CELEX: 62003TJ0373
Yhteisön tavaramerkki
Sanamerkki PARMITALIA
Väiteosaston päätöksestä tehtävän valituksen määräaika
Asetuksen (EY) N:o 40/94 59 artikla
Asetuksen (EY) N:o 2868/95 48 sääntö
Kyseisen valituksen tutkimatta jättäminen

Asian tausta
1       Solo Italia Srl (jäljempänä kantaja) teki 14.1.2000 yhteisön tavaramerkkiä koskevan hakemuksen sisämarkkinoiden harmonisointivirastolle
(tavaramerkit ja mallit) (SMHV) yhteisön tavaramerkistä 20 päivänä joulukuuta 1993 annetun asetuksen (EY) N:o 40/94 (EYVL
1994, L 11, s. 1) perusteella, sellaisena kuin tämä asetus on muutettuna.
2       Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on sanamerkki PARMITALIA.
3       Tavarat, joita varten rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien
rekisteröimistä varten 15.7.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan
luokituksen luokkaan 29, ja ne vastaavat seuraavaa kuvausta: ”italialaiset juustoraasteet”.
4       Tavaramerkkihakemus julkaistiin 26.12.2000 Yhteisön tavaramerkkilehdessä.
5       Nuova Sala Srl (jäljempänä väliintulija) teki 16.3.2001 väitteen asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdan
perusteella hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin rekisteröintiä vastaan kaikkien tavaramerkkihakemuksessa tarkoitettujen
tavaroiden osalta. Väite perustui samaan luokkaan kuuluvia ja samaa kuvausta kuin edellä 3 kohdassa tarkoitetut tavarat vastaavia
tavaroita varten 1.12.1998 rekisteröidyn kuviomerkki-tyyppisen yhteisön tavaramerkin PARMITAL olemassaoloon.
6       Väiteosasto hyväksyi väitteen 26.11.2002 tekemällään päätöksellä, joka annettiin samana päivänä tiedoksi asianosaisille faksitse.
Se katsoi, että kyseessä olevat tavaramerkit ovat visuaalisesti, foneettisesti ja merkityssisällöltään samankaltaiset.
7       SMHV sai 4.12.2002 tililleen 800 euron suuruisen pankkisiirron, jossa oli maininta PARMITALIA, ranskalaisyhtiöltä nimeltään
OK SA, jonka yhteyttä kantajaan SMHV ei ole voinut todeta. Maksumääräys oli annettu 29.11.2002. Kantaja lähetti lisäksi edustajalleen
1 375 euron suuruisen sekin väitekirjelmän toimittamiseksi SMHV:lle. Tämä edustaja ei kuitenkaan toimittanut kyseistä kirjelmää.
8       SMHV:n talousosasto osoitti 17.1.2003 kirjeen ranskalaisyhtiölle nimeltään Solo Italia France − luullen lähestyvänsä kantajaa
− saadakseen tietoja 4.12.2002 saadun maksun tarkoituksesta ja totesi, että kuukauden määräaika, joka päättyisi 17.2.2003,
oli vahvistettu maksun tarkoituksen tunnistamiseksi, ja jos tässä ei onnistuttaisi, maksua ei katsottaisi suoritetuksi ja
summa palautettaisiin.
9       SMHV sai 17.2.2003 kantajalta kirjeen, jossa todettiin, että suoritettu maksu liittyi valitukseen, joka oli tehty 26.11.2002
tehdystä päätöksestä. Tämän kirjeen liitteenä oli ranskaksi laadittu valitus. Tämän asiakirjan käännös menettelyn kielellä
(englanti) toimitettiin 20.2.2003.
10     Kantajan edustaja lähetti 3.3.2003 SMHV:lle jäljennöksen 29.11.2002 annetusta maksumääräyksestä. SMHV:lle ilmoitettiin 14.3.2003
uuden edustajan nimittämisestä, ja tämä henkilö toimitti uudet kirjelmät 21.3.2003.
11     SMHV ilmoitti kantajalle 24.3.2003 saaneensa tämän tekemän valituksen ja siirsi asian valituslautakuntaan. SMHV toimitti kantajalle
14.5.2003 väitteen tekijän kirjelmät, jotka oli päivätty 9.5.2003. Kantaja vastasi näihin asiakirjoihin 10.6.2003, ja SMHV
ilmoitti saaneensa kantajan vastauksen 17.6.2003. Kantaja toimitti SMHV:lle uuden vastauksen 21.8.2003, ja tämä vahvisti kantajalle
saaneensa sen 10.9.2003.
12     Toinen valituslautakunta lausui valituksesta 10.9.2003 tekemällään päätöksellä, joka annettiin tiedoksi kantajalle 17.9.2003,
ja jätti sen tutkimatta, koska valituksen tekemiselle asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa asetettua määräaikaa ei ollut noudatettu.
Valituslautakunta katsoi, että tämä määräaika oli päättynyt 26.1.2003 ja että tämän jälkeen toimitetuilla kirjelmillä ei voitu
säännönmukaistaa kyseistä valitusta.

Asianosaisten ja väliintulijan vaatimukset
13     Asianosaisten ja väliintulijan lausumat sekä niiden vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin
kuultiin 16.11.2004 pidetyssä istunnossa.
14     Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       ottaa tämän kanteen tutkittavaksi ja kumoaa 10.9.2003 tehdyn päätöksen
–       velvoittaa SMHV:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
15     SMHV vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       hylkää kanteen
–       velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
16     Väliintulija vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       hylkää kanteen
–       velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
17     Koska väliintulija ei voinut osallistua suulliseen käsittelyyn, se toimitti huomautuksensa faksitse, ja ne liitettiin kantajan
ja SMHV:n suostumuksella asiakirja-aineistoon.

Oikeudellinen arviointi
18     Kantaja esittää kolme kanneperustetta, joista ensimmäinen koskee ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen
(jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 artiklan rikkomista, toinen asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun
komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 (EYVL L 303, s. 1) 55, 61 ja 65 säännön rikkomista ja kolmas asetuksen N:o 40/94 59 artiklan
rikkomista.

Kahden ensimmäisen kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen
Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan rikkomista koskeva ensimmäinen kanneperuste
–       Asianosaisten lausumat
19     Kantajan mukaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa edellytetään, että syytetylle ilmoitetaan asianmukaisesti häntä
vastaan nostetusta syytteestä. Kantajan mukaan 26.11.2002 tehdyn päätöksen tiedoksiantaminen faksitse rikkoo tätä määräystä,
koska se ei täytä tiedoksiantojen varmuuden edellytystä. Koska tiedoksianto ei ollut pätevä, minkään määräajan kuluminen ei
kantajan mukaan ole voinut alkaa siitä. Kantaja päättelee tästä, että valitus on otettava tutkittavaksi. Suullisessa käsittelyssä
kantaja vakuutti uudelleen, että ensimmäinen kanneperuste koskee oikeusvarmuuden puuttumista ja että faksilla, jota ei ollut
allekirjoitettu ja, kuten kantaja lisäsi, jonka vastaanottamisesta SMHV ei ole esittänyt saantitodistusta, ei voida taata
tätä oikeusvarmuutta.
20     SMHV katsoo, että ensimmäistä kanneperustetta ei voida ottaa tutkittavaksi, koska sitä ei ole perusteltu riittävästi ja koska
se näin ollen rikkoo työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohtaa.
21     Se lisäsi suullisessa käsittelyssä, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan rikkomista koskeva kanneperuste on joka
tapauksessa jätettävä tutkimatta, koska sitä ei esitetty valituslautakunnassa.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
22     Kantaja vetosi valituslautakunnassa yksinomaan siihen, ettei se tunne SMHV:n menettelysääntöjä, sekaannusvaaran puuttumiseen
Parmitalin ja Parmitalian välillä sekä jäljempänä kolmannen kanneperusteen yhteydessä kehiteltyyn väitteeseen, jonka mukaan
valitusmaksun maksaminen riittää valituksessa olevien puutteiden korjaamiseen.
23     On näin ollen kiistatonta, että kantaja ei esittänyt missään vaiheessa SMHV:ssä perustetta, joka koskee Euroopan ihmisoikeussopimuksen
6 artiklan mahdollista rikkomista, joten tämä ei tutkinut tätä perustetta.
24     Lisäksi on syytä todeta ensinnäkin, että asetuksen N:o 40/94 74 artiklan mukaan ”rekisteröinnin [suhteellisia hylkäysperusteita]
koskevassa menettelyssä [SMHV:n] tutkimus rajataan seikkoihin, joihin osapuolet ovat vedonneet ja osapuolten esittämiin vaatimuksiin”
(asia T‑311/01, Éditions Albert René v. SMHV − Trucco (Starix), tuomio 22.10.2003, Kok. 2003, s. II‑4625, 69 kohta).
25     Toiseksi on syytä muistuttaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostetun kanteen tarkoituksena on asetuksen N:o
40/94 63 artiklassa tarkoitettu SMHV:n valituslautakuntien päätösten laillisuuden valvonta (asia T‑237/01, Alcon v. SMHV −
Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), tuomio 5.3.2003, Kok. 2003, s. II‑411, 61 kohta; asia T‑128/01, DaimlerChrysler v. SMHV (etusäleikkö),
tuomio 6.3.2003, Kok. 2003, s. II‑701, 18 kohta; asia T‑129/01, Alejandro v. SMHV − Anheuser‑Busch (BUDMEN), tuomio 3.7.2003,
Kok. 2003, s. II‑2251, 67 kohta ja em. asia Starix, tuomion 70 kohta). Vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on
asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 3 kohdan mukaan ”toimivalta sekä kumota kiistetty päätös että muuttaa sitä”, tämä kohta on
ymmärrettävä edellisen kohdan, jonka mukaan ”kanteen perusteena voi olla puuttuva toimivalta, olennaisen menettelymääräyksen
rikkominen, perustamissopimuksen, tämän asetuksen tai niiden soveltamista koskevan oikeussäännön rikkominen taikka harkintavallan
väärinkäyttö”, sekä EY 229 ja EY 230 artiklan valossa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittama valituslautakunnan
päätöksen laillisuuden valvonta kohdistuu näin ollen valituslautakunnalle esitettyihin oikeuskysymyksiin (em. asia Starix,
tuomion 70 kohta).
26     Lisäksi työjärjestyksen 135 artiklan 4 kohdassa täsmennetään nimenomaisesti, että ”asianosaisten kirjelmät eivät voi muuttaa
riidan kohdetta siitä, mikä se on ollut valituslautakunnassa” (em. asia Starix, tuomion 71 kohta).
27     Kantaja ei näin ollen voi saada ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta lausumaan tästä kanneperusteesta, joka koskee Euroopan
ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan mahdollista rikkomista ja jota ei esitetty menettelyn hallinnollisessa vaiheessa SMHV:ssä.
28     Se, että SMHV ei vedonnut vastineessaan siihen, että tämä on uusi kanneperuste, vaan vetosi sen uutuuteen vasta suullisessa
käsittelyssä, on merkityksetöntä asian ratkaisun kannalta, koska valituslautakunnalle tehdyn valituksen ja ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimessa nostetun kanteen yhteneväisyys on ehdotonta prosessinedellytystä koskeva kysymys, joka on tutkittava viran
puolesta.
29     Ensimmäinen kanneperuste on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Asetuksen N:o 2868/95 55, 61 ja 65 säännön rikkomista koskeva toinen kanneperuste
–       Asianosaisten lausumat
30     Kantaja esittää toissijaisesti, että jos väitteestä 26.11.2002 tehdyn päätöksen tiedoksiantoa on pidettävä Euroopan ihmisoikeussopimuksen
6 artiklassa vahvistettujen periaatteiden mukaisena, se on kuitenkin sääntöjenvastainen, koska se ei noudata asetuksen N:o
2868/95 55, 61 ja 65 säännössä säädettyjä edellytyksiä.
31     Kantaja väittää, että tämän tiedoksiannon tarkastelun perusteella voidaan todeta, että sekä viestiä että kyseistä päätöstä
ei ole allekirjoitettu ja että päätöstä ei ole varustettu sinetillä, mistä asetuksen N:o 2868/95 55 säännössä säädetään, koska
pelkkää ensimmäisellä sivulla olevaa logoa ei voida pitää voimassa olevissa säädöksissä edellytettynä sinettinä.
32     SMHV katsoo, että kantaja moittii myös allekirjoitettua valituslautakunnan päätöstä siitä, että siinä ei ole sinettiä.
33     SMHV katsoo, että toinen kanneperuste on jätettävä tutkimatta.
34     Koska tämä kanneperuste koskee sen mukaan väiteosaston päätöstä, se on jätettävä tutkimatta, koska se esitetään ensimmäistä
kertaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, sillä työjärjestyksen 135 artiklan 4 kohdassa määrätään, että asianosaisten
kirjelmät eivät voi muuttaa riidan kohdetta siitä, mikä se on ollut valituslautakunnassa.
35     Valituslautakunnan päätöksen tiedoksiantamisen osalta menettelysääntöjen mahdollisen rikkomisen toteaminen ei SMHV:n mukaan
riitä riidanalaisen päätöksen kumoamiseen, koska päätöksen tiedoksiantomenettelyssä tapahtuvat sääntöjenvastaisuudet ovat
päätöksestä erillisiä tapahtumia, joten ne eivät voi aiheuttaa kyseisen päätöksen pätemättömyyttä (asia 48/69, ICI v. komissio,
tuomio 14.7.1972, Kok. 1972, s. 619, Kok. Ep. II, s. 25, 39 kohta ja yhdistetyt asiat T‑78/96 ja T‑170/96, W v. komissio,
tuomio 28.5.1998, Kok. H. 1998, s. I‑A‑239 ja II‑745, 183 kohta). Mitään olennaista menettelymääräystä ei joka tapauksessa
ole SMHV:n mukaan rikottu, koska päätös annettiin tiedoksi kantajalle, jota ei estetty puolustamasta oikeuksiaan (asia T‑323/00,
SAT.1 v. SMHV (SAT.2), tuomio 2.7.2002, Kok. 2002, s. II‑2839).
36     Kantajalla ei lisäksi SMHV:n mukaan ole oikeudellisesti suojattua intressiä päätöksen kumoamiseen menettelymääräyksen rikkomisen
vuoksi, kun päätöksen kumoaminen voi ainoastaan merkitä uuden, kumotun päätöksen kanssa sisällöltään samanlaisen päätöksen
tekemistä (ks. vastaavasti asia 117/81, Geist v. komissio, tuomio 6.7.1983, Kok. 1983, s. 2191, 7 kohta; asia T‑43/90, Díaz
García v. parlamentti, tuomio 18.12.1992, Kok. 1992, s. II‑2619, 54 kohta; asia T‑261/97, Orthmann v. komissio, tuomio 20.9.2000,
Kok. H. 2000, s. I‑A‑181 ja II‑829, 33 ja 35 kohta ja asia T‑16/02, Audi v. SMHV (TDI), tuomio 3.12.2003, Kok. 2003, ei vielä
julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
37     Ensiksi on korostettava, että kantajan toisen kanneperusteen tarkastelusta ei ilmene, että kantaja pyrkisi kritisoimaan sitä,
että valituslautakunnan päätöksessä ei ole sinettiä. Sen kannekirjelmän perusteella kyseessä on pikemminkin 26.11.2002 tehdyn
väiteosaston päätöksen tiedoksianto. Kantaja mainitsee päinvastoin valituslautakunnan päätöksen noudatettavana esimerkkinä
ja toteaa, että ”on kiinnostavaa tehdä vertailu 10.9.2003 tehtyyn valituslautakunnan päätökseen, koska nyt esillä olevassa
tapauksessa tiedoksiannettujen asiakirjojen ensimmäisellä sivulla on pelkässä tunnistamistarkoituksessa sama logo, mutta kun
on kyse tästä päätöksestä, sekä viesti että päätös on allekirjoitettu”.
38     Mainitun 26.11.2002 tehdyn päätöksen tiedoksiantamisen osalta on kiistatonta, että kantaja ei esittänyt missään vaiheessa
asetuksen N:o 2868/95 55, 61 ja 65 säännön mahdollista rikkomista koskevaa perustetta SMHV:ssä, minkä vuoksi tämä ei tutkinut
sitä.
39     Edellä 24−26 kohdassa esitetyistä syistä ja kuten SMHV on perustellusti todennut, kantaja ei voi saada ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuinta lausumaan käsiteltävänä olevasta kanneperusteesta, joka koskee näiden sääntöjen mahdollista rikkomista ja jota
ei esitetty menettelyn hallinnollisessa vaiheessa SMHV:ssä.
40     Kantaja ei sitä paitsi suullisessa käsittelyssä vastannut SMHV:lle tämän osalta.
41     Toinen kanneperuste on näin ollen jätettävä tutkimatta.

Asetuksen N:o 40/94 59 artiklan rikkomista koskevan kolmannen kanneperusteen perusteltavuus
Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
42     Kantaja väittää myös toissijaisesti, että sen 29.11.2002 päivätyssä maksumääräyksessä ilmoitettiin selvästi SMHV:lle sen päätöksestä
tehdä valitus. Kantaja toteaa, että SMHV pyysi vasta 17.1.2003 kantajalta täsmennyksiä tämän tilisiirron tarkoituksesta. Kantaja
toteaa vastanneensa SMHV:lle 17.2.2003 ja vedonneensa edustajansa, joka ei ollut toiminut kantajan tältä pyytämällä tavalla,
virheeseen.
43     Kantaja katsoo, kuten se jo totesi SMHV:lle lähettämässään kirjeessä 21.8.2003, että missään säädöksessä ei säädetä, että
valitus olisi tehtävä SMHV:lle erityisen menettelyn mukaisesti ja että SMHV tunnisti selvästi 800 euron suuruisen pankkisiirron,
joka suoritettiin 4.12.2002 ja jossa mainittiin tavaramerkki PARMITALIA, kantajalta peräisin olevaksi, koska 17.1.2003 päivätty
kirje koski sitä.
44     Kantaja katsoo näin ollen, että maksun suorittaminen riittää valituksessa olevien puutteiden korjaamiseen. Se lisää, että
SMHV myöntää saaneensa tämän summan ja tunnistaneensa maksun suorittajan.
45     Kantajan mukaan valitus tehtiin näin ollen säädetyssä määräajassa ja se on otettava tutkittavaksi, koska se myös perusteltiin
neljän kuukauden määräajassa 17. ja 20.2.2003 ja 21.3.2003 ja koska menettelyn yhteydessä esiintyneet puutteet korjattiin
säädetyssä määräajassa.
46     Kantaja esittää lopuksi, että vaikka SMHV on päättänyt ilmoittaa päätöksistään yksinkertaisemmalla tavalla lähettämällä faksin
ja vaikka se on ottanut käyttöön tämä joustavan tiedoksiantotavan valitusmenettelyn yhteydessä, se ei voi kuitenkaan rajoittaa
edellytyksiä, jotka koskevat näiden valitusten tutkittavaksi ottamista ja menetetyn määräajan palauttamista koskevaa menettelyä,
josta säädetään asetuksen N:o 40/94 78 artiklassa. Jos SMHV tulkitsisi suppeasti tämän asetuksen 59 artiklassa asetettuja
edellytyksiä ja sen 78 artiklan soveltamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, asianosaisella, jonka edustaja on tehnyt
virheen, ei olisi valitusmahdollisuuksia, jolloin kantaja ei kykenisi puolustautumaan oikeudenmukaisesti.
47     Kantaja esitti suullisessa käsittelyssä, että SMHV:n olisi pitänyt Solo Italia Francelle − jonka se katsoi ”oikeaksi neuvottelukumppaniksi”
− lähettämässään täsmennyspyynnössä muistuttaa kahden kuukauden määräajasta ja vahvistaa se alkavaksi uudestaan tämän pyynnön
esittämisestä lukien. Se, että SMHV ei palauttanut 800 euron summaa, osoittaa sitä paitsi kantajan mukaan, että se katsoi,
että valitus oli tehty säännönmukaisesti.
48     Suullisessa käsittelyssä kantaja täsmensi myös, että se ei itse asiassa vaadi asetuksen N:o 40/94 78 artiklan soveltamista,
vaan että se pyrkii korostamaan, että menetetyn määräajan palauttamista koskevaa menettelyä ei voida soveltaa tilanteessa,
jossa edustaja on tehnyt virheen.
49     SMHV katsoo asetuksen N:o 2868/95 48 säännön 1 kohdan c alakohdan ja 49 säännön sekä asetuksen N:o 40/94 59 artiklan perusteella,
että jotta valitus voidaan ottaa tutkittavaksi, sen on täytettävä seuraavat kolme kumulatiivista edellytystä: valitus on ensinnäkin
tehtävä kahden kuukauden kuluessa riidanalaisen päätöksen tiedoksiantamisesta, siinä on mainittava riidanalainen päätös ja
täsmennettävä, miltä osin tätä päätöstä on muutettava tai se on kumottava; toiseksi valitusmaksu on suoritettava tässä kahden
kuukauden määräajassa; kolmanneksi valitusperusteet sisältävä kirjelmä on jätettävä neljän kuukauden määräajassa riidanalaisen
päätöksen tiedoksiantamisesta.
50     SMHV toteaa lisäksi, vaikka kantaja ei kehitellyt tätä seikkaa, että valitusmaksua koskevien tietojen täydentämiselle myönnetty
määräaika ei näin ollen voi merkitä valituskirjelmän toimittamiselle asetetun määräajan pidentämistä.
51     Se korostaa lopuksi, että kantaja ei ole esittänyt menetetyn määräajan palauttamista koskevaa pyyntöä.
52     SMHV esitti suullisessa käsittelyssä, että se ei ollut kyennyt yhdistämään OK SA:ta ja Solo Italiaa toisiinsa, että 800 euron
summa saattoi liittyä useiden maksujen suorittamiseen tai eri hakemuksiin, että kahden kuukauden määräaika on sitova ja että
sen talousosaston tehtävänä ei ole pidentää sitä ja että tämä osasto ei voinut muistuttaa kantajaa kahden kuukauden määräajan
kulumisesta, koska se ei voinut tietää, että kyseessä oli valituksen tekemiselle asetettu määräaika. SMHV:n mukaan sen talousosaston,
jolla on sitä paitsi erillinen atk-järjestelmänsä, tehtävänä ei yleisesti ottaen ole tällaisten tutkimusten tekeminen; lisäksi
vaikka se olisi ymmärtänyt, että kyseinen summa oli valitusmaksu, sen tehtävänä ei olisi ollut ilmoittaa kantajalle valituksen
tekemiselle asetetun määräajan olemassaolosta.
53     Lopuksi on todettava, että menetetyn määräajan palauttamisen osalta SMHV selitti suullisessa käsittelyssä, että tämän periaatteen
soveltamista ei ole suljettu millään tavoin pois, kun virhe on edustajan tekemä; yhteisöjen tuomioistuinten kahdessa tuomiossa
jätetään lisäksi tämä mahdollisuus avoimeksi.
54     Väliintulija lisää SMHV:n väitteisiin, että 29.11.2002 päivätyssä maksumääräyksessä oli yhtiön OK SA nimi, minkä perusteella
ei sen mukaan voitu yhdistää tätä yhtiötä Solo Italia Srl:ään. Se väittää, että SMHV osoitti sitä paitsi 17.1.2003 päivätyn
selvityspyyntönsä eri yhtiölle eli Solo Italia Francelle, jonka kotipaikka on Ranskassa eikä Italiassa.
55     Väliintulija toteaa lopuksi, että sen lisäksi, että asetuksen N:o 40/94 78 artiklan 2 kohdan perusteella menetetyn määräajan
palauttaminen on mahdollista ainoastaan esittämällä kirjallinen pyyntö ja maksamalla samanaikaisesti asianmukainen maksu,
tällaista pyyntöä ei voida esittää tässä asiassa, koska vuoden määräaika on päättynyt.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
56     Asetuksen N:o 40/94 59 artiklan mukaan valitus on tehtävä kirjallisesti SMHV:lle kahden kuukauden kuluessa päätöksen tiedoksiantamisesta.
57     Tässä asiassa on todettava, että SMHV:lle ei toimitettu valituskirjelmää tässä määräajassa.
58     Vaikka valitus katsotaan tämän artiklan mukaan tehdyksi vasta sen jälkeen, kun valitusmaksu on maksettu, pelkästään vastaavan
summan maksamista ei voida pitää tässä artiklassa edellytetyn toimen toteuttamisena.
59     Säädöksistä tai oikeuskäytännöstä ei lisäksi ilmene, että SMHV:n ja erityisesti sen talousosaston velvollisuutena olisi varoittaa
mahdollisia valituslautakuntaan valittajia asetuksessa N:o 40/94 vahvistettujen muodollisuuksien noudattamatta jättämisen
seurauksista.
60     Menetetyn määräajan palauttamisen osalta asetuksen N:o 40/94 78 artiklan sanamuodossa ei suljeta pois tämän periaatteen soveltamista
tapauksessa, jossa edustaja on tehnyt virheen. Lisäksi edellytetään, että noudatetaan menetetyn määräajan palauttamiselle
asetettuja ehtoja, joihin kuuluu muun muassa se, että on noudatettu olosuhteiden edellyttämää valppautta (ks. tavaramerkin
hakijan edustajan palveluksessa olevan henkilön tekemän virheen osalta asia T‑146/00, Ruf ja Stier v. SMHV (kuviomerkki DAKOTA),
tuomio 20.6.2001, Kok. 2001, s. II‑1797, 55−61 kohta).
61     Koska asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa vahvistettuja edellytyksiä ei ole noudatettu tässä asiassa, kolmas kanneperuste on
myös hylättävä ja näin ollen kanne kokonaisuudessaan on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
62     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian ja SMHV ja väliintulija ovat
vaatineet oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, kantaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Kantaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Cooke
Labucka
Trstenjak
Julistettiin Luxemburgissa 31 päivänä toukokuuta 2005.
H. Jung

J. D. Cooke
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.