CELEX: 62007CJ0204
Обжалване
Споразумение за асоцииране между ЕИО и Турция
Регламент (ЕИО) № 2913/92
Член 239
Митнически кодекс на Общността
Възстановяване и опрощаване на вносни сборове
Концентрат от плодов сок от Турция
Сертификати за движение
Фалшифициране
Особено положение

Със своята жалба C.A.S. SpA (наричано по-нататък „жалбоподател“) иска от Съда да отмени Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 6 февруари 2007 г. по дело CAS/Комисия (
T-23/03, Сборник, стp. II-289
, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което Първоинстанционният съд отхвърля неговата жалба за отмяна на член 2 от Решение на Комисията от 18 октомври 2002 г. (REC 10/01, наричано по-нататък „спорното решение“), свързано с молба за опрощаване на вносни сборове.
Правна уредба
Правна уредба, свързана със Споразумението за асоцииране
Настоящата жалба е свързана със Споразумението за асоцииране между Европейската икономическа общност (ЕИО) и Турция, подписано на 12 септември 1963 г. в Анкара от Република Турция, от една страна, и от държавите — членки на ЕИО, и от Общността, от друга. Споразумението за асоцииране е сключено, одобрено и утвърдено от името на Общността с Решение 64/732/ЕИО на Съвета от 23 декември 1963 година (
OВ 217, 1964 г., стр. 3685
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 1, стр. 10, наричано по-нататък „Споразумението за асоцииране“). То влиза в сила на 1 декември 1964 г.
Споразумението за асоцииране предвижда подготвителна фаза, която по смисъла на член 3 от него позволява на Република Турция да укрепи икономиката си с помощта на Европейската общност, преходна фаза, която съгласно член 4 е посветена на постепенното въвеждане на Митнически съюз и сближаване на икономическата политика, и заключителна фаза, която по смисъла на член 5 от него се основава на Митническия съюз и включва засилване на координацията на икономическите политики.
Предвидената в Споразумението за асоцииране заключителна фаза влиза в сила на 31 декември 1995 г. (Решение № 1/95 на Съвета за асоцииране ЕО—Турция от 22 декември 1995 година за прилагане на заключителната фаза на Митническия съюз (
OВ L 35, 1996 г., стр. 1
). Приетите през преходната фаза решения на Съвета за асоцииране също са приложими към вноса, предмет на спорното решение, тъй като той е извършен между 5 април 1995 г. и 20 ноември 1997 г.
Едно от тези решения е по-специално Решение № 5/72 от 29 декември 1972 година относно методите за административно сътрудничество при прилагане на членове 2 и 3 от Допълнителния протокол към Споразумението от Анкара (
OВ L 59, 1973 г., стр. 74
).
Член 11 от Решение № 5/72 предвижда, че държавите-членки и Република Турция си съдействат чрез съответните митнически администрации за проверка на истинността и редовността на сертификатите, за да се осигури правилно прилагане на разпоредбите на това решение.
Член 12 от същото решение предвижда, че „[Република] Турция, държавите-членки и Общността вземат мерки за изпълнение на разпоредбите на решението.“ [неофициален превод]
Решение № 1/95 урежда подробно прилагането на заключителната фаза на Митническия съюз, като приложение 7 към него се отнася до взаимопомощта в митническата област между компетентните административни органи в Общността и тези в Република Турция.
Членове 3 и 7 от това приложение предвиждат правила, уреждащи съответно помощта, която тези органи си дължат по искане на един от тях, и изпълнението на подобно искане за помощ.
По-нататък, съгласно член 15 от Решение № 1/96 на Комитета за митническо сътрудничество ЕО—Турция от 20 май 1996 година относно определяне на подробни правила за прилагане на Решение № 1/95 (
OВ L 200, стр. 14
) държавите-членки и Република Турция си сътрудничат, за да се осигури правилното прилагане на разпоредбите на това решение, чрез съответните митнически администрации и в рамките на взаимопомощта, предвидена в приложение 7 към Решение № 1/95, за проверка на истинността и редовността на сертификатите.
Освен това член 13, параграф 2 от Решение № 1/96 гласи:
„Митническата служба, в която се извършва разделянето, издава извлечение от сертификат A. TR. за всяка част от разделената пратка, като за тази цел ползва формуляр за сертификат A. TR.
Клетка 12 от извлечението трябва да съдържа регистрационния номер, датата, службата и страната на издаване на първоначалния сертификат […]“. [неофициален превод]
Правна уредба, свързана с възстановяването и опрощаването на мита
Член 239, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (
OВ L 302, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58, наричан по-нататък „МКО“) гласи:
„Възстановяване или опрощаване на вносни сборове […] се извършва и в случаи […]:
—
[…]
—
които произтичат от обстоятелства, които не предполагат недобросъвестно поведение или груба небрежност от страна на заинтересуваното лице. Случаите, в които може да се приложи тази разпоредба, както и процедурата, която трябва да се следва за тази цел, се определят съгласно процедурата на комитета. […]“
Член 905, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент № 2913/92 (
OВ L 253, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 7, стр. 3, наричан по-нататък „Регламент за прилагане на МКО“) предвижда:
„1.   Когато решаващият митнически орган, пред който е представена молба за възстановяване или опрощаване съгласно член 239, параграф 2 от [МКО], не е в състояние да отсъди въз основа на член 899, но молбата е придружена от доказателства, които могат да представляват особено положение, произтичащо от обстоятелства, при които заинтересованото лице не може да се обвини в опит за заблуда или явна небрежност [другаде в текста: „в недобросъвестно поведение или груба небрежност“], държавата-членка, към която спада органът, препраща случая до Комисията, за да се реши по процедурата, установена в членове 906—909 […]“.
Член 904, буква в) от Регламента за прилагане на МКО предвижда:
„Не се възстановяват [да се чете: „не се възстановяват или опрощават“] вносните мита, когато единствените основания, на които се разчита в молбата за възстановяване или опрощаване, са в зависимост от случая:
[…]
в)
представяне, с цел да се получи преференциално третиране на стоките, обявени за редовен внос, на документи, които впоследствие се установява, че са подправени, фалшифицирани или невалидни за горната цел, дори когато тези документи са били представени непредумишлено [другаде в текста: „добросъвестно“]“.
Член 220, параграф 2, буква б) от МКО предвижда, че последващо вземане под отчет не се допуска, когато размерът на дължимите сборове не е взет под отчет в резултат на грешка от страна на митническите органи, която не е било възможно да бъде открита от лицето, отговорно за плащането, ако то е действало добросъвестно и е спазило всички разпоредби на действащото законодателство, свързани с митническото деклариране.
Обстоятелства, предхождащи спора
Жалбоподателят е дружество, учредено по италианското право, дъщерно дружество на Steinhauser GmbH, което притежава 95,1 % от първото и е установено в Ravensburg. Неговата основна дейност се състои в преработване на внесен концентрат от плодов сок, като наред с това внася тези продукти в Италия.
Съгласно установеното от Първоинстанционния съд, между 5 април 1995 г. и 20 ноември 1997 г. жалбоподателят внася и пуска в свободно обращение в Общността концентрат от ябълков и крушов сок, декларирани като продукти от Турция с произход от Турция. Вносът в Общността на този вид продукти е осъществен чрез сертификати A. TR. 1, така че тези продукти са ползвали освобождаването от мита, предвидено в Споразумението за асоцииране и Допълнителния протокол към това споразумение, подписан на 23 ноември 1970 г. в Брюксел и сключен, одобрен и потвърден от името на Общността с Регламент (ЕИО) № 2760/72 на Съвета от 19 декември 1972 година (
OВ L 293, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 1, стр. 37).
Митническата служба в Равена (Италия) извършва последваща документална проверка относно истинността на сертификат A. TR. 1 D 141591, представен от жалбоподателя при една от вносните операции, осъществени през горепосочения период. Съгласно приложимите в тази област разпоредби искането за проверка на истинността на посочения сертификат е отправено до турските власти.
С писмо от 15 май 1998 г. последните уведомяват митническата служба в Равена, че извършената проверка е показала, че въпросният сертификат не е истински, тъй като не е издаден от турските митнически органи. Освен това те обявяват, че ще бъдат извършени и други проверки.
В резултат на това италианските власти извършват последваща проверка на 103 сертификата A. TR. 1, представени от жалбоподателя при различни вносни операции.
С писмо от 10 юли 1998 г. Постоянното представителство на Република Турция към Европейския съюз (наричано по-нататък „Постоянното представителство на Турция“) уведомява Комисията, че 22 представени от жалбоподателя сертификата A. TR. 1, изброени в приложението към това писмо, засягащи износа на турското дружество Akman към Италия, са подправени.
В резултат на това писмо между 12 и 15 октомври 1998 г., както и на 30 ноември и на 2 декември 1998 г., отделът за координиране на борбата с измамите (UCLAF) към Комисията, предшественик на Европейската служба за борба с измамите (OLAF), предприема проверки в Турция.
С писмо от 8 март 1999 г. Постоянното представителство на Турция уведомява митническата служба в Равена, че 32 сертификата A. TR. 1, представени от жалбоподателя (наричани по-нататък „спорните сертификати“), включително 18 сертификата, изброени в приложението към писмото от 10 юли 1998 г., не са редовни и нито са издадени, нито са потвърдени от турските власти. Тези сертификати са посочени в приложението към това писмо.
След това въпросът за неистинския или нередовен характер на значителен брой сертификати A. TR. 1 става предмет на обемна кореспонденция между Комисията, турските и италианските органи, която по-специално включва писмата на турските органи от 22 април 1999 г. и 16 юли 1999 г.
Според италианските органи от цялата тази кореспонденция е видно, че турските органи смятат, че 48 сертификата A. TR. 1, в това число и спорните сертификати, са или неистински, или нередовни.
В конкретния случай спорните сертификати се считат за „подправени“, тъй като не са нито издадени, нито потвърдени от турските митнически служби. От друга страна, другите шестнадесет сертификата (съответстващи на мита на обща стойност 1904763758 ITL, или 983728,38 EUR) се считат за „недействителни“, тъй като независимо че са издадени от турските митнически органи, стоките, до които се отнасят, не са с произход от Турция.
Доколкото всичките 48 сертификата са квалифицирани или като „подправени“, или като „недействителни“, стоките, до които те се отнасят, не могат да ползват предоставеното във връзка с вноса на турски селскостопански продукти преференциално третиране. В резултат на това италианската митническа администрация иска жалбоподателят да заплати дължимите мита на обща стойност 5200954129 ITL, или 2686068,63 EUR.
С писмо от 28 март 2000 г., като се позовава на член 220, параграф 2, буква б) и на членове 236 и 239 от МКО, жалбоподателят подава до митническата служба в Равена молба да не се пристъпва към последващо вземане под отчет и да му се предостави „възстановяване“ на исканите вносни сборове. В подкрепа на своята молба жалбоподателят се позовава на добросъвестността си, на грешки от страна на компетентните органи, които не е било възможно да бъдат открити от него, както и на неизпълнение на задължения от тези органи.
Вследствие на молбата на жалбоподателя италианските органи искат от Комисията да вземе решение дaли е обосновано, от една страна, на основание на член 220, параграф 2, буква б) от МКО да не се пристъпва към последващо вземане под отчет на вносните сборове, които те искат от жалбоподателя, а от друга страна, на основание на член 239 от МКО да се предостави „възстановяване“ на тези сборове.
С писмо от 3 юни 2002 г. Комисията иска определена допълнителна информация от италианските органи, които отговарят с писмо от 7 юни 2002 г.
С писмо от 25 юли 2002 г. Комисията уведомява жалбоподателя за намерението си да отхвърли неговата молба. Преди да вземе окончателно решение, Комисията обаче кани жалбоподателя да представи своето евентуално становище и му предоставя достъп до преписката, за да се запознае с документите, които нямат поверителен характер.
На 6 август 2002 г. представителите на жалбоподателя се запознават с административната преписка в помещенията на Комисията. Освен това те подписват декларация, която потвърждава, че им е бил предоставен достъп до документите, посочени в приложение към нея.
На 18 октомври 2002 г. Комисията приема спорното решение, за което жалбоподателят е уведомен на 21 ноември 2002 г. На първо място, Комисията заключава, че е обосновано вносните сборове — предмет на молбата, да бъдат взети под отчет.
На второ място, Комисията заключава, че е обосновано да се пристъпи към „възстановяване“ на вносните сборове за частта от молбата, свързана с шестнадесетте „недействителни“ сертификата, доколкото по отношение на тях жалбоподателят се е намирал в особено положение по смисъла на член 239 от МКО.
На трето място, що се отнася до спорните сертификати, Комисията от друга страна заключава, че обстоятелствата, на които се позовава жалбоподателят, не могат да породят особено положение по смисъла на член 239 от МКО. В резултат на това в член 2 от спорното решение Комисията решава, че не е обосновано да се пристъпва към „възстановяване“ на съответните вносни сборове, възлизащи на 1702340,25 EUR.
Жалбата пред Първоинстанционния съд и обжалваното съдебно решение
На 29 януари 2003 г. жалбоподателят подава в секретариата на Първоинстанционния съд жалба, с която иска отмяна на член 2 от спорното решение.
В подкрепа на своите искания жалбоподателят се позовава на три правни основания, изведени от нарушение съответно на неговото право на защита, на член 239 от МКО и на член 220, параграф 2, буква б) от МКО.
Първоинстанционния съд отхвърля изцяло жалбата.
По първото правно основание
Със своето първо правно основание жалбоподателят твърди, че при административната процедура е било нарушено неговото право на защита, тъй като независимо от предоставения му достъп до преписката, съдържаща доказателствата, върху които Комисията е основала спорното решение, при все това не е имал достъп до документи, които са били от решаващо значение за направената от Комисията обща преценка на положението.
Първоинстанционният съд обаче отхвърля това правно основание по съображенията, изложени в точки 87—102 от обжалваното съдебно решение.
По второто правно основание
Второто правно основание, изведено от нарушение на член 239 от МКО, се състои от четири части. Първата част се отнася до неправилната квалификация на сертификат за движение A. TR. 1 D 437214. Във втората и третата част се твърди съществено неизпълнение на задължения съответно от турските власти и от Комисията, за да се докаже наличието на особено положение по смисъла на този член. На последно място, четвъртата част се отнася до липсата на груба небрежност от страна на жалбоподателя и до преценката на търговските рискове.
Във връзка с първата част от това правно основание, след като напомня, че правомощията за определяне на произхода на стоките се разпределят между органите в държавата на износа и тези в държавата на вноса така, че произходът се установява от органите в държавата на износа, Първоинстанционният съд разглежда първо разменената между Комисията и турските и италианските органи кореспонденция.
Що се отнася до частта от спорното решение, свързана с разглежданите сертификати, в точка 122 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд констатира, че Комисията се е основала главно на писмото на турските органи от 8 март 1999 г., изпратено до митническата служба в Равена.
При все това, като сравнява съдържанието на това писмо и съдържанието на последвалите съобщения от турските органи, в точки 124—128 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд посочва наличието на двусмисленост на квалификацията на сертификат D 437214 и отбелязва, че преди приемането на спорното решение Комисията не би могла основателно да заключи, че сертификат D 437214 е фалшифициран.
При все това въз основа на писмо, което е с дата 22 август 2003 г., тоест след спорното решение, и в което турските органи потвърждават заключенията, изложени в писмото от 8 март 1999 г., Първоинстанционният съд отсъжда, че само по себе си това съображение не е достатъчно, за да доведе до отмяна на спорното решение, тъй като жалбоподателят няма законен интерес от отмяна на решение поради порок във формата му, когато отмяната на това решение може само да доведе до постановяването на ново решение, което по същество е еднакво с отмененото.
На следващо място Първоинстанционният съд разглежда втората част от второто правно основание, свързана с различни твърдения за неизпълнение на задължения от турските органи, които се основават главно на тезата, че турските органи действително са издали и заверили спорните сертификати.
В това отношение, след като в точки 150—152 от обжалваното съдебно решение приема, че от една страна, заключението за оригиналния или фалшифициран характер на издадените от турските органи документи е изключително от компетентността на тези органи и че от друга страна, последните заключват, че спорните сертификати са фалшифицирани, Първоинстанционният съд отхвърля довода на жалбоподателя, според който положените върху спорните сертификати печати и подписи доказват, че те най-вероятно са били издадени и заверени от турските органи.
На последно място Първоинстанционният съд отбелязва, че нито Споразумението за асоцииране, нито разпоредбите за неговото прилагане предвиждат изрично поддържането на регистри на издадените от турските органи сертификати.
Все пак Първоинстанционният съд признава, че приложение II, точка II, параграф 12 от Решение № 1/96 предвижда в клетка 12 от сертификати A. TR. 1 да се впише номерът на документа и че член 13 от същото това решение предвижда при разделяне на сертификатите в клетка 12 от извлечението да се посочва по-специално регистрационният номер на първоначалния сертификат.
Той обаче приема, че това не означава, че става дума за истински сертификати, тъй като фалшификаторите биха имали интерес да използват за фалшифицираните сертификати регистрационен номер, съответстващ на редовен сертификат.
Що се отнася до третата част от второто правно основание, свързана с редица твърдения за неизпълнения на задължения от страна на Комисията, Първоинстанционният съд се основава на разследването, проведено от UCLAF в Турция, за да заключи, че Комисията действително е следяла за правилното прилагане на Споразумението за асоцииране.
В точка 240 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд също така приема, че жалбоподателят не е могъл да докаже, че Комисията се е натъкнала на трудности в рамките на договорената с турските органи административна помощ, което би обосновало сезиране на Съвета за асоцииране или на Смесения комитет на Митническия съюз ЕО—Турция (наричан по-нататък „Смесения комитет“).
След това Първоинстанционният съд постановява, че нито Споразумението за асоцииране, нито решенията на Съвета за асоцииране, нито приложимата общностна правна уредба предвиждат каквото и да било задължение за изпращане на образци от печати и подписи между договарящите страни, нито за предупреждаване на вносителите при съмнения относно действителността на митническите операции, извършени от последните в рамките на преференциален режим, нито за приемане от UCLAF на определен метод на разследване.
Що се отнася до четвъртата част от второто правно основание, свързана с липсата на груба небрежност на жалбоподателя, Първоинстанционният съд я отхвърля като неотносима, след като отбелязва, че в частта от спорното решение, свързана с разглежданите сертификати, Комисията не се е произнесла по въпроса дали жалбоподателят е положил дължимата грижа или е допуснал небрежност.
По третото правно основание
Първоинстанционният съд отхвърля и третото правно основание, изведено от нарушение на член 220, параграф 2, буква б) от МКО, тъй като жалбоподателят не е доказал, че определени действия от страна на компетентните органи са допринесли за издаването или приемането на спорните сертификати, оказали се подправени.
По исканията за процесуално-организационни действия и събиране на доказателства
На последно място Първоинстанционният съд отхвърля приведените доказателства и поисканото от жалбоподателя събиране на доказателства, сред които, освен друго, е и искането да се прикани Комисията да представи всички документи, с които жалбоподателят счита, че не е могъл да се запознае при достъпа до административната преписка.
Искания на страните
С жалбата си жалбоподателят моли Съда:
—
да отмени обжалваното съдебно решение,
—
да уважи направените в първоинстанционното производство искания; при условията на евентуалност да върне делото на Първоинстанционния съд за произнасяне по съществото на спора,
—
да уважи исканията за процесуално-организационни действия, формулирани от жалбоподателя в неговите писмени становища от 28 януари 2003 г., 4 август 2003 г. и 11 август 2003 г., както и
—
да осъди ответника в първоинстанционното производство да заплати съдебните разноски.
Комисията моли Съда:
—
да отхвърли изцяло жалбата,
—
да уважи исканията на Комисията, направени в първоинстанционното производство, и
—
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски, включително направените в първоинстанционното производство.
По жалбата
В подкрепа на своята жалба жалбоподателят изтъква девет правни основания.
На първо място той поддържа, че като установява разпределянето на правомощията между държавата на износа и държавата на вноса, Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото, доколкото — за разлика от постановеното от този съд — установяването на истинския или неистински характер на спорните сертификати не било единствено в правомощията на турските органи.
На второ място жалбоподателят изтъква, че е нарушено неговото право на достъп до преписката, която не се изчерпвала само с документите, на които Комисията е основала спорното решение.
Третото и четвъртото правно основание на жалбоподателя са изведени от погрешно разпределяне на тежестта на доказване, поради обстоятелството че Първоинстанционният съд му възложил цялата тежест на доказване, а същевременно отхвърлил приведените от него доказателства и поисканото събиране на доказателства.
Предмет на петото правно основание са грешки в правната квалификация на твърдяното от жалбоподателя неизпълнение на задължения от страна на турските органи и Комисията. В това отношение жалбоподателят излага редица оплаквания, отнасящи до преценката на спорните сертификати като нередовни или неистински, до това, че не са изпратени образците от печатите и подписите, че не е изпълнено задължението за предупреждаване на вносителите, до начина, по който са проведени разследванията в Турция, и до това, че не е оповестено регистрирането на спорните сертификати.
С шестото правно основание жалбоподателят критикува обжалваното съдебно решение поради съдържащото се в него твърдение, че Комисията не е длъжна да сезира Смесения комитет или Съвета за асоцииране.
Предмет на седмото правно основание е незачитането на неговия законен интерес от отмяната на спорното решение, доколкото то засяга сертификат A. TR. 1 D 437214, докато предмет на осмото правно основание е липсата на преценка в обжалваното съдебно решение на съображенията за справедливост и на рисковете.
На последно място, с деветото правно основание жалбоподателят твърди, че Първоинстанционният съд е нарушил член 220, параграф 2, буква б) от МКО.
Предварителни бележки
На първо място следва да се изтъкне, че в хода на съдебното заседание жалбоподателят посочва, че изпълнението на член 2 от спорното решение е спряно само частично, тъй като той е заплатил част от вносните сборове, свързани със спорните сертификати. В резултат на това е налице хипотеза както на възстановяване на вносни сборове, що се отнася до платените от жалбоподателя суми, така и до опрощаване на такива сборове, що се отнася до сборовете, взети под отчет впоследствие, които жалбоподателят не е платил.
На второ място следва да се подчертае, че в подкрепа на своята жалба жалбоподателят прави множество оплаквания, с които се твърдят както съществени процесуални нарушения, така и нарушения на материалноправни норми. При все това, предвид особените обстоятелства по случая и освен правните основания, изведени от нарушение на правото за достъп до преписката и на член 220, параграф 2, буква б) от МКО, с тези оплаквания по същество се оспорва прилагането от страна на Първоинстанционния съд на член 239 от МКО, по-специално що се отнася до наличието на особено положение по смисъла на същия член. При това положение следва веднага да се разгледат всички тези оплаквания.
По нарушението на член 239 от МКО
Доводи на страните
По същество жалбоподателят критикува направената от Първоинстанционния съд правна квалификация на неизпълнението на задължения както от турските органи, така и от Комисията.
Относно неизпълнението на задължения от страна на турските органи жалбоподателят счита, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото в няколко посоки:
—
при преценката на спорните сертификати, и по-специално на сертификат A. TR. 1 D 437214, доколкото приел, че същите били резултат от фалшифициране,
—
относно неизпълнението от страна на посочените органи на задълженията им, свързани с използваните от тях образци от печати и подписи и с регистрирането на издаваните от тях сертификати,
—
в рамките на взаимопомощта — относно наличието на съдействие от турските органи при издаването на спорните сертификати, и
—
относно други обстоятелства, които според жалбоподателя доказват неизпълнение на задължения от турските органи, което го поставя в особено положение.
Що се отнася до неизпълнението на задължения от страна на Комисията, жалбоподателят твърди, че съществуват достатъчно обективни данни в подкрепа на констатацията за системни и преднамерени нарушения от страна на турските органи, които е трябвало да обосноват засилен контрол на Комисията върху преференциалния режим.
Като се основава на член 93 от Регламента за прилагане на МКО и на член 4 от Решение № 1/96, жалбоподателят счита още, чe Република Турция и Комисията са били правно задължени да изпратят образци от използваните от турските митнически органи печати на отговорните митнически служители или да изискат такива образци, при това още по време на референтния период, а именно 1995—1997 г.
Жалбоподателят подчертава, че Първоинстанционният съд освен това е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е заключил, че Комисията е била длъжна да предупреди вносителите на концентрат от плодов сок най-късно към края на 1994 г. или началото на 1995 г. за нередностите в Турция при издаването на сертификатите A. TR. 1, както и че е била длъжна да сезира Смесения комитет или Съвета за асоцииране.
Освен това UCLAF не изпълнил задълженията си за правилно провеждане на разследване в Турция, тъй като не приложил редица методи на разследване.
На последно място жалбоподателят твърди, че Първоинстанционният не се е съобразил с обстоятелството, че предвид отношенията между икономическия оператор и администрацията, да остави жалбоподателя да претърпи произтичащата от спорното решение вреда е в противоречие с принципа на справедливост, който е в основата на член 239 от МКО.
В самото начало Комисията приема, че изтъкнатите от жалбоподателя правни основания, свързани с твърдяното неизпълнение на задължения от Комисията, както и от турските органи, не се отнасят до правни въпроси, а до преценката на фактите, която не може да се оспорва в рамките на производство по обжалване.
По-нататък тя твърди, че приложимите в случая правни норми не изисквали нито от Република Турция, нито от Комисията да предоставят образци от печатите или от подписите, нито пък да поддържат регистри на сертификатите A. TR. 1.
Що се отнася до предупреждението към вносителите, Комисията напомня, че в случая спорният внос е извършен в периода от април 1995 г. до ноември 1997 г., докато истинността на сертификатите A. TR. 1 и редовността на тяхното съдържание започват да будят съмнение едва по-късно, а именно от 1998 г.
Тя подчертава още, че в случая не е имала никакво основание да сезира Смесения комитет или Съвета за асоцииране предвид оказаното от турските органи безупречно съдействие.
Съображения на Съда
— По допустимостта
В съответствие с член 225, параграф 1 EО и член 58, първа алинея от Статута на Съда обжалването пред Съда се ограничава само до правни въпроси и трябва да се основава на липса на компетентност на Първоинстанционния съд, нарушение на процесуални правила пред Първоинстанционния съд, което накърнява интересите на жалбоподателя, или на нарушение на правото на Общността от страна на Първоинстанционния съд (вж. по-специално Решение от 28 февруари 2008 г. по дело Neirinck/Комисия, C-17/07 P, точка 73).
В подкрепа на своята жалба жалбоподателят се позовава на многобройни обстоятелства, които според него съставляват особено положение по смисъла на член 239 от МКО.
Според постоянната съдебна практика наличието на такова особено положение е установено, когато от обстоятелствата по случая е видно, че задълженото лице се намира в изключително положение спрямо другите оператори, извършващи същата дейност (вж. в този смисъл Решение от 25 февруари 1999 г. по дело Trans-Ex-Import,
C-86/97, Recueil, стp. I-1041
, точки 21 и 22, както и от Решение от 7 септември 1999 г. по дело De Haan,
C-61/98, Recueil, стр. I-5003
, точки 52 и 53). С оглед на тези обстоятелства следва да се разгледа въпросът дали те съставляват особено положение по смисъла на член 239 от МКО.
Направените в производството по обжалване оплаквания всъщност критикуват прилагането на член 239 от МКО от Първоинстанционния съд в обжалваното съдебно решение, тъй като в него се постановява, че обстоятелствата по случая не съставляват особено положение. Тази правна квалификация е правен въпрос, който Съдът трябва да разгледа в производството по обжалване.
Следователно повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост трябва да бъде отхвърлено.
— По съществото на спора
Необходимо е веднага да се подчертае, че съгласно постоянната съдебна практика член 239 от МКО съставлява обща клауза за справедливост (вж. по-специално Решение от 3 април 2008 г. по дело Militzer & Münch, C-230/06, все още непубликувано в Сборника, точка 50).
Съгласно член 239 от МКО задълженото лице има право на възстановяване или опрощаване на мита, стига да са изпълнени две условия, а именно наличие на особено положение и липса на груба небрежност и недобросъвестно поведение от негова страна.
Що се отнася до полагането на дължимата грижа от жалбоподателя и липсата на недобросъвестно поведение от негова страна, следва да се уточни, че последните не са предмет на настоящата жалба. Всъщност, както установява Първоинстанционният съд в точка 295 от обжалваното съдебно решение, в частта от спорното решение, свързана със спорните сертификати, Комисията не се произнася по въпроса дали жалбоподателят е положил дължимата грижа или е допуснал небрежност.
Що се отнася до наличието на особено положение по смисъла на член 239 от МКО, както бе напомнено в точка 82 от настоящото съдебно решение, то е установено, когато от обстоятелствата по случая е видно, че задълженото лице се намира в изключително положение спрямо другите оператори, извършващи същата дейност, и че при липсата на тези обстоятелства то не би претърпяло вредата, свързана с последващото вземане под отчет на митата (вж. в този смисъл Решение от 26 март 1987 г. по дело Coopérative agricole d'approvisionnement des Avirons,
58/86, Recueil, стp. 1525
, точка 22).
Тогава, за да определи дали обстоятелствата по случая съставляват особено положение, което не включва нито груба небрежност, нито недобросъвестно поведение от страна на заинтересованото лице по смисъла на член 239 от МКО, Комисията трябва да прецени всички релевантни фактически обстоятелства (вж. в този смисъл Решение от 15 май 1986 г. по дело Oryzomyli Kavallas и Oryzomyli Agiou Konstantinou/Комисия,
160/84, Recueil, стp. 1633
, точка 16).
В случай като настоящия, в който в подкрепа на своята молба за възстановяване или за опрощаване на вносни сборове задълженото лице се позовава на съществено неизпълнение на някои задължения от страна на турските органи и на Комисията при прилагането на Споразумението за асоцииране, посоченото в предходната точка задължение на Комисията предполага при разглеждането на тази молба Комисията да основе своята преценка върху всички факти, свързани със спорните сертификати, с които се е запознала в рамките на своята задача за надзор и контрол върху правилното прилагане на посоченото споразумение.
Този извод впрочем е подкрепен от член 904, буква в) от Регламента за прилагане на МКО, който предвижда, че не се възстановяват или опрощават вносните сборове, когато „единствен[ото] основани[е]“, на което се разчита в молбата за възстановяване или опрощаване, за да се получи преференциално третиране, е представяне на документи, които впоследствие се установява, че са подправени, фалшифицирани или невалидни за горната цел, дори когато тези документи са били представени добросъвестно. С други думи, представянето на подправени, фалшифицирани или невалидни сертификати само по себе си не съставлява особено положение по смисъла на член 239 от МКО.
В замяна на това други обстоятелства, посочени в подкрепа на молба за възстановяване или опрощаване на вносни сборове, като недостатъчният контрол от страна на Комисията за правилното прилагане на Споразумението за асоцииране могат да съставляват такова особено положение.
Макар обаче при прилагането на член 239 от МКО Комисията да разполага със свобода на преценка, тя не би следвало да се отклонява от задължението си на практика да претегля интереса на Общността за пълно спазване на разпоредбите на митническото законодателство — било то общностно или обвързващо Общността, от една страна, и интереса на добросъвестния вносител да не търпи вреди, които надхвърлят обичайния търговски риск, от друга.
Това претегляне е основополагащо за смисъла на член 239, който представлява обща клауза за справедливост, както бе напомнено в точка 85 от настоящото съдебно решение. Поради това при разглеждане на молба за възстановяване или опрощаване на вносни сборове Комисията няма основание да се ограничава с оценка на поведението и действията на вносителя и износителя. В рамките на своето задължение за надзор и контрол тя трябва да отчете освен това и как собственото ѝ поведение се отразява върху конкретното положение.
В това отношение следва да се подчертае, че съгласно член 211 ЕО като пазител на Договора за ЕО и на сключените в съответствие с него споразумения Комисията е длъжна да осигури точното изпълнение от трети държави на задълженията им, договорени по силата на сключено с Общността споразумение, посредством способите, предвидени в споразумението или във взетите въз основа на него решения.
Това задължение произтича и от самото Споразумение за асоцииране, както и от многобройните решения, приети за неговото прилагане. В този смисъл член 7 от това споразумение във връзка с член 211 ЕО изисква Комисията да предприема всички мерки с общ или специален характер, които да гарантират изпълнението на задълженията, произтичащи от посоченото споразумение.
По-нататък, съгласно член 24 от същото това споразумение Комисията е член на Съвета за асоцииране и като представител на Общността участва в различни комитети, създадени от този съвет за осигуряване на последователното сътрудничество, необходимо за доброто функциониране на споразумението. В съответствие с член 52, параграф 2 от Решение № 1/95 например Комисията може да сезира Смесения комитет, когато при прилагането на това решение възникнат трудности за Общността или за Република Турция.
При това Комисията разполага с постоянно представителство в Турция, което ѝ дава възможност най-малкото да бъде надеждно информирана относно развитието на правната уредба на тази държава, и в частност относно прилагането на посоченото споразумение към конкретен момент.
Уместно е да се отбележи още, че в рамките на задължението си за надзор и контрол върху правилното прилагане на Споразумението за асоцииране Комисията разполага със значителни правомощия.
Съгласно разпоредбите на член 3 от приложение 7 към Решение № 1/95 например Комисията може да поиска от турските органи всяка информация, която да ѝ позволи да се увери, че митническото законодателство се прилага правилно.
По смисъла на параграф 4, буква a) от същия член тази институция може също да поиска от турските органи да вземат необходимите мерки за упражняване на специален надзор върху физическите или юридическите лица, за които има основания да се предполага, че извършват или са извършили операции в противоречие с митническото законодателство.
Освен това съгласно член 7, параграфи 3 и 4 от посоченото приложение със съгласието на съответните турски митнически органи и при предвидените от тях условия надлежно упълномощените длъжностни лица на Комисията могат да събират в помещенията на тези органи информация за операциите, които противоречат на митническото законодателство, или да присъстват на разследванията, извършвани на турска територия.
Освен това същото се отнася и за член 15 от Решение № 1/96, съгласно който за осигуряване на правилното прилагане на разпоредбите на това решение държавите-членки и Република Турция си сътрудничат чрез съответните митнически администрации и в рамките на взаимопомощта, предвидена в приложение 7 към решение № 1/95, във връзка с проверката на истинността и редовността на сертификатите.
Следователно Комисията няма основание да претендира, както прави в съдебното заседание, че що се отнася до проверката на фактите, които са се осъществили в трета страна, а именно Турция, тя се намира в същото положение като жалбоподателя. Тъкмо обратното, тя трябва да упражнява в пълна степен правомощията, с които разполага по силата на разпоредбите на Споразумението за асоцииране и решенията, приети за неговото прилагане, с цел да изпълни своите задължения за надзор и контрол върху правилното прилагане на посоченото споразумение.
Необходимостта от подобно упражняване на правомощията е още по-голяма в случая, когато износът за едно и също пристанище на Общността, а именно това в Равена, посредством едно и също турско дружество износител, през един и същ референтен период се извършва посредством както нередовни, така и неистински сертификати, както е установено в обжалваното съдебно решение.
Упражняването в пълна степен на правомощията, с които разполага Комисията в рамките на своето задължение за надзор и контрол върху правилното прилагане на Споразумението за асоцииране, се налага и поради обстоятелството, че преценката на турските органи относно неистинския или нередовен характер на спорните сертификати съдържа известна двусмисленост или най-малкото някои несъответствия.
В този смисъл, както установява Първоинстанционният съд в точки 120—128 от обжалваното съдебно решение, сравнението между съдържанието на писмото на турските органи от 8 март 1999 г. и това на последвалите съобщения от същите органи, като например писмото на Постоянното представителство на Турция до UCLAF от 22 април 1999 г., разкрива двусмисленост по отношение на твърдението за неистинския характер на сертификат D 437214.
Що се отнася до други два сертификата A. TR. 1, чиято истинност е била преценена от турските органи в рамките на същата последваща проверка, макар че те не са част от спорните сертификати, в точки 198—201 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд също установява някои несъответствия, доколкото на различните етапи на процедурата турските органи ги квалифицират или като фалшифицирани, или като неверни, или като частично неверни.
Освен това, както следва от обжалваното съдебно решение, двусмисленост произтича и от използването на различни термини от посочените органи, за да опишат резултата от своите проверки на съответните сертификати, например „подправени“ (писмо на Постоянното представителство на Турция до UCLAF от 10 юли 1998 г., споменато в точка 41 от обжалваното съдебно решение), „[не]верни и [не]издадени и заверени от [турската] митническа служба“ (писмо на турската генерална митническа дирекция от 8 март 1999 г., споменато в точка 123 от обжалваното съдебно решение), „неверни и […] неотговарящи на правилата за произход“ (писмо на Постоянното представителство на Турция до UCLAF от 22 април 1999 г., споменато в точка 124 от обжалваното съдебно решение), „неверн[и]“ (писмо на турската генерална митническа дирекция от 16 юли 1999 г., споменато в точка 200 от обжалваното съдебно решение).
Освен това нееднозначните термини, употребени от турските органи в тяхната кореспонденция с Комисията и с италианските митнически органи, не отговарят на понятията за „истинност“ и „редовност“, предвидени в член 11 от Решение № 5/72 и член 15 от Решение № 1/96.
Описаните по-горе двусмисленост и несъответствия е трябвало да подтикнат Комисията да се усъмни в преценката на турските органи. При тези условия в рамките на своята задача за надзор и контрол върху правилното прилагане на Споразумението за асоцииране Комисията е трябвало да се увери, че турските органи са квалифицирали правилно посочените сертификати или като нередовни, или като неистински.
При все това се налага изводът, че Комисията не е упражнила в пълна степен правомощията, които са ѝ предоставени със Споразумението за асоцииране и разпоредбите за неговото прилагане.
Преди всичко, макар да е вярно, че UCLAF е провел две разследвания в Турция между 12 и 15 октомври 1998 г., както и между 30 ноември и 2 декември 1998 г., налага се изводът, че в точка 218 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд неправилно е постановил, че никакви доказателства не дават възможност да се допусне, че UCLAF не е имал възможност да проведе задълбочено разследване по-специално в митническата администрация в Mersin. От докладите от мисиитe на UCLAF от 9 и 23 декември 1998 г. ясно следва, че сред посетените от разследващите лица ведомства и организации в Турция не фигурира митническата служба, от която разглежданите продукти са изнесени за Общността, а именно тази в Mersin. При това положение те не са могли да проверят истинския или неистински характер на спорните сертификати. Всъщност двата доклада от мисиите на UCLAF от 9 и 23 декември 1998 г. не разглеждат въпроса дали спорните сертификати са действително фалшифицирани или всъщност са неправилно издадени от турските органи.
Тази констатация се потвърждава от писмо с дата 9 декември 1998 г., тоест след проведените от UCLAF в Турция разследвания, в което директорът на UCLAF г-н Knudsen моли „настоятелно“ турските органи да дадат своето съгласие за съвместна проверка в митническата служба в Mersin, с цел да се получи подробна информация за целия износ на концентрат от плодов сок, осъществен от дружеството Akman от края на 1993 г.
В това отношение не би могло да се спори, че за да извърши проверка в съответните служби на турските митнически органи, съгласно член 7, параграф 3 от приложение 7 към Решение № 1/95 Комисията трябва да разполага със съгласието на посочените органи. Достатъчно е да се подчертае, че Комисията изобщо не е изтъкнала липсата на съгласие от страна на турските органи, която щеше да ѝ попречи да извърши подобна проверка на място.
По-нататък, от точки 244—259 от обжалваното съдебно решение личи, че Комисията не е изискала от турските органи образци от отпечатъците от печатите и подписите, използвани в митническата служба в Mersin, и че не ги е изпратила на митническите органи в държавите-членки. В това отношение Първоинстанционният съд заключава, че през целия период на спорния внос Република Турция и Комисията не са обвързани от никакво задължение за взаимно изпращане на образците от отпечатъците от печатите, използвани от митническите служби.
Изпращането на образци от отпечатъците от печатите и подписите, използвани от тези служби, обаче позволява да се извършва ефективен надзор относно спазването на митническите правила, свързани с тарифните преференции.
Задължението на Комисията да следи за правилното прилагане на Споразумението за асоцииране изисква тя, а с нейно посредничество и митническите органи на държавите-членки, да разполага във всеки момент с всички елементи, които да ѝ позволят да упражнява ефикасен контрол, като образците от отпечатъците от печатите и подписите безспорно представляват такива елементи.
Следва също да се подчертае, че обратно на постановеното от Първоинстанционния съд в точка 255 от обжалваното съдебно решение, от текста на член 15, параграф 1 от Решение № 1/96, изменено с Решение № 2/97 на Комитета за митническо сътрудничество ЕО—Турция от 30 май 1997 г. (
OВ L 249, стр. 18
), влязло в сила на 1 септември 1997 г., с други думи — в течение на периода, в който е осъществен спорният внос, недвусмислено следва, че „митническите органи в държавите-членки, Комисията и [Република] Турция си изпращат взаимно, с посредничеството на Комисията, образци от отпечатъците от печатите, използвани от техните служби при издаване на сертификати за движение на стоки A. TR.“ [неофициален превод].
Във всички случаи, дори преди влизането в сила на това решение, за да позволи правилното прилагане на Споразумението за асоцииране, Комисията е трябвало да изиска от турските органи да ѝ изпратят тези образци на основание член 3 от приложение 7 към Решение № 1/95, който ѝ дава право да иска „всяка информация, която да ѝ позволи да се увери, че митническото законодателство се прилага правилно“ [неофициален превод].
Фактът, че Република Турция доброволно е предоставила отпечатъците от използваните печати за сертификати A. TR. 1, както установява Първоинстанционният съд в точка 258 от обжалваното съдебно решение, не поставя под съмнение извода, че Комисията не е изпълнила своето задължение да изиска от турските органи да ѝ бъдат изпратени образците от отпечатъците на печатите и подписите, които се използват в митническата служба в Mersin, и на свой ред да ги изпрати на митническите органи на държавите-членки.
На последно място, от точки 153—160 от обжалваното съдебно решение също така следва, че Комисията се е ограничила само да отбележи, че нито Споразумението за асоцииране, нито разпоредбите за прилагане предвиждат изрично в Турция да се поддържат регистри, в които да се вписват митническите сертификати, и че независимо от това евентуалното наличие на такива регистри не означавало, че става дума за истински сертификати, тъй като фалшификаторите биха имали интерес да използват за фалшифицираните сертификати регистрационен номер, съответстващ на редовен сертификат. Тази обосновка е приета от Първоинстанционния съд в точки 161 и 162 от обжалваното съдебно решение.
Тази теза обаче не би могла да бъде приета. В това отношение трябва да се подчертае, че регистрацията на издадените от митническите органи сертификати е необходима практика в международната търговия. Всъщност липсата на подобни регистри създава опасност от осуетяване на ефикасността на всяка последваща проверка на издадените от съответните митнически органи сертификати.
Освен това, обратно на постановеното от Първоинстанционния съд в точка 161 от обжалваното съдебно решение, задължението на турските органи да регистрират сертификатите A. TR. 1 произтича от разпоредбите за прилагане на Споразумението за асоцииране. Всъщност член 13 от Решение № 1/96 предвижда, че в случай на разделяне на сертификатите в клетка 12 от извлечението следва да се посочва по-специално регистрационният номер на „първоначалния сертификат“. Макар обаче този член 13 да се прилага в специфичния случай на разделяне на сертификатите, ясно е, че в клетка 12 от формуляра на сертификата A. TR. 1 трябва да фигурира регистрационният номер на „първоначалния сертификат“, с други думи първоначалният сертификат във всички случаи трябва също да бъде регистриран в митническите регистри на държавата на износа.
Що се отнася до твърдението на Първоинстанционния съд, съдържащо се в точка 162 от обжалваното съдебно решение, според което фалшификаторите биха имали интерес да използват регистрационен номер, съответстващ на редовен сертификат, който вече е бил регистриран, то не може да освободи Комисията от нейното задължение да следи за правилното прилагане на Споразумението за асоцииране.
Напротив, тъй като това твърдение предполага наличие на двоен внос в Общността, извършен посредством сертификати A. TR. 1 с един и същ регистрационен номер, единият — истински, а другият — неистински, Комисията е трябвало да провери дали наистина е налице подобен двоен внос в Общността посредством сертификати A. TR. 1 с един и същ регистрационен номер. От доводите на Комисията както пред Първоинстанционния съд, така и пред Съда може обаче да се заключи, че случаят не е такъв.
По-нататък, тъй като никоя от двете мисии на UCLAF не е проведена в митническата служба в Mersin, както се напомня в точка 113 от настоящото съдебно решение, те не са могли да проверят и дали такива регистри съществуват, както и дали спорните сертификати са вписани в тези регистри.
От всички изложени дотук съображения следва, че Комисията не е изпълнила своите задължения за надзор и контрол върху правилното прилагане на Споразумението за асоцииране.
При липсата на това неизпълнение от страна на Комисията обаче фалшифицирането на спорните сертификати е можело да бъде открито и изяснено още при първия внос на стоките в Общността, а размерът на финансовите загуби както за бюджета на Общността, така и за жалбоподателя е можело да бъде ограничен. Впрочем по този начин още при откриването на такова фалшифициране е можело Комисията да предупреди своевременно вносителите и в зависимост от случая да сезира Смесения комитет.
Във всички случаи, ако Комисията бе упражнила в пълна степен правомощията, с които разполага в рамките на Споразумението за асоцииране, съмненията относно неистинския или нередовния характер на спорните сертификати можеха да бъдат разсеяни и щеше да е възможно със сигурност да се установи тяхната истинност или неистинност.
Следователно това неизпълнение на задължения от страна на Комисията съставлява особено положение по смисъла на член 239 от МКО.
Следователно като е отсъдил, че не е установено наличие на особено положение по смисъла на член 239 от МКО, Първоинстанционният съд е приложил неправилно този член 239 и така е допуснал грешка при прилагане на правото.
Следователно това правно основание е основателно.
Предвид изложеното дотук не следва да се разглеждат правните основания, изведени от нарушение на правото на достъп до преписката и от нарушение на член 220, параграф 2, буква б) от МКО.
Последиците от отмяната на обжалваното съдебно решение
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда, ако жалбата е основателна, Съдът отменя решението на Първоинстанционния съд. Той може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това. Такъв е настоящият случай.
От всички съображения, изложени в точки 85—133 от настоящото съдебно решение, следва, че Комисията е допуснала явна грешка в преценката, като е приела, че не са изпълнени условията по член 239 от МКО и че в резултат на това не следва да се пристъпва към възстановяване или опрощаване на вносните сборове, свързани със спорните сертификати. Следователно член 2 от спорното решение трябва да се отмени.
По съдебните разноски
По силата на член 122, първа алинея от Процедурния правилник, когато жалбата е основателна и окончателното решение по правния спор се взема от Съда, той се произнася по съдебните разноски.
По смисъла на член 69, параграф 2 от същия процедурен правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118 от този правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като жалбоподателят е направил искане за осъждането на Комисията и последната е загубила делото, тя трябва да бъде осъдена да заплати разноските по двете съдебни производства.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

1)
Отменя Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 6 февруари 2007 г. по дело CAS/Комисия (T-23/03).

2)
Отменя член 2 от Решение на Комисията от 18 октомври 2002 г. (REC 10/01).

3)
Осъжда Комисията на Европейските общности да заплати разноските по двете съдебни производства.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.