CELEX: 62008TJ0361
Yhteisön tavaramerkki
Väitemenettely
Hakemus kuviomerkin Thai Silk rekisteröimiseksi yhteisön tavaramerkiksi
Aikaisempi kansallinen kuviomerkki, joka esittää lintua
Kanteen tutkittavaksi ottaminen
Suhteellinen hylkäysperuste
Sekaannusvaara
Asetuksen (EY) N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta (josta on tullut asetuksen (EY) N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)

Asian tausta
Office of the Permanent Secretary, The Prime Minister’s Office, Thailand (Thaimaa) teki sisämarkkinoiden harmonisointivirastolle
(tavaramerkit ja mallit) (SMHV) 29.10.2004 yhteisön tavaramerkkiä koskevan rekisteröintihakemuksen yhteisön tavaramerkistä
20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1) nojalla, sellaisena kuin tämä asetus on muutettuna
(korvattu yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 207/2009 (EUVL L 78, s. 1)).
Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on alla esitetty kuviomerkki:
Tavarat, joita varten tavaramerkin rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien
rekisteröimistä varten koskevan, 15.6.1957 tehdyn Nizzan sopimuksen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, mukaisiin
luokkiin 24 ja 25, ja ne vastaavat kunkin luokan osalta seuraavaa kuvausta:
–        luokka 24: ”Silkki”
–        luokka 25: ”Silkkivaatteet”.
Hakemus julkaistiin 13.6.2005 Yhteisön tavaramerkkilehdessä nro 24/2005.
Toinen esillä olevan asian kahdesta kantajasta, nimittäin Peek & Cloppenburg, teki 7.9.2005 asetuksen N:o 40/94 42 artiklan
(josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 41 artikla) nojalla väitteen haetun tavaramerkin rekisteröintiä vastaan ja vetosi
asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)
tarkoitettuun sekaannusvaaraan.
Väite perustui seuraavan saksalaisen kuviomerkin rekisteröintiin nro 30336340:
Tätä tavaramerkkiä haettiin 18.7.2003, ja se rekisteröitiin 14.6.2004 seuraavia luokkiin 18, 25 ja 35 kuuluvia tavaroita ja
palveluja varten:
–        luokka 18: ”Nahkatuotteet, erityisesti vyöt, laukut, arkut (jotka kuuluvat luokkaan 18) ja nahkatavarat, erityisesti lompakot,
salkut, avainkotelot, sateenvarjot”
–        luokka 25: ”Vaatteet (mukaan lukien neulotut ja kudotut vaatteet ja nahkavaatteet) naisille, miehille ja lapsille, erityisesti
päällysvaatteet, sisävaatteet, vapaa-ajanvaatteet ja urheiluvaatteet; kengät, mukaan lukien saappaat ja tohvelit, vyöt”
–        luokka 35: ”Mainonta; liikkeenjohto; yrityshallinto; toimistotehtävät, näytteiden jakelu mainontatarkoituksessa, tavaroiden
ja palvelujen myynti huutokaupalla, markkinointitutkimus”.
Väite kohdistui kaikkiin rekisteröintihakemuksessa tarkoitettuihin tavaroihin.
Väiteosasto hylkäsi väitteen 15.10.2007 tehdyllä päätöksellä sillä perusteella, että kyseiset merkit eivät ole samankaltaisia
ja että sekaannusvaaraa yhteisön alueella ei ole.
Peek & Cloppenburg teki 26.10.2007 valituksen väiteosaston päätöksestä SMHV:ssä.
Peek & Cloppenburg pyysi 15.11.2007 Saksan patentti- ja tavaramerkkivirastolta (Deutsches Patent- und Markenamt) aikaisemman
tavaramerkin siirtoa toiselle esillä olevan asian kantajalle, nimittäin Graaf GmbH & Co. KG:lle (jäljempänä van Graaf).
SMHV:n neljäs valituslautakunta hylkäsi valituksen 10.6.2008 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös). Se
vahvisti väiteosaston päätöksen siltä osin, että kyseiset merkit ovat ulkoasultaan, lausuntatavaltaan ja merkityssisällöltään
erilaisia, joten ei ole tarpeellista vertailla kyseessä olevia tavaroita, koska yksi asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan
b alakohdan mukaisista edellytyksistä ei täyty. Valituslautakunta tarkensi, että vaikka merkit olisivatkin samankaltaisia
ainoastaan niiden merkityssisällön samankaltaisuuden perusteella, ratkaisu ei muuttuisi, vaikka kyseessä olevat tavarat katsottaisiin
samoiksi, koska kohdeyleisö ei erehtyisi niiden kaupallisesta alkuperästä.
Saksan patentti- ja tavaramerkkivirasto antoi 11.8.2008 todistuksen, josta ilmenee, että van Graaf on tavaramerkin uusi haltija
Peek & Cloppenburgin sijasta 17.11.2007 alkaen.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantajat nostivat käsiteltävänä olevan kanteen unionin yleiseen tuomioistuimeen 27.8.2008 jättämällään kannekirjelmällä.
SMHV ja The Queen Sirikit Institute of Sericulture, Office of the Permanent Secretary, Ministry of Agriculture and Cooperatives,
Thailand jättivät vastineensa unionin yleiseen tuomioistuimeen 16.12.2008.
The Queen Sirikit Institute of Sericulture, Office of the Permanent Secretary, Ministry of Agriculture and Cooperatives, Thailand
esitti 16.12.2008 jättämänsä vastineen yhteydessä asianosaisseuraantoa koskevan vaatimuksen osallistua väliintulijana oikeudenkäyntiin
unionin yleisessä tuomioistuimessa Office of the Permanent Secretary, The Prime Minister’s Office, Thailandin sijasta ja toimitti
8.1.2009 unionin yleiselle tuomioistuimelle kopion yhteisön tavaramerkin Thai Silk luovutussopimuksesta.
SMHV ilmoitti unionin yleiseen tuomioistuimeen 2.2.2009 saapuneella kirjeellä hyväksyvänsä tämän asianosaisseuraannon. Samana
päivänä saapuneella kirjeellä kantajat ilmoittivat, etteivät ne vastusta sitä.
Unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi 19.6.2009 antamallaan määräyksellä The Queen Sirikit Institute of Sericulture, Office
of the Permanent Secretary, Ministry of Agriculture and Cooperatives, Thailandin väliintulijaksi Office of the Permanent Secretary,
The Prime Minister’s Office, Thailandin sijaan unionin yleisen tuomioistuimen menettelyyn.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti 9.7.2009 tekemällään päätöksellä jättää tutkimatta The Queen Sirikit Institute of Sericulture,
Office of the Permanent Secretary, Ministry of Agriculture and Cooperatives, Thailandin vastineen sillä perusteella, että
siitä on tullut väliintulija vasta unionin yleisen tuomioistuimen 19.6.2009 antamasta määräyksestä alkaen, joten se oli mainitun
vastineen jättämisajankohtana eli 16.12.2008 riidan kolmas osapuoli. Unionin yleinen tuomioistuin pyysi väliintulijaa esittämään
esillä olevaa asiaa koskevat huomautuksensa suullisessa käsittelyssä.
The Queen Sirikit Institute of Sericulture, Office of the Permanent Secretary, Ministry of Agriculture and Cooperatives, Thailand
toimitti unionin yleiseen tuomioistuimeen 24.7.2009 jättämässään kirjeessä uudestaan 16.12.2008 toimittamansa vastineen sekä
sen liitteet, jotta ne otettaisiin huomioon esillä olevassa menettelyssä ja jotta se säilyttäisi tehokkaasti oikeutensa tulla
kuulluksi.
Unionin yleisen tuomioistuimen kahdeksannen jaoston puheenjohtaja päätti käsiteltävänä olevan asian erityiset olosuhteet huomioon
ottaen hyväksyä mainitun asiakirjan ja sallia muiden osapuolten lausua siitä suullisessa käsittelyssä.
Kantajat Peek & Cloppenbug ja van Graaf vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen
–        velvoittaa SMHV:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
SMHV vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        jättää van Graafin kanteen tutkimatta
–        hylkää Peek & Cloppenburgin kanteen perusteettomana
–        velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Väliintulija vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        jättää kanteen tutkimatta
–        hylkää kanteen perusteettomana
–        velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Asianosaisten lausumat sekä niiden vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 8.10.2009 pidetyssä
istunnossa.

Kanteen tutkittavaksi ottaminen

Asianosaisten lausumat
Kantajat täsmentävät, että Peek & Cloppenburg nosti menettelyllisistä syistä ja varmuuden vuoksi kanteen asetuksen N:o 40/94
63 artiklan 4 kohdassa (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan 4 kohta) tarkoitettuna osapuolena, jolle päätös
on vastainen. Ne pyytävät myös, että niille annetaan tieto mahdollisesta unionin yleisen tuomioistuimen päätöksestä, jonka
mukaan vain yhdellä niistä olisi asiavaltuus.
SMHV esittää asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 4 kohtaan vetoamalla, että Peek & Cloppenburg oli valituslautakunnan menettelyn
osapuoli, joten vain sillä on kanneoikeus. Tavaramerkki on kuitenkin luovutettu van Graafille, joka katsoi, että sen oikeuksia
on aineellisesti loukattu riidanalaisella päätöksellä. Tämän säännöksen kannalta määräävää on kuitenkin kannemenettelyn muodollisen
osapuolen ominaisuus. Koska van Graaf ei ole koskaan ollut valituslautakunnan menettelyn osapuoli, sillä ei ole asiavaltuutta.
SMHV viittaa unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön ja esittää, että van Graaf voi tulla Peek & Cloppenburgin sijaan
aikaisemman tavaramerkin Thai Silk luovutuksen perusteella sillä edellytyksellä, että se pyytää tulla viimeksi mainitun oikeuksien
haltijaksi ja että unionin yleinen tuomioistuin hyväksyy tämän asianosaisseuraannon määräyksellä. Van Graaf ei ole kuitenkaan
esittänyt minkäänlaista asianosaisseuraantoa koskevaa pyyntöä.
Väliintulija väittää, että kanne on jätettävä tutkimatta yhtäältä sillä perusteella, että Peek & Cloppenburg ei ole 17.11.2007
alkaen enää ollut tavaramerkin haltija eikä riidanalainen päätös näin ollen ole sille vastainen asetuksen N:o 40/94 63 artiklan
4 kohdassa tarkoitetulla tavalla, ja toisaalta sillä perusteella, että van Graaf ei ole ollut valituslautakunnan menettelyn
osapuoli eikä se ole tullut väliintulijaksi valituslautakunnassa, vaikka siitä on tullut aikaisemman tavaramerkin haltija
hieman sen jälkeen, kun valitus jätettiin valituslautakunnalle. Kummallakaan kahdesta kantajasta ei näin ollen ole asiavaltuutta.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 4 kohdassa säädetään, että kannetta valituslautakunnan päätöksestä ”voi ajaa kuka tahansa
valituslautakunnan menettelyn osapuolista, joille päätös on vastainen”.
Tältä osin on todettava, että sellaisessa asiassa, jossa tavaramerkki on luovutettu valituslautakunnan päätöksen jälkeen mutta
ennen kanteen nostamista unionin yleisessä tuomioistuimessa, on todettu, että asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 4 kohdan mukaan
aikaisemman tavaramerkin uudet haltijat voivat nostaa kanteen unionin yleisessä tuomioistuimessa ja ne on hyväksyttävä oikeudenkäynnin
asianosaisiksi, mikäli ne ovat osoittaneet olevansa sen oikeuden haltijoita, johon SMHV:ssä on vedottu (asia T-301/03, Canali
Ireland v. SMHV – Canal Jean (CANAL JEAN CO. NEW YORK), tuomio 28.6.2005, Kok., s. II-2479, 19 kohta).
On myös todettava, että koska edellä 31 kohdassa mainitussa asiassa CANAL JEAN CO. NEW YORK tavaramerkin uusi haltija oli
esittänyt todisteet mainitun tavaramerkin luovutuksesta ja SMHV oli rekisteröinyt luovutuksen valituslautakunnan menettelyn
jälkeen, uudesta haltijasta oli tullut SMHV:n menettelyn asianosainen (tuomion 20 kohta).
Käsiteltävän asian asiakirjoista ilmenee, että Peek & Cloppenburg pyysi kirjeitse 15.11.2007 Saksan patentti- ja tavaramerkkivirastolta
useiden tavaramerkkien, joihin aikaisempi tavaramerkki kuuluu, luovutusta van Graafille ja että Saksan patentti- ja tavaramerkkivirasto
toimitti 11.8.2008 viimeksi mainitun edustajalle todistuksen kyseisen tavaramerkin luovutuksesta sille 17.11.2007 alkaen,
joten van Graafista on tullut asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu SMHV:n menettelyn osapuoli (ks. vastaavasti
myös asia T-134/06, Xentral v. SMHV – Pages jaunes (PAGESJAUNES.COM), tuomio 13.12.2007, Kok., s. II-5213).
Tätä päätelmää ei horjuta se seikka, että aikaisemman tavaramerkin luovutuksen on virallisesti rekisteröinyt Saksan patentti-
ja tavaramerkkivirasto eikä SMHV, koska aikaisempi tavaramerkki on rekisteröity Saksassa eikä tämän tavaramerkin luovutusta
van Graafille ole kiistetty.
Kanne on näin ollen otettava tutkittavaksi siltä osin, kuin se koskee van Graafia.
Koska kyseessä on yksi ja sama kanne, ei Peek & Cloppenburgin asiavaltuutta ole tarpeen tutkia (ks. vastaavasti asia C-313/90,
CIRFS ym. v. komissio, tuomio 24.3.1993, Kok., s. I-1125, Kok. Ep. XIV, s. I-95, 31 kohta; asia T‑374/00, Verband der freien
Rohrwerke ym. v. komissio, tuomio 8.7.2003, Kok., s. II‑2275, 57 kohta ja asia T-282/06, Sun Chemical Group ym. v. komissio,
tuomio 9.7.2007, Kok., s. II-2149, 50 kohta).
Edellä esitetyillä perusteilla kanne on otettava tutkittavaksi.

Asiakysymys
Kantajat vetoavat yhteen kanneperusteeseen, joka liittyy asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan virheelliseen
soveltamiseen.

Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät, että haetun tavaramerkin kattamat luokkaan 25 kuuluvat tavarat ovat samat kuin aikaisemman tavaramerkin
kattamat tavarat. Niiden mukaan haetun tavaramerkin kattamat luokkaan 24 kuuluvat tavarat ja aikaisemman tavaramerkin kattamat
luokkaan 25 kuuluvat tavarat ovat samankaltaisia, koska vaatteet ja silkki kuuluvat tekstiileihin. Nämä tuotteet ovat lisäksi
kilpailevia, koska vaatteet ovat vaatetusteollisuuden tuotteita, joiden koostumuksessa voi olla silkkiä ja joiden valmistamiseen
käytetään silkkiä. Jakelukanavat ja myyntipaikat ovat myös usein samat.
Kantajat väittävät, että kyseiset merkit ovat ulkoasultaan hyvin samankaltaisia, koska niitä hallitsee riikinkukon kuva, eivätkä
mainittujen merkkien väliset minimaaliset erot riikinkukkojen kuvissa ja toissijaisissa osissa riitä luomaan kuluttajalle
erilaista mielikuvaa näistä merkeistä. Ne väittävät, että on epärealistista ja täysin käsittämätöntä katsoa valituslautakunnan
tavoin, että on mahdotonta ”yhdistää kyseisiä kuvioita tiettyyn määriteltyyn eläinlajiin”. Ne katsovat päinvastoin, että keskivertokuluttaja
tunnistaa kyseisissä merkeissä riikinkukon kuvan, joka ei ole lainkaan kuvaileva luokkiin 24 ja 25 kuuluvia tavaroita varten,
ja kiinnittää siten mainitun kuluttajan huomion. Lisäksi merkkien erilaiset osatekijät eli kehykset, ääriviivat ja värit ovat
toissijaisia, koska ne eivät käännä keskivertokuluttajan huomiota pois hallitsevista yhteisistä osista. Lisäksi ilmaus ”thai
silk” on saksalaisen kuluttajan, joka ymmärtää täysin sen merkityksen, näkökulmasta kuvaileva silkille ja vaatteille, eikä
sillä ole näin ollen vaikutusta mielikuvaan haetusta tavaramerkistä.
Kantajien mukaan useissa unionin yleisen tuomioistuimen tuomioissa on todettu sekaannusvaara ulkoasun samankaltaisuuksien
perusteella, vaikka yksi vertailtavista merkeistä sisältäisi lisäksi sanaosan ilman, että toisen merkin tavallista suurempaa
erottamiskykyä olisi otettu huomioon.
Kantajat lisäävät, että kyseiset merkit ovat lausuntatavaltaan joko hyvin samankaltaisia tai niitä ei voida verrata toisiinsa
ja että ne ovat merkityssisällöltään hyvin samankaltaisia tai jopa samoja.
Ne katsovat, että Saksan markkinoilla on olemassa sekaannusvaara kyseisen yleisön keskuudessa, joka muodostuu tavanomaisen
valistuneista ja kohtuullisen tarkkaavaisista ja huolellisista kuluttajista. Lisäksi on otettava huomioon se seikka, että
yhtäältä kuluttaja muistaa epätäydellisesti tavaramerkit ja toisaalta aikaisemmalla tavaramerkillä on siitä itsestään johtuva
vahva erottamiskyky. Tavaramerkkien ulkoasun vertailu on erityisen tärkeää, kun otetaan huomioon kyseiset tavarat, joita myydään
yleensä itsepalvelumyymälöissä.
SMHV ja väliintulija vaativat, että kanneperuste hylätään.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan aikaisemman tavaramerkin haltijan vastustuksesta tavaramerkkiä
ei rekisteröidä, jos ”sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi, samoja tai samankaltaisia tavaroita
tai palveluja varten oleva tavaramerkki, [sen alueen] yleisön keskuudessa[, jolla aikaisempi tavaramerkki on suojattu], on
sekaannusvaara, joka sisältää vaaran tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä”.
Lisäksi asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 2 kohdan a alakohdan ii alakohdan (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan
2 kohdan a alakohdan ii alakohta) nojalla aikaisemmilla tavaramerkeillä tarkoitetaan jäsenvaltiossa rekisteröityjä tavaramerkkejä,
joiden rekisteröintihakemus on tehty ennen yhteisön tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekopäivää.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekaannusvaara on olemassa, jos yleisö saattaa luulla, että kyseiset tavarat tai palvelut
ovat peräisin samasta yrityksestä tai tilanteen mukaan taloudellisesti keskenään sidoksissa olevista yrityksistä (ks. asia
T-325/06, Boston Scientific v. SMHV – Terumo (CAPIO), tuomio 10.9.2008, 70 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei julkaistu
oikeustapauskokoelmassa; ks. myös analogisesti asia C-39/97, Canon, tuomio 29.9.1998, Kok., s. I-5507, 29 kohta ja asia C-342/97,
Lloyd Schuhfabrik Meyer, tuomio 22.6.1999, Kok., s. I-3819, 17 kohta).
Lisäksi sekaannusvaaraa yleisön keskuudessa on arvioitava kokonaisuutena ja huomioon on otettava kaikki tekijät, jotka ovat
merkityksellisiä kyseisessä yksittäistapauksessa (ks. edellä 47 kohdassa mainittu asia CAPIO, tuomion 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen;
ks. analogisesti asia C-251/95, SABEL, tuomio 11.11.1997, Kok., s. I-6191, 22 kohta ja asia C-425/98, Marca Mode, tuomio 22.6.2000,
Kok., s. I-4861, 40 kohta).
Tämä kokonaisarviointi merkitsee huomioon otettavien tekijöiden tiettyä keskinäistä riippuvuutta ja erityisesti sitä, että
tavaramerkkien samankaltaisuus on vuorovaikutussuhteessa niiden tavaroiden tai palvelujen samankaltaisuuden kanssa, jotka
kyseisillä tavaramerkeillä katetaan. Niinpä kyseisten tavaroiden tai palvelujen vähäisen samankaltaisuuden saattaa korvata
niitä varten tarkoitettujen tavaramerkkien merkittävä samankaltaisuus ja päinvastoin (asia C-234/06 P, Il Ponte Finanziaria
v. SMHV, tuomio 13.9.2007, Kok., s. I-7333, 48 kohta ja asia T-6/01, Matratzen Concord v. SMHV – Hukla Germany (MATRATZEN),
tuomio 23.10.2002, Kok., s. II-4335, 25 kohta). Kyseisten tekijöiden keskinäinen riippuvuus on ilmaistu asetuksen N:o 40/94
seitsemännessä perustelukappaleessa, jonka mukaan on välttämätöntä määritellä samankaltaisuuden käsite suhteessa sekaannusvaaraan,
jonka arviointi riippuu useista seikoista ja erityisesti siitä, kuinka hyvin tavaramerkki tunnetaan markkinoilla, käytössä
olevaan tai rekisteröityyn merkkiin liittyvistä mielleyhtymistä sekä samankaltaisuuden asteesta yhtäältä tavaramerkin ja merkin
välillä ja toisaalta kyseisten tavaroiden tai palvelujen välillä (ks. edellä 47 kohdassa mainittu asia CAPIO, tuomion 72 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi tämän sekaannusvaaraa koskevan kokonaisarvioinnin on kyseessä olevien merkkien ulkoasun, lausuntatavan tai merkityssisällön
samankaltaisuuden osalta perustuttava tavaramerkeistä syntyvään kokonaisvaikutelmaan, ja huomioon on otettava erityisesti
niiden erottavat ja hallitsevat osat. Asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan sanamuodosta ”yleisön keskuudessa
– – on sekaannusvaara” johtuu nimittäin, että sillä, miten kyseisen tyyppisten tavaroiden tai palvelujen keskivertokuluttaja
ymmärtää tavaramerkit, on ratkaiseva merkitys sekaannusvaaran kokonaisarvioinnissa. Yleensä keskivertokuluttaja käsittää tavaramerkin
kokonaisuutena eikä ryhdy tutkimaan merkin erilaisia yksityiskohtia (ks. edellä 47 kohdassa mainittu asia CAPIO, tuomion 73
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; ks. myös analogisesti edellä 48 kohdassa mainittu asia SABEL, tuomion 23 kohta ja edellä
47 kohdassa mainittu asia Lloyd Schuhfabrik Meyer, tuomion 25 kohta).
Tässä sekaannusvaaran kokonaisarvioinnissa kyseisten tavaroiden keskivertokuluttajan oletetaan olevan tavanomaisesti valistunut
sekä kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen. On kuitenkin otettava huomioon se, että keskivertokuluttajalla on ainoastaan
harvoin mahdollisuus verrata suoraan eri tavaramerkkejä ja hänen on turvauduttava siihen epätäydelliseen muistikuvaan, joka
hänellä on tavaramerkeistä. On myös syytä ottaa huomioon se, että keskivertokuluttajan tarkkaavaisuusaste voi vaihdella kyseisten
tavaroiden tai palvelujen tyypin mukaan (asia T-104/01, Oberhauser v. SMHV – Petit Liberto (Fifties), tuomio 23.10.2002, Kok.,
s. II-4359, 28 kohta ja asia T-186/02, BMI Bertollo v. SMHV – Diesel (DIESELIT), tuomio 30.6.2004, Kok., s. II-1887, 38 kohta;
ks. analogisesti edellä 47 kohdassa mainittu asia Lloyd Schuhfabrik Meyer, tuomion 26 kohta).
Käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksen 16 kohdasta ilmenee yhtäältä, että valituslautakunta on ottanut huomioon saksankielisen
yleisön, koska aikaisempi tavaramerkki on saksalainen tavaramerkki, ja toisaalta, että kohdeyleisö, jonka kannalta sekaannusvaaraa
on arvioitava, muodostuu saksankielisistä keskivertokuluttajista, joiden oletetaan olevan tavanomaisesti valistuneita sekä
kohtuullisen tarkkaavaisia ja huolellisia. Tämä oletus, jota kantajat eivät myöskään ole kiistäneet, on vahvistettava.
Väliintulija väittää tosin, että kyseessä oleva yleisö on erityisen tarkkaavainen.
On kuitenkin todettava, että valituslautakunta totesi perustellusti, että kohdeyleisö muodostuu sellaisten tavanomaisten kulutustavaroiden
osalta, jotka ovat kyseessä käsiteltävänä olevassa asiassa, keskivertokuluttajista, joiden oletetaan olevan tavanomaisesti
valistuneita sekä kohtuullisen tarkkaavaisia ja huolellisia (ks. vastaavasti asia T-423/04, Bunker & BKR v. SMHV – Marine
Stock (B.K.R.), tuomio 5.10.2005, Kok., s. II-4035, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Merkkien samankaltaisuus
Ensiksi valituslautakunta totesi riidanalaisen päätöksen 17 kohdassa perustellusti ulkoasun vertailusta, että kyseiset merkit
ovat ulkoasultaan erilaisia.
On nimittäin totta, että molemmat merkit koostuvat eläintä esittävästä kuvasta. Haettu tavaramerkki koostuu eläimestä, jonka
oletetaan esittävän sivukuvaa tyylitellystä, seisovasta, oikealle kääntyneestä riikinkukosta, jonka varpaita ei näy ja jonka
pitkä pyrstö näyttää olevan silmätäplien peittämä. Tämä osa on sininen ja sijaitsee niin ikään sinisen ympyrän keskellä, jonka
alapuolella on ilmaisu ”thai silk”. Siihen verrattuna aikaisempi tavaramerkki esittää niin ikään sivukuvaa seisovasta, oikealle
kääntyneestä linnusta, jota ei voida välittömästi tunnistaa riikinkukoksi, koska kuva on pelkistetty. Tällä linnulla on heltta,
pelkistetysti piirretyt jalat ja pyrstö, joka näyttää olevan suomujen peittämä. Vaikka osa yleisöstä voisikin havaita tässä
kuvio-osassa riikinkukon kuvan, se on niin kaukana tämän eläimen tyylitellystä kuvasta haetussa tavaramerkissä, että kohdeyleisö
katsoo niiden ulkoasut erilaisiksi.
Näin ollen valituslautakunta on perustellusti todennut riidanalaisen päätöksen 21 kohdassa, ettei pelkästään se seikka, että
kyseiset kaksi kuvaa suuntautuvat oikealle, voi johtaa siihen, että kyseisten merkkien ulkoasut katsotaan samankaltaisiksi.
Toiseksi lausuntatavan vertailun osalta on muistutettava, että suppeassa merkityksessä moniosaisen merkin lausuntatapa vastaa
kaikkien sen sanaelementtien lausumista riippumatta niiden graafisista erityispiirteistä, jotka liittyvät pikemminkin merkin
ulkoasun arviointiin (asia T-352/02, Creative Technology v. SMHV – Vila Ortiz (PC WORKS), Kok., s. II-1745, 42 kohta).
Kuten valituslautakunta on riidanalaisen päätöksen 23 kohdassa todennut, myös tältä osin on katsottava, että kyseiset merkit
ovat erilaisia. Haetussa tavaramerkissä on nimittäin sanaosa ”thai silk”, jota ei ole aikaisemmassa tavaramerkissä. Koska
kohdeyleisö käyttää tätä sanaosaa viitatakseen haettuun tavaramerkkiin, ei ole olemassa sellaista lausuntatavan samankaltaisuutta,
joka voisi mahdollisesti johtua siitä, että kohdeyleisö tunnistaisi molemmissa merkeissä saman eläimen. Ei nimittäin voida
ajatella, että kohdeyleisö viittaisi haettuun tavaramerkkiin lausumalla sen sanaosan sijasta ainakin hieman epätäsmällisessä
kuvio-osassa esitettyä eläintä tarkoittavan saksalaisen sanan, koska ei voida sulkea pois sitä, että mainittu yleisö ei heti
tunnista riikinkukkoa tässä kuvio-osassa.
Vaikka haetun tavaramerkin sanaosa voitaisiin katsoa kuvailevaksi kantajien väitteen mukaisesti, kohdeyleisö lausuu mainittuun
tavaramerkkiin viitatessaan joka tapauksessa pelkästään sen sanaosan eikä sen kuvio-osassa esitettyä eläintä vastaavaa ilmaisua,
koska tämä vastaavuus on luonteeltaan epäsuoraa ja esillä olevassa asiassa kyseisen ilmaisun osalta epävarmaa, huolimatta
oikeuskäytännöstä, johon kantajat vetoavat ja jonka mukaan yleisö ei miellä moniosaisen tavaramerkin osana olevaa kuvailevaa
osaa tavaramerkin luoman kokonaiskuvan erottavaksi ja hallitsevaksi osaksi (ks. asia T-205/06, NewSoft Technology v. SMHV
– Soft (Presto! Bizcard Reader), tuomio 22.5.2008, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Kolmanneksi merkityssisällön vertailun osalta pitää paikkansa, kuten valituslautakunta totesi riidanalaisen päätöksen 24 kohdassa,
että jotta olisi kyse samankaltaisuudesta, kohdeyleisön tulisi välittömästi katsoa kyseisten kahden kuvan esittävän riikinkukkoa.
On myös totta, ettei tällaista oletusta voida vahvistaa siltä osin kuin kyseisten kahden kuvan ulkoasut ovat erilaisia.
Ei kuitenkaan voida sulkea pois sitä, että osa kohdeyleisöstä tunnistaa riikinkukon kyseisissä kahdessa kuvio-osassa, mikä
voisi näin ollen johtaa tiettyyn merkityssisällön samankaltaisuuteen kyseisten merkkien välillä. Aikaisempi tavaramerkki nimittäin
sisältää, vaikka se onkin piirretty pelkistetysti, tiettyjä riikinkukon tunnusmerkkejä, eli heltan ja pitkän pyrstön. Haettu
tavaramerkki taas on selvästi lähempänä riikinkukon kuvaa linnun silmätäplien ja yleisen asennon vuoksi.
Tämän osalta on palautettava mieleen, että merkityssisällön samankaltaisuus perustuu siihen, että kahdessa tavaramerkissä
käytetään kuvia, joiden merkityssisältö on yhdenmukainen (edellä 48 kohdassa mainittu asia SABEL, tuomion 24 kohta). Jos siis
katsotaan, että kohdeyleisö voi havaita riikinkukon kyseisissä merkeissä, niissä käytetään kuvia, joiden merkityssisältö on
yhdenmukainen sillä tavoin, että tällaiset kuvat tuovat mainitun yleisön mieleen tai välittävät sille ajatuksen kyseisten
tuotteiden kauneudesta tai eleganssista, jotka perinteisesti yhdistetään riikinkukkoon.
On kuitenkin todettava, että tällainen merkityssisällön samankaltaisuus on katsottava heikoksi sen vuoksi, että riidanalaiset
merkit tuovat kohdeyleisön mieleen tai välittävät sille saman merkityssisällön epäsuoralla tavalla.
Tältä osin on todettava, että valituslautakunta on todennut virheellisesti riidanalaisen päätöksen 24 kohdassa, ettei kyseisten
merkkien merkityssisältö ole samankaltainen. On kuitenkin todettava, ettei tämä seikka voi tässä vaiheessa johtaa riidanalaisen
päätöksen kumoamiseen, koska valituslautakunta on toisaalta riidanalaisen päätöksen 29 kohdassa tutkinut mahdollisen sekaannusvaaran
olemassaoloa siinä tapauksessa, että kyseisten merkkien merkityssisällöt olisivat samankaltaisia.
Tavaroiden samankaltaisuus
Kuten riidanalaisen päätöksen 29 kohdasta ilmenee, aikaisemman tavaramerkin kattamat luokkaan 25 kuuluvat tavarat eli vaatteet
sisältävät ne tavarat, jotka yhteisön kuviomerkki Thai Silk kattaa ja jotka kuuluvat luokkiin 24 ja 25, eli luokassa 24 silkin
ja luokassa 25 silkkivaatteet.
Tästä seuraa, että kyseessä olevien tavaroiden on katsottava olevan samoja, joten väliintulijan väitettä, jonka mukaan vaatteet
ja silkki eivät ole samoja, ei voida hyväksyä.
Sekaannusvaara
Vaikka kyseiset tavarat ovat samoja ja huolimatta heikosta merkityssisällön samankaltaisuudesta kyseisten merkkien välillä
valituslautakunta totesi perustellusti, että kyseisten tavaramerkkien luoma kokonaisvaikutelma ei aiheuta sekaannusvaaraa
kohdeyleisön keskuudessa.
Tältä osin on muistutettava, ettei voida sulkea pois sitä, että merkityssisällön samankaltaisuus, joka perustuu siihen, että
kahdessa tavaramerkissä käytetään kuvia, joiden merkityssisältö on yhdenmukainen, voi luoda sekaannusvaaran siinä tapauksessa,
että aikaisemmalla tavaramerkillä on erityinen erottamiskyky joko sen itsensä vuoksi tai siksi, että se on laajalti tunnettu
yleisön keskuudessa. Joka tapauksessa siinä tapauksessa, kun tavaramerkki ei ole erityisen tunnettu ja kun se muodostuu kuvasta,
joka ei ole erityisen mielikuvituksellinen, pelkkä merkityssisältöön liittyvä samankaltaisuus ei riitä synnyttämään sekaannusvaaraa
(ks. edellä 48 kohdassa mainittu asia SABEL, tuomion 24 ja 25 kohta).
On todettava, ettei asiakirjoista tai kantajien väitteistä ilmene, että aikaisemmalla tavaramerkillä olisi erityinen erottamiskyky
sen itsensä tai väitetyn laajan tunnettuutensa vuoksi.
On lisäksi syytä korostaa, että sekaannusvaaran kokonaisarvioinnissa kyseisten merkkien ulkoasulla, lausuntatavalla tai merkityssisällöllä
ei aina ole samaa painoarvoa. On syytä analysoida objektiivisia olosuhteita, joissa tavaramerkit voivat esiintyä markkinoilla.
Merkkien samankaltaisten tai erilaisten osien merkitys voi riippua erityisesti merkkeihin itseensä liittyvistä ominaisuuksista
tai kyseisten tavaramerkkien kattamien tavaroiden tai palveluiden markkinointiolosuhteista. Jos kyseisten tavaramerkkien kattamia
tavaroita myydään normaalisti itsepalvelumyymälöissä, joissa kuluttaja valitsee tuotteen itse ja jolloin hänen täytyy näin
ollen pääosin luottaa tuotteeseen merkityn tavaramerkin kuvaan, merkkien ulkoasun samankaltaisuuden merkitys on pääsääntöisesti
suurempi. Jos puolestaan kyseistä tavaraa myydään etenkin suulliseen ilmaukseen perustuvin argumentein, merkkien lausuntatavan
samankaltaisuudella on normaalisti enemmän painoarvoa (yhdistetyt asiat T-117/03–T-119/03 ja T-171/03, New Look v. SMHV –
Naulover (NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE ja NLCollection), Kok., s. II-3471, 49 kohta).
Kun otetaan huomioon kyseiset tavarat ja niiden myyntitapa, on todettava, että nimenomaan kyseisten merkkien ulkoasun ja lausuntatavan
samankaltaisuudet, joilla on käsiteltävässä asiassa suurin merkitys, puuttuvat.
Näin ollen todetut ulkoasun ja lausuntatavan erot neutralisoivat merkityssisällön vähäisen samankaltaisuuden. Kun nimittäin
kohdeyleisö havaitsee kyseiset kaksi merkkiä, on täysin suljettu pois, että se voisi muodostaa niiden välille yhteyden, joka
loisi kohdeyleisön mielessä sekaannusvaaran ja jonka vuoksi tämä uskoisi, että kyseiset tavarat ovat peräisin samasta yrityksestä
tai taloudellisesti keskenään sidoksissa olevista yrityksistä. Vaikka vaatevalmistajat lisäksi luovat joskus useita tuotelinjoja,
on kuitenkin täysin epätodennäköistä, kuten valituslautakunta on riidanalaisen päätöksen 32 kohdassa perustellusti todennut,
että kohdeyleisö voisi kyseiset kaksi merkkiä havaitessaan uskoa, että on kyse saman tavaramerkin muunnelmista tai saman valmistajan
alatavaramerkeistä.
Näillä perusteilla ainoa kanneperuste on hylättävä, ja näin ollen kanne on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Peek & Cloppenburg ja van Graaf ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava
korvaamaan oikeudenkäyntikulut SMHV:n ja väliintulijan vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Peek & Cloppenburg ja van Graaf GmbH & Co. KG velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Martins Ribeiro
Papasavvas
Wahl
Julistettiin Luxemburgissa 21 päivänä huhtikuuta 2010.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.