CELEX: 61988CJ0357
Særforanstaltninger for ærter, bønner og hestebønner
frist for meddelelse om produkternes ankomst til virksomheden

Ved kendelse af 10. november 1988, indgået til Domstolen den 12. december s.a., har Verwaltungsgericht Frankfurt am Main i medfør af EØF-Traktatens artikel 177 forelagt et spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 18 i Kommissionens forordning nr. 2192/82 af 6. august 1982 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende særforanstaltninger for ærter, bønner og hestebønner (
EFT L 233, s. 5
), som ændret ved Kommissionens forordning nr. 3322/82 af 10. december 1982 (
EFT L 351, s. 27
).
Dette spørgsmål er blevet rejst under en tvist vedrørende Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung (herefter benævnt »BALM«) afslag på at yde Oberhausener Kraftfutterwerk Wilhelm Hopermann GmbH (herefter benævnt »Hoper-mann«) den i artikel 3 i Rådets forordning nr. 1431/82 af 18. maj 1982 — om fastsættelse af særforanstaltninger for ærter, bønner og hestebønner (
EFT L 162, s. 28
) — omhandlede støtte med et beløb af 166127 DM for bestemte mængder ærter og hestebønner.
BALM har begrundet afslaget med, at Hopermann ikke har overholdt den i artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 2192/82 fastsatte forpligtelse til straks at give underretning om produkternes ankomst til virksomheden, idet underretning i det foreliggende tilfælde blev givet den 8. juli 1983, mens de pågældende varer var ankommet til Hopermann mellem marts og juni 1983.
Verwaltungsgericht Frankfurt am Main, som Hopermann har indbragt afgørelsen for, har udsat sagen på Domstolens besvarelse af følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er det en betingelse for at opnå støtte, at fristen for meddelelsen om produktets ankomst til virksomheden er overholdt, jfr. artikel 18, stk. 1, i Kommissionens forordning nr. 2192/82 af 6. august 1982 (
EFT L 233, s. 5
), henholdsvis artikel 18 som affattet ved Kommissionens forordning nr. 3322/82 af 10. december 1982 (
EFT L 351, s. 27
)?«
Vedrørende sagens faktiske omstændigheder, retsforhandlingernes forløb samt de til Domstolen indgivne skriftlige indlæg henvises i øvrigt til retsmøderapporten. Disse omstændigheder omtales derfor kun i det følgende, såfremt det på de enkelte punkter er nødvendigt for forståelsen af Domstolens argumentation.
Hopermann har for det første gjort gældende, at Rådets forordning (EØF) nr. 2036/82 af 19. juli 1982 om fastsættelse af almindelige regler vedrørende særforanstaltninger for ærter, bønner og hestebønner (
EFT L 219, s. 1
), og især forordningens artikel 5, ikke gør ydelsen af den pågældende støtte betinget af overholdelse af forpligtelsen til straks at give underretning om produkternes ankomst til virksomheden. Denne forpligtelse er heller ikke foreskrevet i Kommissionens forordning nr. 2192/82, hvis artikel 29, stk. 2, indeholder en udtømmende opregning af betingelserne for ydelse af støtte. Følgelig kunne tilsidesættelsen af artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 2192/82 ikke medføre fortabelse af retten til den pågældende støtte.
Det bemærkes, at ifølge Domstolens praksis kan Kommissionen ved udøvelsen af de beføjelser, som er tillagt den af Rådet med henblik på gennemførelsen af en fælles markedsordning på landbrugsområdet, udstede alle de gennemførelsesbestemmelser, der er nødvendige for den foreskrevne støtteordnings gnidningsløse funktion, for så vidt som disse bestemmelser ikke er i strid med Rådets grund- eller gennemførelsesbestemmelser (jf. senest dommen af 18. januar 1990 i sag
C-345/88, Butterabsatz, Sml. s. I-159
). Den forvaltnings- og kontrolbeføjelse, som herved er tildelt Kommissionen, indebærer en kompetence til at fastsætte frister og passende sanktioner for tilsidesættelse, der kan bestå i den fuldstændige fortabelse af retten til støtte, såfremt overholdelsen af de nævnte frister er nødvendig for den pågældende støtteordnings gnidningsløse funktion.
Det findes herved afgørende for at sikre den omhandlede støtteordnings gnidningsløse funktion, at de erhvervsdrivende overholder den i artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 2192/82 — som affattet ved forordning nr. 3322/82 — fastsatte forpligtelse til at give det kompetente organ underretning om produkternes ankomst til virksomheden senest ved denne ankomst.
Uden en sådan underretning vil det være umuligt at sikre overholdelsen af artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 2036/82, der foreskriver følgende: »Produkternes vægt fastslås, og der udtages prøver, når produkterne ankommer til de bedrifter, hvor de faktisk skal anvendes«. Ved denne kontrol fastslår det kompetente nationale organ produkternes vægt og procentindholdet af vand og urenheder, som støttebeløbet i henhold til artikel 11, stk. 3, er afhængig af.
Netop med virkning fra den dag, hvor der gives underretning om produkternes ankomst til virksomheden, begynder også den i artikel 18, stk. 3a, i forordning nr. 2192/82 — som affattet ved forordning nr. 3322/82 — foreskrevne 30 dages-frist at løbe, inden for hvilken den erhvervsdrivende, som ønsker at udsætte anbringelsen under kontrol af et produkt, bl. a. skal meddele, hvilken mængde der rent faktisk ønskes anbragt under kontrol, og hvilken mængde, der atter skal forlade virksomheden.
Underretningen om produkternes ankomst til virksomheden muliggør endelig — for så vidt som den gælder som anmodning om anbringelse under kontrol i henhold til artikel 18, stk. 1 og 3a, i forordning nr. 2192/82, som ændret — overholdelse af den frist på 150 dage, som begynder at løbe fra indgivelsen af anmodningen om anbringelse under kontrol, og inden for hvilken den pågældende faktisk skal anvende de pågældende produkter i overensstemmelse med artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 2192/82.
Det må derfor fastslås, at selv om artikel 18, stk. 1, i forordning 2192/82, som ændret ved forordning nr. 3322/82, hverken nævner eksistensen eller arten af de sanktioner, som er forbundet med overskridelsen af den således fastsatte frist, følger det ikke desto mindre af den almindelige regelsammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår, at retsfølgen af en tilsidesættelse af den nævnte frist kun kan være fortabelse af retten til støtte.
Hopermann har for det andet gjort gældende, at den manglende overholdelse af forpligtelsen til at give underretning ikke kan påvirke formålet med støtten, nemlig at sikre producenterne en tilstrækkelig pris samt fremme afsætningen af dyre bælgfrugter på det indenlandske marked. Der er derfor tale om en biforpligtelse, hvis manglende overholdelse ikke automatisk kan medføre fortabelse af retten til støtte, da proportionalitetsprincippet i modsat fald ville blive tilsidesat.
Det bemærkes, at ved afgørelsen af, om en fællesskabsretlig bestemmelse er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, skal det ifølge Domstolens faste praksis først undersøges, om de foranstaltninger, der iværksættes til gennemførelse af bestemmelsens formål, er afpasset efter formålets betydning, og for det andet, om foranstaltningerne er nødvendige for at gennemføre det (jf. bl.a. dommen af 22. januar 1986 i sag
266/84, Denkavit France, Smi. s. 149, præmis 17
).
Som anført ovenfor er den forpligtelse til senest at give det kompetente organ underretning ved produkternes ankomst til virksomheden, der er foreskrevet ved artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 2192/82, som ændret ved forordning nr. 3322/82, uomgængelig for at sikre det indførte støttesystems gnidningsløse funktion.
Herefter er den med tilsidesættelsen af denne forpligtelse forbundne fortabelse af retten til støtte ikke uforholdsmæssig, når henses til det af fællesskabslovgiver forfulgte mål.
Det præjudicielle spørgsmål bør derfor besvares med, at det er en betingelse for ydelse af støtte i henhold til artikel 3 i Rådets forordning nr. 1431/82 af 18. maj 1982 om fastsættelse af særforanstaltninger for ærter, bønner og hestebønner, at den forpligtelse, der er opstillet i artikel 18, stk. 1, i Kommissionens forordning nr. 2192/82 af 6. august 1982 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende særforanstaltninger for ærter, bønner og hestebønner, som ændret ved Kommissionens forordning nr. 3322/82 af 10. december 1982, opfyldes.
Sagens omkostninger
De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale domstol, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling)
vedrørende det spørgsmål, der er forelagt af Verwaltungsgericht Frankfurt am Main ved kendelse af 10. november 1988, for ret:

Det er en betingelse for ydelse af støtte i henhold til artikel 3 i Rådets forordning nr. 1431/82 af 18. maj 1982 om fastsættelse af særforanstaltninger for ærter, bønner og hestebønner, at den forpligtelse, der er opstillet i artikel 18, stk. 1, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2192/82 af 6. august 1982 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende særforanstaltninger for ærter, bønner og hestebønner, som ændret ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 3322/82 af 10. december 1982, opfyldes.

Zuleeg
Moitinho de Almeida
Grévisse
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 2. maj 1990.
J.-G. Giraud
Justitssekretær
M. Zuleeg
Formand for Tredje Afdeling
(
*1
) – Processprog: tysk.