, bl.a. for saa vidt angaar koeretoejer af maerket Peugeot. Over for sagsoegernes argumenter har Kommissionen gjort gaeldende, at en statistisk analyse viser, at Eco System ikke koncentrerer sin aktivitet om maerket Peugeot, og Eco System har paa intet som helst tidspunkt via sin reklamevirksomhed skabt uklarhed vedroerende karakteren af sin erhvervsmaessige aktivitet. Eco System har endog ganske systematisk i sit reklamemateriale betonet det saerlige forhold, der goer sig gaeldende med hensyn til den aftalemaessige forbindelse mellem fuldmagtsgiver og fuldmaegtig. For saa vidt angaar det midlertidige samarbejde mellem Eco System og selskabet Carrefour har Kommissionen anfoert, at det eneste forhold, der er foert bevis for, er, at et enkelt koeretoej af maerket Peugeot i afventning af levering og med fuldmagtsgiverens udtrykkelige godkendelse var udstillet ca. ti dage i Carrefour' s lokaler. Hvad angaar kopien af reklamebrochuren fra Eco System, som blev udformet og udgivet af Carrefour i selskabets eget navn, finder Kommissionen, at selv om forsiden paa den paagaeldende kopi kunne give anledning til en vis uklarhed, er Peugeot' s reaktion, hvormed man generelt og definitivt skred ind, "i strid med proportionalitetsprincippet".
30 Vedroerende de risici, som Eco System har paataget sig, har Kommissionen anfoert, at sagsoegerne ikke har fremfoert noget bevis til stoette for deres paastand om, at Eco System ved at disponere over koeretoejer paatager sig risici med hensyn til opbevaring og kredit, der afviger fra de risici, en fuldmaegtig normalt loeber. Ifoelge Kommissionen paatager Eco System sig ikke nogen af de juridiske og oekonomiske risici, der kendetegner koeb og salg, der er karakteriseret ved to overdragelser af ejendomsretten, og risiciene ved at vaere ejer. I denne henseende understreger Kommissionen, at Eco System' s funktion som fuldmaegtig er begraenset til etableringen af en juridisk forbindelse direkte mellem fuldmagtsgiveren og eneforhandleren, som bl.a. omfatter direkte fakturering fra den sidstnaevnte til den foerstnaevnte, indregistrering af koeretoejet i fuldmagtsgiverens navn, ejendomsrettens overgang og risici efter den gennemfoerte betaling til saelger samt endelig betalingen til fuldmaegtigen i form af en provision. Efter Kommissionens opfattelse bevirker Eco System' s ydelse af kredit til sin fuldmagtsgiver i en vis periode ikke, at selskabet, ud over den kreditrisiko, der er forbundet med enhver tjenesteydelsesaktivitet, loeber den risiko for, at koeretoejet ikke bliver solgt, der er karakteristisk for videreforhandlerens virksomhed. Kommissionen bestrider endvidere, at Eco System skulle loebe nogen oekonomisk risiko i tilfaelde af eventuelle udsving i valutakurser og priser.
31 Kommissionen har endelig bestridt, at Binon-dommen skulle vaere relevant i dette tilfaelde. Efter Kommissionens opfattelse er der intet grundlag for en sammenligning mellem paa den ene side bedoemmelsen efter artikel 85, stk. 1, af den virksomhed, mellemhandleren udoever for regning af leverandoerer af varer og tjenesteydelser ° som det var tilfaeldet i Binon-sagen ° og paa den anden side bedoemmelsen i relation til artikel 85, stk. 3, og forordning nr. 123/85 af Eco System' s virksomhed som mellemled i forbindelse med enkeltstaaende transaktioner, der er foretaget for individuelle koeberes regning.
32 Intervenienten Eco System har anfoert, at artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 er blevet udformet af Kommissionen med henblik paa at lette private borgeres erhvervelse af koeretoejer til den lavest mulige pris i Faellesskabet. Under hensyntagen til paa den ene side den tid og de midler, der er paakraevet for at finde frem til den Peugeot-forhandler i de tolv lande, der har den mest fordelagtige pris for et givet koeretoej, og paa den anden side det omfattende arbejde, der er forbundet med en parallelimport, kan en professionel mellemmand som Eco System opfylde den regulerende funktion paa markedet, som er tilsigtet med artikel 3, punkt 11, i forordning nr. 123/85, og forhindre, at denne bestemmelse mister sin funktion. Eco System har i denne sammenhaeng paaberaabt sig Domstolens dom af 13. juli 1966 (forenede sager 56/64 og 58/64, Consten og Grundig mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 245, org. ref.: Rec. s. 429) og af 13. juni 1983 (forenede sager sag 100/80-103/80, Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825), hvori eksklusive forhandlingsaftaler, som lagde hindringer i vejen for parallelimport, blev anset for ulovlige, og har gjort gaeldende, at Peugeot' s autoriserede eneforhandlere aldrig har soegt at opnaa fortjeneste paa prisspredningen paa koeretoejer mellem medlemsstaterne ved at handle indbyrdes. Under disse omstaendigheder finder Eco System, at begrebet "aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg", ikke skal fortolkes paa en saadan maade, at artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 mister sit indhold. Dette begreb henviser til svigagtig adfaerd, hvorved en erhvervsdrivende, der fremstiller sig som fuldmaegtig, i realiteten er videreforhandler, og omfatter paa ingen maade en aktivitet som Eco System' s, der i det vaesentlige er omfattet af artikel 1984 ff. i den franske "code civil" (borgerlig retsbog) vedroerende fuldmagtsaftaler.
33 Intervenienten BEUC har anfoert, at den fordel, forbrugeren opnaar i kraft af det forhandlernet, der er fritaget i medfoer af artikel 85, stk. 3, ville vaere illusorisk, dersom anvendelsesomraadet for artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, som haevdet af sagsoegerne, skulle afhaenge af en oekonomisk og forretningsmaessig vurdering af mellemhandlerens aktivitet. Formaalet med denne bestemmelse er at tillade en leverandoer at sikre, at den endelige forbruger, naar vedkommende koeber et koeretoej, etablerer en direkte aftalemaessig forbindelse med en forhandler, der er medlem af det eksklusive og selektive salgsnet. Dette har isaer til hensigt at sikre forbrugeren en aftalemaessig ret over for et medlem af salgsnettet i tilfaelde af fejl ved koeretoejet.
° Rettens bemaerkninger
34 Retten finder, at den ved efterproevelsen af, om den anfaegtede beslutning er lovlig, inden for rammerne af det af sagsoegerne fremfoerte anbringende maa undersoege, om Kommissionen med rette fandt, at rundskrivelsen af 9. maj 1989 fra Peugeot til forhandlerne i Frankrig, Belgien og Luxembourg og forhandlernes anvendelse heraf udgoer en overskridelse af graenserne for fritagelsen i henhold til forordning nr. 123/85 og udgoer en efter EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, ulovlig aftale eller i hvert fald samordnet praksis.
35 Det bemaerkes for det foerste, at som Domstolen har fastslaaet i den ovennaevnte dom, VAG France, praemis 12, "hjemler forordning nr. 123/85 som gennemfoerelsesforordning til artikel 85, stk. 3 ... blot mulighed for, at de erhvervsdrivende inden for automobilbranchen i et vist omfang kan indgaa salgs- og serviceaftaler, som trods visse vilkaar om eneret og om forbud mod konkurrence ikke omfattes af forbuddet i artikel 85, stk. 1". Det anfoeres saaledes i anden betragtning til forordning nr. 123/85, at "selv om de i artikel 1, 2, og 3 i naervaerende forordning naevnte forpligtelser normalt har til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet og normalt kan paavirke handelen mellem medlemsstater, kan forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, dog i medfoer af artikel 85, stk. 3, erklaeres uanvendeligt paa disse forpligtelser ° om end kun paa visse betingelser".
36 Det bemaerkes i denne forbindelse, at det fremgaar af artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, at fritagelsen i henhold til artikel 85, stk. 3, ogsaa gaelder, naar forhandleren forpligter sig til "kun at saelge de af aftaleprogrammet omfattede motorkoeretoejer eller tilsvarende varer til endelige forbrugere, der goer brug af en mellemhandler, naar denne forinden skriftligt har faaet fuldmagt til at koebe og eventuelt afhente et bestemt koeretoej".
37 Det maa herved understreges, at da konkurrencebegraensende karteller principielt er forbudt i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, kan undtagelsesbestemmelser i en gruppefritagelsesforordning ikke fortolkes udvidende og kan ikke fortolkes saaledes, at forordningens virkninger udstraekkes ud over, hvad der er noedvendigt for beskyttelsen af de interesser, der soeges varetaget (Domstolens dom af 22.3.1984, sag 90/83, Paterson m.fl., Sml. s. 1567, praemis 16).
38 Paa grundlag af disse principper maa det med henblik paa loesningen af den foreliggende sag fastlaegges, hvad der i henhold til artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 forstaas ved en mellemhandler med skriftlig fuldmagt.
39 I saa henseende bemaerkes for det foerste, at ifoelge Domstolens faste praksis (jf. bl.a. dom af 18.1.1984, sag 327/82, Ekro, Sml. s. 107, praemis 11) skal en faellesskabsretlig bestemmelse, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med hensyn til fastlaeggelsen af dens betydning og raekkevidde, normalt i hele Faellesskabet undergives en selvstaendig og ensartet fortolkning, som skal soeges under hensyntagen til bestemmelsens kontekst og formaalet med den paagaeldende ordning. Det er imidlertid ikke udelukket for retsinstanserne at henvise til national ret, naar de skal fortolke indholdet i og raekkevidden af en saadan faellesskabsbestemmelse (jf. Rettens dom af 18.12.1992, sag T-85/91, Khouri mod Kommissionen, Sml. II, s. 2637, praemis 32).
40 Som Retten i oevrigt fastslog i Peugeout I-dommens praemis 33, fremgaar det af opbygningen af artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, at formaalet med denne bestemmelse er at opretholde muligheden for at benytte en mellemhandler paa betingelse af, at der bestaar et direkte kontraktforhold mellem forhandleren og forbrugeren. For at beskytte salgsnettet mod mulig ulovlig konkurrence fra en ikke-autoriseret videreforhandler maa det endvidere kraeves, at kontraktforholdet er fastlagt i en forudgaaende skriftlige fuldmagt fra den endelige forbruger til den mellemhandler, der i forbrugerens navn og for dennes regning skal koebe et bestemt motorkoeretoej.
41 Det understreges i denne forbindelse, at den eneste betingelse, der i henhold til den naevnte bestemmelse stilles til mellemhandleren, er, at han kan fremlaegge en saadan forudgaaende skriftlig fuldmagt til at koebe og eventuelt afhente koeretoejet. Efter ordlyden af artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 er det saaledes ikke udelukket at anvende en behoerigt befuldmaegtiget mellemhandler, alene fordi han handler erhvervsmaessigt.
42 For det andet bemaerkes, at naar henses til de vanskeligheder af praktisk karakter, der for en forbruger er forbundet med saavel at finde frem til et bestemt koeretoej til den paa Faellesskabets omraade mest fordelagtige pris som dette koeretoejs levering, ville udelukkelsen af mellemhandlere, der handler erhvervsmaessigt, beroeve artikel 3, nr. 11, dens virkning og ville medfoere hindringer for parallelimport og som foelge deraf foere til en opdeling af de nationale markeder. Under disse omstaendigheder ville en saadan udelukkelse, saadan som Domstolen har fastslaaet i dommene Consten og Grundig mod Kommissionen og Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen (praemis 86), vaere egnet til at modvirke de mest grundlaeggende formaal med Faellesskabet og i saerdeleshed gennemfoerelsen af det indre marked.
43 Det maa anerkendes, at det forhold, at mellemhandleren handler erhvervsmaessigt, kan indebaere dels, at han gennemfoerer salgsfremmende foranstaltninger over for offentligheden og kan koncentrere sin indsats paa visse bilmaerker, dels, at han maa acceptere de risici, der er forbundet med enhver tjenesteydelsesvirksomhed.
44 For saa vidt angaar sagsoegernes argument om, at begrebet befuldmaegtiget mellemhandler i artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, ifoelge punkt I, afsnit 3, i meddelelsen af 12. december skal fortolkes indskraenkende, bemaerkes, at som Domstolen har fastslaaet i dom af 28. januar 1992 (sag C-266/90, Soba, Sml. I, s. 287, praemis 19), kan en fortolkende akt ikke aendre bindende bestemmelser i en forordning.
45 Der henvises i denne forbindelse til, at det anfoeres i meddelelsen af 12. december, at "virksomhederne i salgsnettet [kan] ... forpligtes til ikke at saelge nye koeretoejer til eller gennem tredjemand, saa laenge denne optraeder som autoriseret videreforhandler af nye motorkoeretoejer i aftaleprogrammet eller udoever aktiviteter, der kan ligeledes med videresalg. Det paahviler mellemhandleren eller den endelige forbruger paa forhaand at give forhandleren i salgsnettet et skriftligt bevis paa, at mellemhandleren ved koeb og afhentning af et bestemt koeretoej handler i den endelige forbrugers navn og for dennes regning".
46 For saa vidt angaar sagsoegernes argument, der stoettes paa dette uddrag af meddelelsen af 12. december, bemaerkes, at formaalet med den omhandlede passus ikke blot er at fortolke artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, men ogsaa artikel 3, nr. 10, isaer litra a), hvorefter bestemmelser i salgsaftaler, hvorved forhandlere forpligtelser sig til kun at levere aftalevarer og tilsvarende varer til salgsnettet, er undtaget fra forbuddet EOEF-traktatens i artikel 85, stk. 1. Retten finder endvidere, at Kommissionen ved fortolkningen af artikel 3, nr. 10 og 11, i forordning nr. 123/85 med rette har kunnet tage hensyn til, at der skal sikres artikel 3, nr. 10, i den naevnte forordning den med bestemmelsen tilsigtede virkning, dvs. at garantere en effektiv beskyttelse af salgsnettet imod handlinger fra ikke-autoriserede tredjeparter. Kommissionen har saaledes lovligt ved den meddelelse, der her undersoeges, praeciseret de betingelser, som den befuldmaegtigede mellemhandler skal opfylde for at overholde bestemmelserne i artikel 3, nr. 11, i den naevnte forordning. Bestemmelserne boer saaledes anvendes paa en maade, hvorved det garanteres, at levering via en autoriseret videreforhandler af aftalevarer til en mellemhandler, der er udstyret med en forudgaaende og gyldig, skriftlig fuldmagt, ikke kan udlaegges som en manglende overholdelse fra videreforhandlerens side af forpligtelsen til alene at videresaelge inden for salgsnettet, hvilket han i givet fald kan paalaegges i henhold til forordningens artikel 3, nr. 10. Med dette for oeje har det i meddelelsen af 12. december, uden at de beroerte bestemmelser i forordningen er blevet tilsidesat, og uden at deres anvendelsesomraade er blevet indskraenket, kunnet fastslaas, at virksomhederne i salgsnettet kan forpligtes til at naegte at efterkomme bestillinger fra en mellemhandler, der i realiteten udoever en aktivitet, der kan ligestilles med videresalg, og gentage de betingelser, der er fastsat i forordningens artikel 3, nr. 11, og som enhver mellemhandler, der vil benytte sig af de naevnte bestemmelser, skal overholde.
47 Retten maa herefter undersoege, om Eco System, saadan som sagsoegerne haevder det, har overskredet graenserne i artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, ved at have paataget sig risici, der er typiske for en videreforhandler snarere end for en mellemhandler, paa en saadan maade, at vedkommendes erhvervsmaessige virksomhed maa anses for videresalg og ikke for en tjenesteydelsesaktivitet.
48 I denne henseende bemaerkes for det foerste, at den befuldmaegtigede mellemhandlers medvirken, som er forudset i den omhandlede bestemmelse, forudsaetter etableringen af en direkte aftalemaessig forbindelse i tilfaelde af koeb og salg mellem den, der erhverver koeretoejet (forbrugeren), og salgsnettet. For at blive betragtet som saadan, saaledes at videreforhandleren ikke kan naegte ham at indgaa aftale, skal mellemhandleren begraense sig til at sikre udoevelsen af en tjenesteydelse, der bestaar i etablering af kontakt mellem en kunde, der oensker at koebe et bestemt koeretoej til den mest fordelagtige pris, og en videreforhandler, der er medlem af salgsnettet og parat til at levere det, i etableringen af den noedvendige aftalemaessige forbindelse mellem de to parter samt i gennemfoerelsen af dertil hoerende transaktioner. Under disse omstaendigheder handler mellemhandleren alene som repraesentant for forbrugeren. Det foelger heraf, at de retlige forbindelser, der opstaar ved mellemhandlerens handling eller handlinger, etableres direkte mellem fuldmagtsgiveren og den beroerte tredjemand, i dette tilfaelde videreforhandleren, og fuldmaegtigen er ikke aftalepart. I det foreliggende tilfaelde ligger det fast, at det af fuldmagten omfattede koeretoej fra begyndelsen indregistreres direkte ° om end foreloebigt ° i Eco System' s kundes navn, i hvis navn fakturaen udskrives. Eco System er saaledes ikke som fuldmaegtig part i den aftale om koeb og salg, som selskabet indgaar med en videreforhandler inden for forhandlernettet paa den endelige forbrugers vegne og for dennes regning, og erhverver foelgelig heller aldrig ejendomsretten over det omhandlede koeretoej. Derimod fremgaar det af artikel II, stk. 3, i Peugeot' s "eneforhandleraftale" for Belgien, som blev fremlagt i Peugeot I-sagen, at "en videreforhandler, der er medlem af salgsnettet, handler i eget navn og for egen regning og ikke paa nogen maade kan anses for fuldmaegtig for importoeren eller for producenten".
49 At der i forbindelse med fuldmagtsgiverens medvirken etableres en direkte forbindelse mellem den endelige forbruger og salgsnettet, bekraeftes af den forpligtelse, der er en betingelse for fritagelse for virksomheder i salgsnettet i henhold til artikel 5, stk. 1, nr. 1, litra a) og b), i forordning nr. 123/85, og hvorefter forhandleren skal yde garanti, gratis service og service i tilfaelde af tilbagekaldelser, uanset hvor koeretoejet er koebt inden for det faelles marked. Saaledes som det fremhaeves i 12. betragtning til forordning nr. 123/85, gaelder ° ligesom med hensyn til bestemmelserne i forordningens artikel 3, punkt 11 ° at "formaalet med disse bestemmelser er at forhindre, at forbrugernes frihed til at koebe overalt i faellesmarkedet begraenses". I denne henseende bemaerkes, at artikel 7 i de almindelige betingelser, der er knyttet til den standardfuldmagtsaftale, som Eco System anvender, forudsaetter, at "garantien paahviler producenten, baade hvad angaar lovbestemt og aftalebestemt garanti, den paahviler og kan kraeves udfoert af producentens salgsnet i overensstemmelse med koeretoejets garantihaefte. Da Eco System har en fuldmagt, der er begraenset til indfoersel, falder enhver teknisk garanti udenfor og paahviler alene producenten og hans salgsnet". Denne bestemmelse henviser kun til, at der paahviler de virksomheder, der er medlemmer af salgsnettet, en saadan garantiforpligtelse, og det foelger heraf, at der ikke paahviler mellemhandleren en tilsvarende forpligtelse.
50 Under de omstaendigheder, der er beskrevet i de to sidste praemisser, maa det fastslaas, at Eco System i sin egenskab af befuldmaegtiget mellemhandler ikke loeber den risiko, der ville foelge af en dobbelt ejendomsovergang, som er typisk for koeb og videresalg af en vare, eller risikoen ved at overtage ejendomsretten, navnlig risikoen ved at disponere over koeretoejer eller ved manglende salg heraf, dvs. risikoen for at skulle skaffe sig af med koeretoejet, saafremt den endelige forbruger traeder tilbage fra koebet, og den oekonomiske risiko, der er forbundet hermed.
51 For det andet maa det imidlertid konstateres, at det fremgaar af sagens dokumenter og parternes forklaringer, at Eco System i foerste omgang til den autoriserede videreforhandler, som leverer koeretoejet, betaler koebesummen, moms og udgifter ved indfoersel af det i aftalen beskrevne koeretoej, og selskabet faar herefter dette beloeb godtgjort af koeberen. Selskabet indroemmer derved normalt sine kunder kredit, for saa vidt som det forskud, det betaler, overstiger den provision, det har modtaget i forbindelse med fuldmagtsaftalens indgaaelse. Retten finder, at selv om ydelsen af denne kredit, der er begraenset til de faa dage, der forloeber mellem koebstidspunktet og betalingen til videreforhandleren i salgsnettet og tidspunktet for leveringen til koeberen, som refunderer Eco System for det udlagte beloeb, ikke indgaar som et naturligt led i en fuldmaegtigs aktivitet, aendrer det ikke ved den retlige kvalifikation af en fuldmagt af denne type. Ud fra dette synspunkt adskiller Eco System' s situation sig ikke fra den, der gaelder for enhver fuldmaegtig, der er kontraktligt forpligtet til at afholde visse udgifter og paatage sig visse omkostninger, som fuldmagtsgiverne maa refundere ham, saaledes som det i oevrigt ogsaa er foreskrevet i stoerstedelen af medlemsstaternes lovgivninger.
52 Endvidere bemaerkes, at de midler, som fuldmaegtigen raader over med henblik paa at imoedegaa den risiko, som fuldmaegtigen under de beskrevne forhold paatager sig, for insolvens hos den endelige forbruger eller for, at denne traeder tilbage fra koebet, under alle omstaendigheder adskiller sig fra dem, der staar til raadighed for en videreforhandler i salgsnettet. Saaledes kan fuldmaegtigen ud over at benytte sig af sin tilbageholdelsesret, anvende de klassiske retsmidler med foretagelse af arrest eller udlaeg i og bortsalg af tredjemands formuegode. Med hensyn til Eco System kommer dette til udtryk i den "straffe"-klausul, der findes i artikel 5 i de almindelige betingelser, der er anfoert paa bagsiden af selskabets standardfuldmagtskontrakt, og hvoraf det foelger, at "i det tilfaelde, hvor fuldmagtsgiveren efter underskrivelsen og foer mandatets udloeb naegter at opfylde aftaler, der indgaas i henhold hertil, vil han blive udsat for en bod lig med det dobbelte af provisionsbeloebet foruden retsforfoelgelse med henblik paa fuldbyrdelsen af hans forpligtelser, idet det bemaerkes, at bestillingen for hans regning ikke kan goeres til genstand for annullation eller ophaevelse". Til gengaeld har den autoriserede videreforhandler, saaledes som det normalt er forudset i de almindelige betingelser for salg af automobiler, der anvendes af eneforhandlere inden for de forskellige maerkers salgsnet, i modsaetning til fuldmaegtigen i tilfaelde, hvor en kunde traeder tilbage fra en aftale, eller manglende betaling ogsaa den mulighed at anse aftalen for ophaevet og at disponere over koeretoejet eller at tage det tilbage med henblik paa at lade det saelge uden at skulle benytte sig af de retsmidler, der er naevnt ovenfor.
53 For det tredje bemaerkes med hensyn til den af sagsoegerne paapegede kursrisiko, at valutakursudsving er en faktor, der indgaar i al handel mellem medlemsstater af den foreliggende karakter, og sagsoegerne har ikke paa nogen maade paavist, at det er Eco System, der i forbindelse med sin virksomhed som behoerigt befuldmaegtiget mellemhandler baerer den hertil hoerende risiko. Det fremgaar derimod af sagens akter, at det er fuldmagtsgiveren og ikke Eco System i sin egenskab af fuldmaegtig, der baerer kursrisikoen. I denne henseende bemaerkes for det foerste, at det foelger af undersoegelsen af den standardfuldmagtsaftale, som Eco System anvender, at selskabet i modsaetning til, hvad der gaelder for en autoriseret videreforhandler, ikke binder sig til en fast pris, men kun forpligter sig inden for rammerne af en foreloebig pris, som ikke fastslaas endegyldigt, foer man har kunnet tage hoejde for eventuelt gunstige eller ugunstige aendringer i valutakurserne. I denne forbindelse bemaerkes endvidere, at det fremgaar af artikel 2, tredje led, i Eco System' s almindelige betingelser, at "udsving i valutakurser eller prisen kan indtraede, men de har ikke betydning for fuldmagtens gyldighed". Det bemaerkes endvidere, at Eco System' s standardfuldmagtsaftale udtrykkeligt forudsaetter, at "i tilfaelde, hvor Eco System ikke kan importere koeretoejet inden for de angivne frister, tilbagegives provisionen til fuldmagtsgiveren, men der svares ikke herudover nogen form for erstatning". Det er saaledes ikke udelukket, at Eco System kan goere brug af denne bestemmelse i tilfaelde af alt for ugunstige udsving i valutakurserne, som forud for koebet af koeretoejet hos videreforhandleren i for hoej grad ville paavirke den foreloebige pris, der er aftalt med fuldmagtsgiveren. Herudover bemaerkes, at det fremgaar af den omtvistede beslutning, og det er ikke blevet bestridt af sagsoegerne, at Eco System ° med henblik paa at sikre selskabets kunder mod risikoen for kursaendringer i tiden, indtil fuldmagtsaftalen er bragt til udfoerelse ° alene har indfoert et system, hvor selskabet mod betaling af en praemie tilbyder kunderne en kurssikringsordning, der fungerer som en udligningsfond. Sagsoegeren har dermed ikke paapeget nogen omstaendighed, der kan anfaegte konklusionen i beslutningen, hvorefter "de naevnte oekonomiske risici i forbindelse med valutakurs- eller prisaendringer er elimineret i Eco System' s nuvaerende ordning".
54 For det fjerde bemaerkes med hensyn til den opbevaringsrisiko, som Eco System ifoelge sagsoegerne paatager sig, fordi selskabet holder kunden skadesloes i tilfaelde af koeretoejets haendelige undergang eller beskadigelse i tiden fra Eco System' s afhentelse af koeretoejet hos videreforhandlere og til leveringen til koeberen, at selv om det maatte anses for bevist, at Eco System paatager sig en saadan risiko, maa den anses for normal, saaledes som det ogsaa fremgaar af en undersoegelse af lovgivningen i medlemsstaterne, i forbindelse med en fuldmagtsaftale, der, som det er tilfaeldet i denne sag, forudsaetter koeb i fuldmagtsgiverens navn, indfoersel, transport, opbevaring i en begraenset periode og levering af et koeretoej. I hvert fald adskiller den risiko, der er forbundet med opbevaring af koeretoejet under de netop beskrevne forhold sig fra den risiko, der paahviler en ejer, og som i det foreliggende tilfaelde, saaledes som det allerede er fastslaaet, paahviler den endelige forbruger, naar aftalen om koeb af koeretoejet er indgaaet.
55 Endelig bemaerkes, at den provision, Eco System modtager som modydelse for sine tjenesteydelser, og som ifoelge standardkontrakten bestaar i en bestemt procent af den pris, der faktureres af leverandoeren af koeretoejet, udgoer et normal vederlag i forbindelse med en fuldmagt som den i sagen omhandlede.
56 Det foelger af det anfoerte, at for saa vidt Eco System handler som en behoerigt befuldmaegtiget mellemhandler, kan selskabet ikke antages at have paataget sig juridiske eller oekonomiske risici, der er karakteristiske for koeb og videresalg.
57 Det maa herefter i forbindelse med det foreliggende anbringende undersoeges, om Eco System i praksis har overskredet graenserne for de skriftlige fuldmagter, som selskabet har modtaget fra endelige forbrugere i overensstemmelse med artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85.
58 Det bemaerkes, at den eneste omstaendighed, der i denne henseende er blevet paaberaabt af sagsoegerne, bestaar i den uklarhed, som en offentliggjort brochure kan have fremkaldt hos offentligheden. Brochuren var redigeret af selskabet Carrefour i dets eget navn, og dens indhold svarede til den reklamebrochure, som Eco System udsendte i den periode, hvor de to selskaber midlertidigt arbejdede sammen.
59 I denne forbindelse finder Retten, at selv om det maatte antages, at en saadan praksis kan minde om en kommerciel adfaerd, der ikke ligger inden for omraadet for en fuldmaegtigs kompetence, fandt Kommissionen med rette, at en saadan uklarhed kun kunne opstaa som foelge af omslaget til den paagaeldende brochure, og at der under alle omstaendigheder var redegjort for den praecise karakter af Eco System' s virksomhed i brochuren. Sagsoegernes reaktion er derfor med rette anset for at vaere klart uforholdsmaessig, idet enkeltstaaende foranstaltninger med henblik paa at bringe udbredelsen af denne brochure til ophoer ville have vaeret tilstraekkelige, og det var ufornoedent at udsende den omtvistede rundskrivelse.
60 Det maa derfor fastslaas, at Eco System ikke er gaaet uden for den skriftlige fuldmagt, som blev meddelt selskabet af forbrugere, og selskabet har dermed ikke handlet i strid med artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, for saa vidt det heri fastlaegges, hvilken rolle fuldmaegtigen kan have.
61 Hvad endelig angaar sagsoegerens argumentation, der stoettes paa Binon-dommen og generaladvokat Sir Gordon Slynn' s forslag til afgoerelse, og hvorefter en mellemhandler, der har fuldmagt fra et stort antal fuldmagtsgivere, maa anses for en selvstaendig erhvervsdrivende, bemaerkes, at der ikke i denne dom er noget forhold, der kan overfoeres til denne sag, hvor en fuldmaegtig handler i forbrugeres navn og for deres regning og ikke som forhandler, som i fabrikanternes (forlaeggernes) interesse skal forestaa detailsalget. Endvidere bemaerkes, at et udelukkende kvantitativt kriterium baseret paa antallet af fuldmagter modtaget af en professionel mellemhandler ikke i sig selv kan aendre karakteren af hans rolle i relation til artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85. Dette er i oevrigt foreneligt med det oekonomiske formaal med artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, nemlig ved opretholdelse af parallelimport at hindre opdeling af de nationale markeder som led i et system af forhandleraftaler vedroerende motorkoeretoejer og derved at bidrage til gennemfoerelsen af et faelles marked, saadan som det allerede er fremhaevet ovenfor i praemis 42 i naervaerende dom.
62 Paa baggrund af det foranstaaende maa det fastlaas, at artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 ikke goer det muligt for medlemmerne af et automobilsalgsnet at naegte at levere aftalevarer og tilsvarende varer til endelige forbrugere gennem en mellemhandler, der ved en forud oprettet skriftlig fuldmagt godtgoer at handle i forbrugernes navn og for deres regning, med den begrundelse, at mellemhandleren optraeder som led i sit erhverv. Det foelger heraf, at naar en mellemhandler ikke overskrider rammerne for den fuldmagt, han har faaet fra den endelige forbruger, til at koebe og i givet fald at faa leveret et bestemt automobilkoeretoej, er det i strid med bestemmelserne i forordning nr. 123/85, at en forhandler naegter at saelge til fuldmaegtigen.
63 Det er derfor med rette, at Kommissionen fastslog, at den omtvistede rundskrivelse under ingen omstaendigheder kunne begrundes med, at Eco System overtraadte bestemmelserne i artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85. Det ligger derfor uden for rammerne af den fritagelse, der i henhold til forordningen gaelder for Peugeot' s salgsnet, at forhandlerne i rundskrivelsen blev paalagt ikke at saelge motorkoeretoejer.
64 Det foerste anbringende, der stoettes paa en tilsidesaettelse af artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, sammenholdt med meddelelsen af 12. december, maa herefter forkastes.
Tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet
° Parternes argumenter
65 Sagsoegerne har anfoert, at Kommissionen ° for at skabe en begrundelse for forskellen mellem den anfaegtede beslutning og den fortolkning af artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, som den selv havde givet i meddelelsen af 12. december ° den 4. december 1991, dvs. samme dag, som den anfaegtede beslutning blev vedtaget, ville vedtage en ny meddelelse om fortolkningen af forordning nr. 123/85. I denne meddelelse blev der fastlagt nye kriterier for definitionen af begrebet mellemhandler, og begrebet "aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg", blev herved frataget enhver betydning. Kommissionen handlede herved i strid med Peugeot' s berettigede forventning om, at selskabernes retsstilling ville blive opretholdt.
66 Efter sagsoegernes opfattelse har Kommissionen endvidere tilsidesat princippet om, at Faellesskabets retsakter ikke maa tillaegges tilbagevirkende gyldighed, idet den nye fortolkning af forordning nr. 123/85 med tilbagevirkende gyldighed blev bragt i anvendelse af Kommissionen paa en handling fra Peugeot' s side (rundskrivelsen af 9.5.1989), som burde have vaeret vurderet paa grundlag af den tidligere fortolkning af forordningen. Der er under alle omstaendigheder sket en tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet, idet Kommissionen aldrig har angivet en klar og praecis definition af begrebet "aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg".
67 Kommissionen har heroverfor anfoert, at sagsoegerne havde modtaget en skrivelse af 15. juli 1987, underskrevet af en kontorchef i GD IV, hvori der klart er redegjort for Kommissionens holdning baade med hensyn til det generelle spoergsmaal om professionelle mellemhandleres virksomhed og til Eco System' s saerlige forhold.
68 Med hensyn til den nye meddelelse har Kommissionen anfoert, at denne ikke medfoerer, at der anvendes en ny praksis med tilbagevirkende gyldighed, idet der alene henvises til princippet om, at der ved mellemhandler i forordning nr. 123/85 forstaas en person, der handler i forbrugerens navn og for hans regning, og som derfor ikke kan paatage sig risici, der er knyttet til at vaere ejer.
69 Intervenienten Eco System har alene anfoert, at argumenterne med hensyn til tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet, der paa ny paaberaabes af sagsoegerne, allerede er forkastet i Peugeot I-dommen.
70 Intervenienten BEUC har anfoert, at den anden meddelelse fra Kommissionen vedroerende forordning nr. 123/85 ikke i hoejere grad end meddelelsen af 12. december er en normativ akt eller udgoer en autentisk fortolkning og derfor heller ikke kan aendre den naevnte forordning. BEUC finder i oevrigt, at der ikke er tale om at tillaegge den anden meddelelse tilbagevirkende gyldighed, idet der ikke heri sker en aendring af princippet om, at en mellemhandler, der har en forudgaaende, skriftlig fuldmagt, er omfattet af anvendelsesomraadet for artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85.
° Rettens bemaerkninger
71 Det bemaerkes indledningsvis, at den omtvistede beslutning paa ingen maade stoettes paa ° og i oevrigt ikke kunne stoettes paa ° Kommissionens nye meddelelse af 4. december 1991 vedroerende forordning nr. 123/85. Meddelelsen er da heller ikke naevnt i beslutningen. Sagsoegerne kan derfor ikke paaberaabe sig den nye beslutning med henblik paa at anfaegte den omtvistede beslutnings lovlighed.
72 Hvad angaar argumentet om, at Kommissionen i den anfaegtede beslutning havde fraveget den fortolkning, den selv havde givet af artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 ved meddelelsen af 12. december og derved skulle have tilsidesat retssikkerhedsprincippet, bemaerkes, at som Retten allerede har fastslaaet ovenfor (jf. praemis 44 og 46), kan begrebet "aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg", i den naevnte meddelelse under ingen omstaendigheder fortolkes saaledes, at raekkevidden af begrebet mellemhandler, der har faaet skriftlig fuldmagt, i artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 indskraenkes.
73 Endvidere bemaerkes, at Kommissionen ° saaledes som Retten har fastslaaet i dommen i Peugeot I-sagen, praemis 48 ° allerede i sin skrivelse af 15. juli 1987 over for sagsoegerne gav udtryk for sin opfattelse af begrebet "aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg", i meddelelsen af 12. december. Det anfoeres saaledes i punkt 3, afsnit 2, i denne skrivelse, at "i det omfang, en mellemhandler paatager sig den form for virksomhedsrisiko, der er karakteristisk for en servicevirksomhed, og ikke en virksomhedsrisiko af samme art ... som den, der er karakteristisk for virksomhed koeb og videresalg, kan denne mellemhandlers virksomhed ikke betegnes som 'aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg' i meddelelsens forstand ...".
74 Det maa herefter fastslaas, at sagsoegerne ikke har paavist nye omstaendigheder, der kan rejse tvivl om den vurdering, Retten gav udtryk for i Peugeot-dommen, og hvorefter Kommissionen ikke har tilsidesat retssikkerhedsprincippet. Det andet anbringende maa derfor ligeledes forkastes.
75 Det foelger heraf, at sagsoegernes to anbringender til stoette for deres paastande maa forkastes, og sagsoegte maa derfor frifindes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
76 I medfoer af artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da sagsoegerne har tabt sagen, og Kommissionen og intervenienterne har paastaaet sig tilkendt omkostninger, doemmes sagsoegerne til in solidum at betale sagens omkostninger, herunder intervenienternes.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Afdeling)
1) Sagsoegte frifindes.
2) Sagsoegerne betaler in solidum sagens omkostninger, herunder intervenienternes.