CELEX: 62005CJ0332
Volný pohyb pracovníků
Výpočet výše denních nemocenských dávek v závislosti na čistém příjmu, jenž je sám určen daňovou třídou
Zařazení migrujícího pracovníka, jehož manžel/ka má bydliště v jiném členském státě, do nevýhodné daňové třídy z úřední povinnosti
Změna daňové třídy výlučně na žádost migrujícího pracovníka
Nezohlednění změny daňové třídy a posteriori odůvodněné rodinnou situací tohoto pracovníka
Zásada rovného zacházení
Porušení

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 1 a čl. 23 odst. 3 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne
14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich
rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, v jeho znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97
ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3 dále jen „nařízení č. 1408/71“), jakož i čl. 7
odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství (Úř. věst. L 257,
s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 15) a článku 39 ES.
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi A. Celozzim a Innungskrankenkasse Baden-Württemberg (dále jen „Innungskrankenkasse“)
z toho důvodu, že Innungskrankenkasse odmítla se zpětnou účinností zohlednit pro výpočet výše denních nemocenských dávek (dále
jen „denní dávky“) přiznaných navrhovateli v původním řízení podle německé právní úpravy změnu daňové třídy, do které spadá.

Právní rámec

Právní úprava Společenství
Článek 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71 stanoví:
„S výhradou zvláštních ustanovení tohoto nařízení mají osoby s bydlištěm na území jednoho z členských států, na které se vztahuje
toto nařízení, stejná práva a povinnosti podle právních předpisů kteréhokoli členského státu jako státní příslušníci uvedeného
státu.“
Podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 pracovník, který je příslušníkem jiného členského státu, požívá na území dalších členských
států „stejné sociální a daňové výhody jako tuzemští pracovníci“.

Vnitrostátní právní úprava
Článek 47 knihy V Sozialgesetzbuch (dále jen „SGB“) zní takto:
„(1)      Výše denních dávek činí 70 % pravidelné odměny a příjmu, pokud spadají do základu pro výpočet dávek (běžná mzda [Regelentgelt]).
Denní dávky vypočítané z odměny nemohou přesáhnout 90 % čisté odměny vypočítané v souladu s ustanoveními odstavce 2. Běžná
odměna se vypočítává v souladu s ustanoveními odstavců 2, 4 a 6. Dávky jsou vypláceny na denním základě. Pokud musí být vypláceny
za celý kalendářní měsíc, má se za to, že kalendářní měsíc má 30 dní.
(2)      Běžná odměna se zakládá na výši odměny, snížené o veškerou mimořádnou odměnu, pobírané pojištěncem na základě posledního zúčtovacího
období nebo alespoň po dobu čtyř placených týdnů (vyměřovací období) předcházejících počátku pracovní neschopnosti vydělené
počtem placených hodin. Toto číslo se vynásobí obvyklým počtem hodin týdenní práce, sjednaným v pracovní smlouvě, a vydělí
se sedmi. Pokud je odměna počítána na měsíčním základě nebo pokud není možné vypočítat běžnou odměnu v souladu s první a druhou
větou výše, tato odměna odpovídá třicetině odměny, snížené o veškerou mimořádnou odměnu, pobírané za poslední placený kalendářní
měsíc předcházející pracovní neschopnosti.
[…]
(6)      Běžná odměna se zohledňuje až do výše denního stropu, sloužícího jako základ pro výpočet dávek.“

Spor v původním řízení a předběžná otázka
Aldo Celozzi, italský státní příslušník narozený v roce 1942, pracoval a měl po dlouhou dobu bydliště v Německu, zatímco jeho
manželka italské státní příslušnosti a bez zaměstnání nadále bydlela v Itálii s jejich dětmi.
Z důvodu svého posledního zaměstnání zedníka byl A. Celozzi pojištěn u Innungskrankenkasse. V průběhu května 1997 se po hospitalizaci
ocitl v dlouhodobé pracovní neschopnosti a byly mu vypláceny denní dávky za období od 20. června 1997 do 27. ledna 1998 a od
26. února do 5. listopadu 1998. Následně navrhovatel v původním řízení pobíral dávky v nezaměstnanosti.
Při výpočtu denních dávek vycházela Innungskrankenkasse z odměny vyplácené zaměstnavatelem A. Celozzimu v dubnu 1997, což
je poslední odměna, kterou obdržel. K tomuto datu daňová karta, vydávaná každý kalendářní rok příslušnou obecní správou a předaná
pracovníkem zaměstnavateli (dále jen „daňová karta“), uváděla, že A. Celozzi spadá do daňové třídy II, a sice třídy, která
se běžně uplatňuje na pracovníky s dětmi, kteří jsou trvale odloučeni od svých manželů, a dále uváděl nezdanitelné částky
na dvě děti. Za těchto podmínek navrhovatel v původním řízení pobíral čistou odměnu ve výši 2 566,22 DEM a denní dávky 72,70
DEM. Pokud by přitom výše čisté odměny byla vypočítána na základě daňové třídy III, a sice třídy, do které obvykle spadá vdaný/ženatý
pracovník žijící s manželem/kou, který jako jediný vykonává výdělečnou činnost, činila by tato odměna 2903,52 DEM a denní
dávky by byly 82,25 DEM.
V průběhu srpna roku 2000 A. Celozzi vyzval Innungskrankenkasse k přezkoumání výpočtu jeho denních dávek, aby se na něj hledělo
tak, že spadá do daňové třídy III, která je výhodnější než třída, do které byl automaticky zařazen, přičemž podmínky pro zařazení
do této třídy splňoval od počátku nároku na dávky. Za tímto účelem uplatnil, že mu
a posteriori
byla snížena jeho daň z příjmů a byly zvýšeny jeho dávky v nezaměstnanosti.
Ačkoli německý daňový úřad potvrdil, že podmínky pro společné zdanění A. Celozziho a jeho manželky byly od roku 1997 splněny,
Innungskrankenkasse mu odmítla vyplatit se zpětnou účinností vyšší denní dávky z důvodu, že tyto dávky byly správně vypočítány
v okamžiku, kdy navrhovatel v původním řízení byl v dlouhodobé pracovní neschopnosti, a změna daňové třídy se zpětnou účinností
nemá v souladu s judikaturou existující v této oblasti žádný vliv na výši uvedených dávek.
Jelikož A. Celozzi neměl úspěch v předcházejících stupních, podal tedy opravný prostředek „Revision“ k Bundessozialgericht,
na jehož podporu uplatňuje porušení primárního a sekundárního práva Společenství. Uplatňuje, že jelikož ve skutečnosti spadal
do daňové třídy III, a nikoliv do daňové třídy II, která je méně výhodná a do které byl zařazen z toho důvodu, že jeho manželka
měla bydliště v Itálii, je obětí zvláštního znevýhodnění, které vůči němu zakládá diskriminaci spojenou s jeho postavením
migrujícího pracovníka. I když by změna daňové třídy, do které byl zařazen, byla možná za určitých podmínek a s výhradou doložení
důkazu o jeho rodinné a finanční situaci, vyžadovala by však z jeho strany zvláštní a výslovnou žádost. Požadavek takové žádosti
má za následek to, že migrující pracovníci, jejichž manželé často mají bydliště v zemi, z níž pocházejí, jsou nejprve zařazeni
do nesprávné daňové třídy, a sice do třídy, do níž spadají odloučení manželé, a pobírají v případě pracovní neschopnosti denní
dávky nižší, než na jaké by měli nárok, kdyby byli zařazeni do daňové třídy odpovídající jejich skutečné situaci, aniž by
tato nesprávnost mohla být
a posteriori
napravena. Německé právo tedy způsobuje nepřímou diskriminaci, a to tím spíše, že žádný úřad neupozornil navrhovatele v původním
řízení na uvedenou nesprávnost ani na možnost dosáhnout změny daňové třídy, do které byl automaticky zařazen.
Za těchto podmínek se Bundessozialgericht rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je slučitelné s ustanoveními primárního nebo sekundárního práva Společenství [zejména článkem 39 ES (původně článek 48 Smlouvy
o ES), čl. 3 odst. 1 a čl. 23 odst. 3 nařízení […] č. 1408/71 a čl. 7 odst. 2 nařízení […] č. 1612/68], že vdaný/ženatý migrující
pracovník zaměstnaný v Německu, jehož manžel/ka má bydliště v jiném členském státě, pobírá stále dávky ze zdravotního a nemocenského
pojištění na základě čisté odměny, která vyplývá z daňové třídy zapsané v daňové kartě pracovníka, aniž by byla se zpětnou
účinností zohledněna pozdější změna jeho daňových údajů souvisejících s jeho rodinnou situací, která je pro něj výhodná?“

K předběžné otázce
Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba úvodem připomenout, že pokud jde o volný pohyb pracovníků, zásada zákazu diskriminace
zakotvená v čl. 39 odst. 2 ES byla v oblasti sociálního zabezpečení migrujících pracovníků konkretizována čl. 3 odst. 1 nařízení
č. 1408/71.
Je tudíž namístě přezkoumat, zda samo uvedené nařízení neumožňuje poskytnout předkládajícímu soudu poznatky nezbytné k tomu,
aby mohl rozhodnout o sporu, který mu byl předložen.
Za těchto podmínek je třeba nejprve ověřit, zda takové dávky, jaké jsou předmětem věci v původním řízení, spadají do působnosti
uvedeného nařízení.
Podle ustálené judikatury Soudního dvora rozdíl mezi dávkami, které nespadají do rozsahu působnosti nařízení č. 1408/71, a dávkami,
které do něj spadají, spočívá především ve znacích, které zakládají každou dávku, zejména v jejím účelu a podmínkách jejího
poskytování, a neodvíjí se od skutečnosti, zda vnitrostátní právní předpisy kvalifikují tuto dávku jako dávku sociálního zabezpečení
(viz zejména rozsudky ze dne 27. března 1985, Hoeckx, 249/83, Recueil, s. 973, bod 11; ze dne 10. března 1993, Komise v. Lucembursko, C‑111/91, Recueil, s. I‑817, bod 28; ze dne 2. srpna 1993, Acciardi, C‑66/92, Recueil, s. I‑4567, bod 13, a ze dne 27. listopadu 1997, Meints, C‑57/96, Recueil, s. I‑6689, bod 23).
Soudní dvůr rovněž mnohokrát uvedl, že dávka může být považována za dávku sociálního zabezpečení, pokud je zaprvé příjemci
přiznána na základě právními předpisy vymezené situace, aniž by došlo k individuálnímu a diskrečnímu posouzení osobních potřeb,
a zadruhé vztahuje‑li se k některému z rizik výslovně uvedených v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71 (viz zejména výše uvedené
rozsudky Hoeckx, body 12 až 14; Komise v. Lucembursko, bod 29; Acciardi, bod 14, a Meints, bod 24).
Není přitom zpochybňováno, že tyto podmínky jsou ve věci v původním řízení splněny.
Jednak totiž taková ustanovení, jaká jsou uvedena v čl. 47 knihy V SGB, přiznávají příjemci v případě pracovní neschopnosti
z důvodu nemoci nárok na denní dávky, aniž by došlo k individuálnímu a diskrečnímu posouzení jeho osobních potřeb, a jednak
dávky této povahy jsou výslovně uvedeny v čl. 4 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71.
Soudní dvůr již ostatně ohledně vyplácení dávek zaměstnavatelem z důvodu zachování mzdy rozhodl, že tyto dávky, jakož i denní
nemocenské dávky, jejichž vyplácení je pozastaveno až na dobu šesti týdnů z důvodu uvedeného vyplácení dávek zaměstnavatelem,
jsou dávkami spadajícími do působnosti nařízení č. 1408/71 (viz rozsudek ze dne 3. června 1992, Paletta, C‑45/90, Recueil, s. I‑3423, bod 17).
Otázka položená překládajícím soudem tedy musí být přezkoumána právě s ohledem na nařízení č. 1408/71, a konkrétněji na jeho
čl. 3 odst. 1.
Je třeba připomenout, jak již Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že cílem čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71 je zajistit v souladu
s článkem 39 ES ve prospěch osob, na které se toto nařízení použije, rovnost v oblasti sociálního zabezpečení bez rozdílu
státní příslušnosti potlačením veškeré diskriminace v tomto ohledu vyplývající z vnitrostátních právních předpisů členských
států (rozsudky ze dne 25. června 1997, Mora Romero, C‑131/96, Recueil, s. I‑3659, bod 29, a ze dne 21. září 2000, Borawitz, C‑124/99, Recueil, s. I‑7293, bod 23).
Z ustálené judikatury přitom vyplývá, že zásada rovného zacházení, jak je vyjádřena v uvedeném čl. 3 odst. 1, zakazuje nejen
zjevnou diskriminaci na základě státní příslušnosti osob, kterým přísluší nároky ze systémů sociálního zabezpečení, ale také
všechny skryté formy diskriminace, které použitím jiných rozlišovacích kritérií vedou ve skutečnosti ke stejnému výsledku
(výše uvedené rozsudky Mora Romero, bod 32, a Borawitz, bod 24).
Za nepřímo diskriminační tak musejí být považovány podmínky vnitrostátního práva, které se sice uplatní nezávisle na státní
příslušnosti, avšak v zásadě nebo ve velké většině se dotýkají migrujících pracovníků, jakož i podmínky, které se uplatní
bez rozdílu, ale které mohou být snadněji splněny tuzemskými pracovníky než migrujícími pracovníky, nebo ještě ty, které by
mohly působit zejména v neprospěch migrujících pracovníků (rozsudek ze dne 23. května 1996, O’Flynn, C‑237/94, Recueil, s. I‑2617, bod 18, a výše uvedený rozsudek Borawitz, bod 25).
Jinak je tomu pouze tehdy, jsou-li tato ustanovení jednak odůvodněná objektivními důvody nezávislými na státní příslušnosti
dotyčných pracovníků, a jednak přiměřená cíli legitimně sledovanému vnitrostátním právem (výše uvedené rozsudky O’Flynn, bod
19, a Borawitz, bod 26).
Z této judikatury vyplývá, že ustanovení vnitrostátního práva musí být považováno za nepřímo diskriminační, pokud se může
svou povahou samou dotknout více státních příslušníků jiných členských států než tuzemských příslušníků a pokud existuje nebezpečí,
že v důsledku toho znevýhodní zejména příslušníky jiných členských států, ledaže by bylo objektivně odůvodněné a přiměřené
sledovanému cíli (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky O’Flynn, bod 20; Meints, bod 45, a Borawitz, bod 27).
V tomto ohledu není nezbytné prokázat, že se dotčené ustanovení v praxi dotýká podstatně větší části migrujících pracovníků.
Stačí konstatovat, že toto ustanovení je způsobilé takový účinek vyvolat (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek O’Flynn,
bod 21, a rozsudek ze dne 28. dubna 2004, Öztürk, C‑373/02, Recueil, s. I‑3605, bod 57).
Není sporu o tom, že taková ustanovení, jaká jsou předmětem věci v původním řízení, se použijí nezávisle na státní příslušnosti
dotyčných pracovníků.
Článek 47 knihy V SGB totiž sám o sobě nestanoví pro účely výpočtu výše denních dávek žádný výslovný rozdíl v zacházení mezi
tuzemskými pracovníky a pracovníky pocházejícími z jiného členského státu.
Nic to nemění na tom, že k tomuto ustanovení nelze přistupovat izolovaně, ale naopak musí být posuzováno v širším kontextu,
ve kterém se má uplatnit.
V tomto ohledu je nejprve třeba připomenout, že v takové situaci, jako ve věci v původním řízení, se výše denních dávek liší
v závislosti na pobírané čisté mzdě, která je sama určena daňovou třídou zapsanou v daňové kartě tohoto pracovníka, a že na
základě administrativní praxe migrující pracovník, jehož manžel/ka má často nadále bydliště v členském státě původu, je automaticky
zařazen do daňové třídy, která je pro něj nevýhodná, a sice daňové třídy použitelné na vdané/ženaté pracovníky, kteří jsou
ale trvale odloučeni od svých manželů, namísto toho, aby byl stejně jako tuzemští pracovníci zařazen do výhodnější daňové
třídy, která se použije na vdané/ženaté pracovníky žijící se svými manželi, kteří nevykonávají výdělečnou činnost.
Dále každá oprava daňové třídy zapsané v daňové kartě předpokládá jednak výslovnou žádost migrujícího pracovníka, i když tento
není v žádném okamžiku příslušnými orgány upozorněn na existenci takové možnosti opravy ani na povinnost podat zvláštní žádost
za účelem dosažení změny této daňové třídy, jakož i předložení osvědčení daňového orgánu členského státu, jehož je pracovník
příslušníkem, a důkladné přezkoumání rodinné a finanční situace dotyčného.
Konečně oprava daňové třídy, do které byl dotyčný zařazen, nemá vliv na výši denních dávek, které mu byly přiznány. Jak totiž
vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru překládajícím soudem, judikatura týkající se použití článku 47 knihy V SGB vylučuje
ve velké většině případů změnu výše uvedených dávek se zpětnou účinností a připouští ji pouze tehdy, když zaměstnavatel protiprávně
odmítl vyplatit pojištěnci odměnu, avšak tuto povinnost splnil později v rámci plnění smlouvy.
S přihlédnutím ke všem těmto skutečnostem není tudíž pochyb, že použití takového národního systému, jaký je předmětem věci
v původním řízení, je takové povahy, že staví migrujícího pracovníka do méně výhodné právní nebo skutkové situace v porovnání
se situací, ve které by se za stejných podmínek nacházel tuzemský pracovník.
V důsledku toho takový systém, jaký je předmětem věci v původním řízení, zakládá rozdílné zacházení v neprospěch migrujících
pracovníků.
Je tudíž třeba přezkoumat, zda toto rozdílné zacházení může být odůvodněno objektivními důvody a zda je přiměřené cíli sledovanému
uvedeným systémem. V tomto ohledu se Innungskrankenkasse dovolává argumentů týkajících se administrativního zjednodušení postupů
přiznávání denních dávek, jakož i funkce přiznané národním zákonodárcem těmto dávkám, a sice zaručit dotyčným pracovníkům
příjem, který jim umožní zaopatřit si obživu. Podle této argumentace přistoupením k výpočtu výše dlužných dávek použitím kritérií
předem definovaných v daňovém právu, aniž by bylo nezbytné předem ověřit správnost těchto kritérií, mohou orgány sociálního
zabezpečení přistoupit k rychlému vyplácení uvedených dávek a umožňují dotyčným pracovníkům pobírat zaručený příjem. Krom
toho možnost uskutečnit změnu daňové třídy
a posteriori
by způsobila podstatnou změnu výše těchto dávek se zpětnou účinností a vystavila by jak uvedené orgány, tak příjemce těchto
dávek dlouhým a složitým výpočtům.
Aniž by bylo třeba zkoumat, do jaké míry mohou cíle týkající se administrativního zjednodušení, zaručení příjmu na zajištění
obživy a složitosti výpočtů, které mají být provedeny pro vyplácení denních dávek, představovat legitimní cíle, stačí konstatovat,
že v projednávaném případě dotčená opatření překračují meze toho, co je k dosažení těchto cílů nezbytné.
Jak uvádí sám předkládající soud, takové cíle totiž nebrání tomu, aby oprava výše dávek byla přiznána
a posteriori
, zejména zavedením mechanismu, podle něhož je výše těchto dávek upravena se zpětnou účinností za účelem zohlednění skutečné
situace dotyčného migrujícího pracovníka.
Tento závěr je ještě posílen skutečností, že sama německá judikatura alespoň v jednom případě připustila změnu denních dávek
se zpětnou účinností, jelikož její provedení nezpůsobuje žádné zvláštní těžkosti, jak to uznal i poradce Innungskrankenkasse
na jednání.
S přihlédnutím ke všem předcházejícím úvahám je namístě na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71
brání použití takového systému denních nemocenských dávek zavedeného členským státem, jaký je předmětem věci v původním řízení:
–        na jehož základě jsou migrující pracovníci, jejichž manželé mají bydliště v jiném členském státě, automaticky zařazeni do
méně výhodné daňové třídy, než jaká se vztahuje na vdané/ženaté tuzemské pracovníky, jejichž manželé mají bydliště v dotyčném
členském státě a nevykonávají žádnou výdělečnou činnost,
a
–        který, pokud jde o výši uvedených dávek, která se počítá v závislosti na čistém příjmu, jenž je sám určen daňovou třídou,
neumožňuje zohlednit se zpětnou účinností opravu této daňové třídy
a posteriori
na základě výslovné žádosti migrujícího pracovníka zakládající se na jeho skutečné rodinné situaci.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr rozhodl takto:
Článek 3 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané
osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve svém znění pozměněném
a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996, brání použití takového systému denních nemocenských
dávek zavedeného členským státem, jaký je předmětem věci v původním řízení:
–
na jehož základě jsou migrující pracovníci, jejichž manželé mají bydliště v jiném členském státě, automaticky zařazeni do
méně výhodné daňové třídy, než jaká se vztahuje na vdané/ženaté tuzemské pracovníky, jejichž manželé mají bydliště v dotyčném
členském státě a nevykonávají žádnou výdělečnou činnost,
a
–
který, pokud jde o výši uvedených dávek, která se počítá v závislosti na čistém příjmu, jenž je sám určen daňovou třídou,
neumožňuje zohlednit se zpětnou účinností opravu této daňové třídy
a posteriori
na základě výslovné žádosti migrujícího pracovníka zakládající se na jeho skutečné rodinné situaci.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: němčina.