CELEX: 62005CJ0313
Iekšējie nodokļi
Nodokļi par mehāniskajiem transportlīdzekļiem
Akcīzes nodoklis
Lietoti transportlīdzekļi
Imports

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 25., 28. un 90. pantu, kā arī 3. panta 1. un 3. punktu Padomes
1992. gada 25. februāra Direktīvā 92/12/EEK par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību
(OV L 76, 1. lpp.).
Šie jautājumi ir radušies prāvā starp Brzežiņski un
Dyrektor Izby Celnej w Warszawie
(Varšavas Muitas palātas direktors) par akcīzes nodokli, kurš [Brzežiņskim] tika uzlikts, iegādājoties lietotu mehānisko
transportlīdzekli Vācijā nolūkā ievest to Polijā.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
EKL 25. pantā ir paredzēts:
“Ievedmuitas un izvedmuitas nodokļi, kā arī citi maksājumi ar līdzīgu iedarbību dalībvalstu starpā ir aizliegti. Šis aizliegums
attiecas arī uz fiskāliem muitas nodokļiem.”
EKL 28. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstu starpā ir aizliegti importa kvantitatīvie ierobežojumi un citi pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību.”
EKL 90. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“Dalībvalstis citu dalībvalstu ražojumiem tieši vai netieši neuzliek iekšējos nodokļus, kas lielāki par tiem, kas tieši vai
netieši uzlikti līdzīgiem vietējiem ražojumiem.
Dalībvalstis turklāt neuzliek citu dalībvalstu ražojumiem tādus iekšējos nodokļus, kas netieši aizsargā citus ražojumus.”
Direktīvas 92/12 3. panta 1. un 3. punktā ir noteikts:
“1. Šo direktīvu Kopienas līmenī piemēro šādām precēm, kā tās definētas attiecīgās direktīvās [atbilstoši to definīcijām attiecīgās
direktīvās]:
–        minerāleļļām,
–        alkoholam un alkoholiskajiem dzērieniem,
–        tabakas izstrādājumiem.
[..]
3. Dalībvalstis patur tiesības ieviest vai paturēt spēkā nodokļus, kurus uzliek tādām precēm, kas nav minētas 1. punktā, tomēr
ar nosacījumu, ka šie nodokļi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada robežšķērsošanas formalitātes.
Ievērojot šo pašu nosacījumu, dalībvalstis patur arī tiesības uzlikt nodokļus pakalpojumu sniegšanai, ieskaitot tos, kas saistīti
ar akcīzes precēm, ja vien šos nodokļus nevar raksturot kā apgrozījuma nodokļus.”

Valsts tiesiskais regulējums
2004. gada 23. janvāra Likuma par akcīzes nodokli (
Dz. U
. Nr. 29, 257. pozīcija), redakcijā, kas ir piemērojama pamata prāvā (turpmāk tekstā – “2004. gada likums”), 2. pantā ir noteikts:
“Šajā likumā:
[..]
11)      “iegāde Kopienas teritorijā” ir akcīzes preču nosūtīšana no kādas dalībvalsts uz valsts teritoriju;
[..].”
2004. gada likuma 10. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Nodokļa bāze, izsakot likmi procentos no aprēķinu bāzes, ir:
1)      summa, kas maksājama par akcīzes preču pārdošanu valsts teritorijā, no kā ir atskaitīta par precēm un pakalpojumiem maksājamā
nodokļa summa vai par šīm precēm maksājamā akcīzes nodokļa summa;
2)      summa, kas pircējam jāmaksā par akcīzes precēm, gadījumā, ja tiek veikta iegāde Kopienas teritorijā;
3)      summa, kas maksājama par akcīzes preču piegādi dalībvalsts teritorijā, ja tiek veikta piegāde Kopienas teritorijā;
4)      akcīzes preču muitas vērtība, pieskaitot tai muitas nodokļus, kas maksājami ievešanas gadījumā, ņemot vērā 6.–9. punktu.”
2004. gada likuma 75. pantā ir paredzēts:
“1.      Nodokļa likme par nesaskaņotām akcīzes precēm ir 65 % no 10. pantā noteiktās nodokļa bāzes, izņemot elektroenerģijai piemērojamo
likmi.
[..]
3.      Par valsts finansēm atbildīgais ministrs ar lēmumu var samazināt 1. un 2. punktā noteiktās akcīzes nodokļa likmes un diferencēt
tās atkarībā no preču veida vai pat paredzēt to piemērošanas noteikumus.”
2004. gada likuma 80. pants ir šāds:
“1.      Akcīzes nodoklis attiecas uz vieglajām automašīnām, kas nav reģistrētas valsts teritorijā saskaņā ar ceļu satiksmes noteikumiem.
2.      Akcīzes nodoklis ir jāmaksā:
1)      personām, kas veic jebkādu vieglo automašīnu pārdošanu pirms to pirmās reģistrācijas valsts teritorijā;
2)      importētājiem un personām, kas veic iegādi Kopienas teritorijā.
3.      Akcīzes nodokļa maksāšanas pienākums rodas:
1)      pārdošanas gadījumā ar faktūrrēķina izdošanu un, vēlākais, septiņu dienu laikā, skaitot no preces iegādes dienas;
2)      importēšanas gadījumā – no dienas, kad rodas muitas parāds muitas tiesību normu nozīmē;
3)      iegādes gadījumā Kopienas teritorijā – no brīža, kad iegūtas tiesības izmantot vieglo automašīnu kā īpašniekam un, vēlākais,
no tās reģistrācijas valsts teritorijā saskaņā ar ceļu satiksmes noteikumiem.
4.      Par valsts finansēm atbildīgais ministrs ar lēmumu var noteikt informāciju attiecībā uz vieglajām automašīnām, ieskaitot pieļaujamo
kravnesību, ar mērķi iekasēt akcīzes nodokli, ņemot vērā īpašos nodokļu noteikumos izmantotus risinājumus un nepieciešamību
nodrošināt akcīzes nodokļa likumīgu iekasēšanu.”
2004. gada likuma 81. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Personām, kas Kopienā veic tādu vieglo automašīnu iegādi Kopienas teritorijā, kuras nav reģistrētas valsts teritorijā saskaņā
ar ceļu satiksmes noteikumiem, ir pienākums:
1)      veicot importu valsts teritorijā, iesniegt vienkāršotu deklarāciju kompetentajā muitas birojā piecu dienu laikā no dienas,
kad veikta iegāde Kopienā;
2)      samaksāt akcīzes nodokli, vēlākais, dienā, kad šo transportlīdzekli reģistrē valsts teritorijā.”
Atbilstoši 2004. gada likuma 82. panta 3. punktam, iegādājoties vieglo automašīnu Kopienas teritorijā, nodokļa bāze ir summa,
ko pircējam ir pienākums maksāt pārdevējam.
No 7. panta finanšu ministra 2004. gada 22. aprīļa Lēmumā par akcīzes nodokļa likmju samazinājumu (
Dz. U.
Nr. 87, 825. pozīcija), redakcijā, kas ir piemērojama pamata prāvā (turpmāk tekstā – “2004. gada lēmums”), kā arī no tā 1. un
2. pielikuma var secināt, ka attiecībā uz jaunām automašīnām vai automašīnām, kuras ir jaunākas par diviem gadiem, akcīzes
nodokļa likme ir 3,1 % vai 13,6 % atkarībā no dzinēja tilpuma un ka savukārt attiecībā uz transportlīdzekļiem, kuri ir vecāki
par diviem gadiem, šo likmi aprēķina pēc formulas, kas ietverta 2004. gada lēmuma 7. panta 2. punktā, un tā atšķiras atkarībā
no transportlīdzekļa vecuma un var atbilst līdz 65 % no nodokļa bāzes.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Prasītājs pamata prāvā – Brzežiņskis Vācijā nopirka
Volkswagen
markas
Golf II
modeļa vieglo automašīnu, kas ražota 1989. gadā, kuru viņš pēc tam ieveda Polijā. 2004. gada 21. jūnijā atbilstoši 2004. gada
likuma 81. panta 1. punkta 1. apakšpunktam viņš iesniedza vienkāršotu
AKC‑U
parauga deklarāciju par šī transportlīdzekļa iegādi Kopienas teritorijā. Tā paša gada 23. jūnijā viņš samaksāja akcīzes nodokli
PLN 855 apmērā.
2004. gada 6. jūlija vēstulē Brzežiņskis lūdza atmaksāt akcīzes nodokli, ko viņš bija samaksājis un kas, viņaprāt, bija iekasēts
nepamatoti, norādot, ka šāda nodokļa iekasēšana ir pretrunā ar EKL 23., 25. un 90. pantu. Ar 2004. gada 17. augusta lēmumu
Varšavas Muitas biroja Nr. 1 direktors šo lūgumu noraidīja.
2004. gada 2. septembrī Brzežiņskis iesniedza sūdzību par šo lēmumu
Dyrektor Izby Celnej w Warszawie
. Pēdējais minētais ar 2005. gada 18. janvāra lēmumu apstiprināja minētā muitas biroja Nr. 1 direktora lēmumu un iesniegto
sūdzību noraidīja.
Prasībā, kas par šo lēmumu par noraidīšanu ir celta
Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie
(Varšavas vojevodistes Administratīvā tiesa), prasītājs lūdza minēto lēmumu atcelt un izdot rīkojumu, lai nodokļu administrācija
atmaksā viņam akcīzes nodokļa summu, ko tā iekasējusi nepamatoti, jo šis nodoklis nav saderīgs ar minētajām Kopienu tiesību
normām.
Atbildot uz prasītāja izvirzītajiem iebildumiem,
Dyrektor Izby Celnej w Warszawie
norādīja, ka pamats, kas balstīts uz EKL 90. panta pārkāpumu, nav pamatots, un prasību noraidīja.
Šajos apstākļos
Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [EKL] 25. pants, kas aizliedz ievedmuitas un izvedmuitas nodokļus, kā arī citus maksājumus ar līdzīgu iedarbību dalībvalstu
starpā, aizliedz dalībvalstij piemērot [2004. gada likuma] 80. pantu gadījumā, kad akcīzes nodokli iekasē par jebkāda transportlīdzekļa
iegādi, neatkarīgi no tā izcelsmes, pirms tā pirmās reģistrācijas valsts teritorijā?
2)      Vai [EKL] 90. panta pirmā daļa, saskaņā ar kuru dalībvalstis citu dalībvalstu ražojumiem tieši vai netieši neuzliek iekšējos
nodokļus, kas lielāki par tiem, kas tieši vai netieši uzlikti līdzīgiem vietējiem ražojumiem, ļauj dalībvalstij uzlikt akcīzes
nodokli no citām dalībvalstīm ievestiem lietotiem transportlīdzekļiem, neuzliekot šo nodokli Polijā jau reģistrētiem transportlīdzekļiem
to pārdošanas gadījumā, ja saskaņā ar [2004. gada likuma] 80. panta 1. punktu akcīzes nodokli uzliek visiem valsts teritorijā
nereģistrētajiem transportlīdzekļiem?
3)      Vai [EKL] 90. panta otrā daļa, saskaņā ar kuru dalībvalstis turklāt neuzliek citu dalībvalstu ražojumiem tādus iekšējos nodokļus,
kas netieši aizsargā citus ražojumus, ļauj dalībvalstij no citām dalībvalstīm ievestiem lietotiem transportlīdzekļiem uzlikt
akcīzes nodokli, kura procentuālās likmes ir dažādas atkarībā no Polijas piemērošanas noteikumos ([2004. gada lēmuma] 7. [pants])
norādītā transportlīdzekļa vecuma un dzinēja tilpuma, ja saskaņā ar līdzīgu formulu aprēķina akcīzes nodokli, ar ko apliek
lietotus transportlīdzekļus, tos pārdodot valstī pirms to pirmās reģistrācijas valsts teritorijā, un šis nodoklis turpmāk
ietekmē šī transportlīdzekļa cenu, to vēlāk pārdodot?
4)      Vai atbilstoši [EKL] 28. pantam, saskaņā ar kuru dalībvalstu starpā ir aizliegti importa kvantitatīvie ierobežojumi un citi
pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību, kopā ar [Direktīvas 92/12] 3. panta 3. punktu dalībvalsts nedrīkst pieņemt tādus noteikumus,
kādi ietverti [2004. gada likuma] 81. pantā, saskaņā ar kuru personām, kas Kopienas teritorijā iegādājas valsts teritorijā
nereģistrētas vieglās automašīnas, ievedot tās valsts teritorijā, atbilstoši ceļu satiksmes noteikumiem piecu dienu laikā
no [automašīnas] iegādes Kopienas teritorijā dienas, ir jāiesniedz kompetentam muitas birojam vienkāršota deklarācija?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai akcīzes nodoklis, kāds ir ieviests ar 2004. gada likumu, ir
ievedmuitas nodoklis vai maksājums ar līdzīgu iedarbību EKL 25. panta nozīmē.
Tāds nodoklis kā akcīzes nodoklis, par kuru ir pamata prāva, nav muitas nodoklis parastā nozīmē.
Attiecībā uz jautājumu, vai to aptver maksājumu ar līdzīgu iedarbību jēdziens, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tāda vienpusēji
uzlikta finanšu nodeva neatkarīgi no tās nosaukuma un piemērošanas metodes, kas ir uzlikta precēm sakarā ar robežas šķērsošanu
un kas nav muitas nodoklis parastā nozīmē, ir uzskatāma par maksājumu ar līdzīgu iedarbību EKL 23. un 25. panta nozīmē (it
īpaši skat. 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑90/94
Haahr Petroleum
,
Recueil
, I‑4085. lpp., 20. punkts; 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑213/96
Outokumpu
,
Recueil
, I‑1777. lpp., 20. punkts, kā arī 2006. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑290/05 un C‑333/05
Nádasdi
un
Németh
, Krājums, I‑10115. lpp., 39. punkts).
Akcīzes nodokli, kāds ir ieviests ar 2004. gada likumu, neuzliek sakarā ar tās dalībvalsts robežas šķērsošanu, kas šo nodokli
ieviesusi. Gan no šī likuma 80. panta 3. punkta 3. apakšpunkta, gan no precizējumiem, ko Polijas valdība sniegusi tiesas sēdē,
izriet, ka akcīzes nodoklis ir uzlikts visiem vieglajiem transportlīdzekļiem pirms to pirmās reģistrācijas Polijā un ka, lai
nodrošinātu šī mērķa sasniegšanu, šo nodokli uzliek vairāku faktoru dēļ. Šo nodokli it īpaši uzliek vai nu, veicot transportlīdzekļa
pirkumu, vai – gadījumā, ja notiek iegāde Kopienas teritorijā, kas definēta minētā likuma 2. panta 11. punktā – brīdī, kad
iegūtas tiesības izmantot vieglo transportlīdzekli kā īpašniekam, un, vēlākais, no brīža, kad notiek tā reģistrācija valsts
teritorijā.
Uz šādu nodokli attiecas vispārējais precēm piemērojamo iekšējo nodevu režīms, un tādējādi tas jāpārbauda saistībā ar EKL
90. pantu.
Tāpēc uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka akcīzes nodoklis, kāds Polijā ir ieviests ar 2004. gada likumu, kas vieglajiem transportlīdzekļiem
nav uzlikts sakarā ar robežas šķērsošanu, nav ne ievedmuitas nodoklis, ne maksājums ar līdzīgu iedarbību EKL 25. panta nozīmē.

Par otro un trešo jautājumu
Ar otro un trešo jautājumu, kas ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai EKL 90. pants ir interpretējams
tādā veidā, ka tas nepieļauj nodokli, kuram ir tādas pazīmes kā akcīzes nodoklim, kas ieviests ar 2004. gada likumu, sakarā
ar to, ka šis nodoklis ir piemērojams par tādu lietotu transportlīdzekļu iegādi, kuru izcelsme ir pārējās dalībvalstīs, nevis
tajā, kura šo nodokli ieviesusi, un nav piemērojams par tādu lietotu transportlīdzekļu iegādi, kas jau ir reģistrēti pēdējā
minētajā dalībvalstī, – transportlīdzekļiem, par kuriem šis nodoklis jau ir piemērots pirms to sākotnējās reģistrācijas, jo
šāds nodoklis var būt iekšējais nodoklis citu dalībvalstu ražojumiem, kurš ir lielāks par nodokli, kas vai nu tieši, vai netieši
uzlikts  līdzīgiem vietējiem ražojumiem EKL 90. panta pirmās daļas nozīmē, vai arī netieši skar citu dalībvalstu ražojumus
un netieši aizsargā citus ražojumus tā paša panta otrās daļas nozīmē.
Kā Tiesa jau ir nospriedusi, EKL 90. pants EK līguma sistēmā papildina noteikumus par muitas nodokļu un maksājumu, kam ir
līdzīga iedarbība, atcelšanu. Šīs normas mērķis ir nodrošināt preču brīvu apriti starp dalībvalstīm parastos konkurences apstākļos,
novēršot jebkāda veida aizsardzību, ko varētu radīt diskriminējošu iekšējo nodokļu piemērošana citu dalībvalstu izcelsmes
precēm (2006. gada 15. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑393/04 un C‑41/05
Air Liquide Industries Belgium
, Krājums, I‑5293. lpp., 55. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā
Nádasdi
un
Németh
, 45. punkts).
Nodokļu piemērošanas jomā attiecībā uz importētiem lietotiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem Tiesa arī ir nospriedusi, ka
EKL 90. panta mērķis ir nodrošināt pilnīgu iekšējo nodokļu neitralitāti attiecībā uz konkurenci starp precēm, kas jau atrodas
vietējā tirgū, un importētām precēm (skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑387/01
Weigel
,
Recueil
, I‑4981. lpp., 66. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Nádasdi
un
Németh
, 46. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 90. panta pirmā daļa ir pārkāpta tad, ja nodokli, ko uzliek par importētu preci, un nodokli,
ko uzliek par līdzīgu vietējo preci, aprēķina atšķirīgā veidā un saskaņā ar atšķirīgiem noteikumiem, kā rezultātā – pat ja
tas tā ir tikai atsevišķos gadījumos, – importētajai precei piemērojamais nodoklis ir lielāks (skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
Weigel
, 67. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi, piemērojot šo normu, akcīzes nodoklis, ko uzliek par citu dalībvalstu izcelsmes
precēm, nedrīkst būt lielāks nekā par līdzīgām vietējām precēm.
Šajā sakarā no pamata prāvas materiāliem izriet, ka iesniedzējtiesas lūgumā, kas ir pamatots ar salīdzinājumu starp lietotiem
transportlīdzekļiem, kuri jau atrodas vietējā tirgū, un lietotiem transportlīdzekļiem, kuri ir iegādāti citā dalībvalstī,
ir mēģināts salīdzināt divas līdzīgu ražojumu kategorijas EKL 90. panta pirmās daļas nozīmē. Toties nekas minētajos lietas
materiālos nenorāda, ka nodokļu uzlikšana lietotiem transportlīdzekļiem, kas iegādāti citā dalībvalstī, nevis Polijas Republikā,
radītu netiešu protekcionismu par labu precēm, kuras nav mehāniskie transportlīdzekļi, un būtu aizliegta ar EKL 90. panta
otro daļu.
Līdz ar to akcīzes nodoklis, par kuru ir pamata prāva, ir jāaplūko tikai saistībā ar EKL 90. panta pirmo daļu.
Lai nodrošinātu iekšējo nodokļu neitralitāti attiecībā uz konkurenci starp lietotiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem, kas
jau atrodas vietējā tirgū, un līdzīgiem transportlīdzekļiem, kas ir importēti no citām dalībvalstīm, izņemot Polijas Republiku,
ir jāsalīdzina sekas, kādas ir akcīzes nodoklim, kuru uzliek pēdējiem minētajiem transportlīdzekļiem, un sekas, kuras ir atlikušajam
akcīzes nodoklim par pirmajiem minētajiem transportlīdzekļiem, attiecībā uz kuriem šis pats nodoklis jau ir uzlikts, tos pirmoreiz
reģistrējot.
Veicot šādu salīdzinājumu, pirmkārt, ir jāuzsver, ka attiecīgo akcīzes nodokli par visiem transportlīdzekļiem, kurus paredzēts
reģistrēt Polijā, uzliek tikai vienreiz – gan attiecībā uz jauniem, gan lietotiem transportlīdzekļiem – neatkarīgi no tā,
vai tie ir ražoti valsts teritorijā, vai importēti no citām dalībvalstīm.
Otrkārt, ir svarīgi nošķirt divas transportlīdzekļu kategorijas, t.i., pirmkārt, transportlīdzekļus, kurus kā lietotus transportlīdzekļus
pārdod divu kalendāro gadu laikā pēc to ražošanas dienas, uzskatot ražošanas gadu par pirmo kalendāro gadu, un, otrkārt, transportlīdzekļus,
kurus kā lietotus transportlīdzekļus pārdod pēc šī divu gadu laika posma.
Vispirms attiecībā uz transportlīdzekļiem, ko pārdod kā jaunus vai kā lietotus minētajā divu gadu laika posmā, no 2004. gada
lēmuma izriet, – kā norādīts šī sprieduma 13. punktā – ka tiem piemēro akcīzes nodokli, kuru aprēķina pēc vienādas likmes.
Attiecībā uz lietotiem transportlīdzekļiem, kuri ir jaunāki par diviem gadiem, valsts tiesai, it īpaši ņemot vērā 2004. gada
lēmumu, ir sīkāk jāpārbauda, vai uz tiem faktiski attiecas tāda pati akcīzes nodokļa nasta sakarā ar to, ka šī nodokļa atlikusī
summa, kas iekļauta Polijā reģistrētu lietotu transportlīdzekļu tirgus vērtībā, ir vienāda ar tā paša nodokļa summu, kura
jāmaksā par līdzīgiem lietotiem transportlīdzekļiem, kuru izcelsme ir citā dalībvalstī, nevis Polijas Republikā.
Savukārt attiecībā uz akcīzes nodokli, ko uzliek lietotiem transportlīdzekļiem, kurus pārdod vēlāk nekā divus gadus pēc to
ražošanas dienas, akcīzes nodokļa likmi aprēķina pēc 2004. gada lēmuma 7. pantā paredzētās formulas. Komisija ir uzsvērusi
un Polijas valdība nav apstrīdējusi, ka, piemērojot šo formulu, iznāk, ka, jo vecāks ir transportlīdzeklis, jo lielāka ir
likme.
Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šāda minētās likmes palielināšana skar tikai lietotus transportlīdzekļus, kuru izcelsme
ir citā dalībvalstī, nevis Polijas Republikā, un vai savukārt attiecībā uz lietotiem transportlīdzekļiem, kas ir reģistrēti
Polijā, kad tie bija jauni, atlikusī akcīzes nodokļa likme, kas iekļauta šāda transportlīdzekļa vērtībā, nemainās.
Šādā gadījumā Polijas valdības argumentiem, kuru mērķis ir pamatot šo atšķirību nodokļu uzlikšanā, nevar piekrist. Polijas
valdība, pirmkārt, ir norādījusi uz apsvērumiem saistībā ar vidi, otrkārt, ir paudusi aizdomas, ka daudzos gadījumos pirkuma
cena, kas deklarēta iestādēm, ir ievērojami mazāka par faktiski samaksāto cenu, un, visbeidzot, ir izteikusies, ka minētā
atšķirība neveido diskrimināciju, jo dati liecina, ka tad, kad 2004. gada maijā tika ieviests akcīzes nodoklis par lietotiem
transportlīdzekļiem, kas pirkti citās dalībvalstīs, šo pirkumu skaits nekavējoties ļoti būtiski palielinājās.
No Tiesas judikatūras izriet, ka nodokļu uzlikšanas sistēmu var uzskatīt par saderīgu ar EKL 90. pantu vienīgi tad, ja ir
pierādīts, ka tā ir izveidota tā, lai jebkurā gadījumā būtu izslēgts, ka importa ražojumiem uzliek lielākus nodokļus nekā
vietējiem ražojumiem, un ka tādējādi tai nekādā gadījumā nav diskriminējošas iedarbības (iepriekš minētais spriedums lietā
Haahr Petroleum
, 34. punkts, un 1997. gada 23. oktobra spriedums lietā C‑375/95 Komisija/Grieķija,
Recueil
, I‑5981. lpp., 29. punkts).
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 90. panta pirmā daļa ir interpretējama
tādā veidā, ka tā nepieļauj akcīzes nodokli, ja tā nodokļa apmērs, ko uzliek par lietotiem transportlīdzekļiem, kuri ir vecāki
par diviem gadiem un kuri iegādāti citā dalībvalstī, nevis tajā, kura ir ieviesusi šādu nodokli, pārsniedz tā paša nodokļa
atlikušo summu, kas iekļauta līdzīgu transportlīdzekļu tirgus vērtībā, kuras iepriekš ir reģistrētas tajā dalībvalstī, kas
ieviesusi šo nodokli. Iesniedzējtiesai šajā lietā ir jāpārbauda, vai sakarā ar attiecīgo tiesisko regulējumu un, it īpaši,
piemērojot 2004. gada lēmuma 7. pantu, rodas šādas sekas.

Par ceturto jautājumu
Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai EKL 28. pants un Direktīvas 92/12 3. panta 3. punkts nepieļauj
tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds paredzēts 2004. gada likuma 81. panta 1. punkta 1. apakšpunktā, kurā prasīts iesniegt
vienkāršotu deklarāciju pēdējās minētās normas nozīmē piecu dienu laikā no dienas, kad veikta iegāde Kopienas teritorijā.
Vispirms jāatzīst, ka viedokļu atšķirības attiecībā uz šī deklarēšanas pienākuma interpretāciju tādā ziņā, ka, pēc Brzežiņska
uzskatiem, šāda deklarācija ir jāiesniedz piecu dienu laikā no transportlīdzekļa iegādes dienas Vācijā un ka, pēc Polijas
valdības, kā arī Komisijas uzskatiem, minētais termiņš sākas no transportlīdzekļa faktiskās ievešanas brīža Polijā, gadījumā,
kad ir veikta iegāde Kopienas teritorijā, nekādi neietekmē šīs prasības iespējamo ierobežojošo raksturu.
Pēc analoģijas ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru valsts pasākums jomā, kas Kopienas līmenī ir pilnīgi saskaņota,
ir jāvērtē, ievērojot šī saskaņošanas pasākuma noteikumus, nevis primāro tiesību noteikumus (skat. 2001. gada 13. decembra
spriedumu lietā C‑324/99
DaimlerChrysler
,
Recueil
, I‑9897. lpp., 32. punkts, un 2004. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑210/03
Swedish
Match
, Krājums, I‑11893. lpp., 81. punkts), pienākums iesniegt vienkāršotu deklarāciju vispirms ir jāizvērtē, ņemot vērā Direktīvu 92/12
un it īpaši šādas formalitātes aizliegumu, kurš ietverts tās 3. panta 3. punkta pirmajā daļā, sākotnēji neaplūkojot jautājumu,
vai [noteikumi par] akcīzes nodokli faktiski ir pilnīgi saskaņoti Kopienas līmenī.
Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 71. punktā, Direktīvas 92/12 3. panta 3. punkta pirmo daļu varētu piemērot tikai
tad, ja deklarēšanas pienākums tiktu uzskatīts par “robežšķērsošanas formalitāti”, par kuru uzliek akcīzes nodokli.
Polijas valdība un Komisija uzskata, ka pamata lietā tā nav. Tās būtībā norāda, ka 2004. gada likuma 81. panta 1. punkta 1. apakšpunktā
paredzētais pienākums rodas pēc tāda transportlīdzekļa ievešanas valsts teritorijā, uz ko attiecas akcīzes nodoklis, un tātad
pēc robežas šķērsošanas. Komisija piebilst, ka termiņš šīs formalitātes izpildei sākas no dienas, kad transportlīdzeklis iegādāts
Kopienas teritorijā, t.i., pēc tam, kad tas ir šķērsojis robežu.
Šajā sakarā iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai visu attiecīgo tiesisko regulējumu var interpretēt tādā veidā, kā to interpretējusi
Polijas valdība. Tomēr, ja vienkāršotā deklarācija būtu jāiesniedz, veicot transportlīdzekļa iegādi Kopienas teritorijā un,
tātad, šķērsojot robežu, tad šāda formalitāte būtu saistīta nevis ar šo robežas šķērsošanu Direktīvas 92/12 3. panta 3. punkta
pirmās daļas nozīmē, bet gan ar pienākumu samaksāt akcīzes nodokli.
Tā kā tādā gadījumā vienkāršotās deklarācijas mērķis ir nodrošināt tāda parāda samaksu, kurš atbilst akcīzes nodoklim, šāda
formalitāte būtu saistīta ar faktu, kura dēļ tas radies. Tādējādi atbilstoši šai interpretācijai šis nodoklis, kā izriet no
2004. gada likuma 80. panta 3. punkta 3. apakšpunkta, ir uzliekams no brīža, kad iegūtas tiesības izmantot vieglo transportlīdzekli
kā īpašniekam, un, vēlākais, no tā reģistrācijas brīža valsts teritorijā saskaņā ar ceļu satiksmes noteikumiem.
Līdz ar to Direktīvas 92/12 3. panta 3. punkta pirmā daļa nav piemērojama pamata lietā, un tādējādi tā nevar aizliegt pienākumu
iesniegt vienkāršotu deklarāciju gadījumā, kad tiek veikta iegāde Kopienas teritorijā.
Tāpat no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šādu pienākumu nevar izvērtēt arī attiecībā uz EKL 28. pantu. Šī panta piemērošanas
joma neietver šķēršļus, kas paredzēti citās speciālās normās, un uz šķēršļiem, kam ir nodokļu raksturs vai kuriem ir līdzvērtīga
iedarbība kā muitas nodokļiem un kuri ir paredzēti EKL 23., 25. un 90. pantā, neattiecas EKL 28. pantā ietvertais aizliegums
(skat. 2000. gada 3. februāra spriedumu lietā C‑228/98
Dounias
,
Recueil
, I‑577. lpp., 39. punkts, un 2003. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑383/01
De Danske Bilimportører
,
Recueil
, I‑6065. lpp., 32. punkts).
Toties, lai gan pienākums iesniegt vienkāršotu deklarāciju saskaņā ar 2004. gada likuma 81. panta 1. punkta 1. apakšpunktu
nav īsts šķērslis ar nodokļu raksturu parastā nozīmē, tas ir nedalāmi saistīts ar akcīzes nodokļa faktisku samaksu. Polijas
valdība un Komisija arī norāda, ka šī pienākuma mērķis it īpaši ir nodrošināt minētā nodokļa iekasēšanu.
Šajos apstākļos tāds pienākums, kāds paredzēts 2004. gada likuma 81. panta 1. punkta 1. apakšpunktā, ir tikai neizbēgamas
sekas tam, ka vieglā transportlīdzekļa pircējam ir jāmaksā akcīzes nodoklis, un tādējādi EKL 28. pants nav piemērojams.
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka EKL 28. pants neattiecas uz
vienkāršotu deklarāciju, kāda paredzēta 2004. gada likuma 81. panta 1. punkta 1. apakšpunktā, un ka Direktīvas 92/12 3. panta
3. punkts neaizliedz šādu deklarāciju, ja attiecīgo tiesisko regulējumu var interpretēt tādā veidā, ka minētā deklarācija
ir jāiesniedz no brīža, kad iegūtas tiesības izmantot vieglo transportlīdzekli kā īpašniekam, un, vēlākais, no tā reģistrācijas
brīža valsts teritorijā saskaņā ar ceļu satiksmes noteikumiem.

Par šī sprieduma iedarbības ierobežošanu laikā
Attiecībā uz gadījumu, ja Tiesas spriedumā tiktu nospriests, ka EKL 90. panta pirmā daļa aizliedz uzlikt akcīzes nodokli,
kāds ir ieviests ar 2004. gada likumu, Polijas valdība rakstveida apsvērumos ir lūgusi Tiesu ierobežot tās sprieduma iedarbību
laikā.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesas sniegtā Kopienu tiesību normas interpretācija, īstenojot ar EKL 234. pantu uzticēto
kompetenci, izskaidro un vajadzības gadījumā precizē šīs normas nozīmi un apjomu, kādā tā ir vai būtu jāsaprot un jāpiemēro
no tās spēkā stāšanās brīža. No minētā izriet, ka šādi interpretētu normu pati tiesa var piemērot un tai ir jāpiemēro tiesiskām
attiecībām, kas ir radušās un ir nodibinātas pirms sprieduma par lūgumu sniegt interpretāciju taisīšanas, ja turklāt nosacījumi
tāda strīda, kas attiecas uz šī noteikuma piemērošanu, izskatīšanai kompetentās tiesās ir izpildīti (it īpaši skat. 1988. gada
2. februāra spriedumu lietā 24/86
Blaizot
,
Recueil
, 379. lpp., 27. punkts; 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93
Bosman
,
Recueil
, I‑4921. lpp., 141. punkts, kā arī 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C‑402/03
Skov
un
Bilka
, Krājums, I‑199. lpp., 50. punkts).
Tiesa tikai izņēmuma kārtā, piemērojot Kopienu tiesību sistēmai raksturīgo vispārējo tiesiskās drošības principu, var ierobežot
iespēju visām ieinteresētajām personām atsaukties uz normu, kuru tā ir interpretējusi, lai apstrīdētu labā ticībā nodibinātās
tiesiskās attiecības. Lai varētu pieņemt lēmumu par šādu ierobežojumu, ir jāievēro divi pamatnosacījumi, proti, ieinteresēto
personu labas ticības esamība un būtisku traucējumu rašanās risks (it īpaši skat. 1994. gada 28. septembra spriedumu lietā
C‑57/93
Vroege
,
Recueil
, I‑4541. lpp., 21. punkts; 2000. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑372/98
Cooke
,
Recueil
, I‑8683. lpp., 42. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Skov
un
Bilka
, 51. punkts).
Tiesa ir izmantojusi šādu risinājumu tikai ļoti konkrētos apstākļos, kad pastāvēja risks, ka varētu iestāties smagas ekonomiskas
sekas, it īpaši saistībā ar tādu tiesisko attiecību lielo skaitu, kas nodibinātas labā ticībā, pamatojoties uz regulējumu,
kurš tika uzskatīts par spēkā esošu, un izrādījās, ka privātpersonas un valsts iestādes bija iesaistītas rīcībā, kas neatbilda
Kopienu tiesiskajam regulējumam sakarā ar objektīvu un būtisku nenoteiktību attiecībā uz Kopienu tiesību normu piemērojamību;
šo nenoteiktību varēja veicināt tāda pati rīcība no citu dalībvalstu vai Eiropas Kopienu Komisijas puses (it īpaši skat. 2006. gada
27. aprīļa spriedumu lietā C‑423/04
Richards
, Krājums, I‑3585. lpp., 42. punkts).
No pastāvīgās judikatūras arī izriet, ka finansiālās sekas, kas dalībvalstij var rasties sakarā ar prejudiciālu nolēmumu,
nav pietiekams pamats ierobežot minētā sprieduma iedarbību laikā (2001. gada 20. septembra spriedums lietā C‑184/99
Grzelczyk
,
Recueil
, I‑6193. lpp., 52. punkts, un 2005. gada 15. marta spriedums lietā C‑209/03
Bidar
, Krājums, I‑2119. lpp., 68. punkts).
Attiecībā uz būtisku traucējumu risku Polijas valdība tiesas sēdē iesniedza skaitļos izteiktus datus, kas attiecas uz laiku
no 2004. gada 1. maija, kas ir datums, kad Polijas Republika pievienojās Eiropas Savienībai, līdz 2006. gada 30. aprīlim,
t.i., uz divu gadu laika posmu, un kas liecina, ka akcīzes nodokļa, kas uzlikts par vieglajiem automobiļiem, kopējā summa
atbilst 1,16 % no plānotajiem 2006. gada budžeta ieņēmumiem. Tomēr šo datu sadalījums, lai varētu izvērtēt, kāda ir šīs kopējās
summas attiecība pret iespējamo atmaksājamo summu, Tiesai nav paziņots. Jāpiebilst, ka ir jāatmaksā tikai tās akcīzes nodokļa
summas, kuras pārsniedz summas, kas atbilst atlikušajam nodoklim, kurš attiecināts uz līdzīgu lietotu transportlīdzekli, kura
izcelsme ir attiecīgajā dalībvalstī.
Līdz ar to ir jāatzīst, – tāda riska esamību, ka varētu iestāties smagas ekonomiskas sekas, šī sprieduma 56. un 57. punktā
minētās judikatūras nozīmē, kas varētu pamatot šī sprieduma iedarbības ierobežošanu laikā, nevar uzskatīt par pierādītu.
Šajos apstākļos nav vajadzības pārbaudīt, vai ir izpildīts kritērijs par ieinteresēto personu labas ticības esamību.
No šiem apsvērumiem izriet, ka šī sprieduma iedarbība laikā nav jāierobežo.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
akcīzes nodoklis, kāds Polijā ir ieviests ar 2004. gada 23. janvāra Likumu par akcīzes nodokli, kas vieglajiem transportlīdzekļiem
nav uzlikts sakarā ar robežas šķērsošanu, nav ne ievedmuitas nodoklis, ne maksājums ar līdzīgu iedarbību EKL 25. panta nozīmē;
2)
EKL 90. panta pirmā daļa ir interpretējama tādā veidā, ka tā nepieļauj akcīzes nodokli, ja tā nodokļa apmērs, ko uzliek par
lietotiem transportlīdzekļiem, kuri ir vecāki par diviem gadiem un kuri iegādāti citā dalībvalstī, nevis tajā, kura ir ieviesusi
šādu nodokli, pārsniedz tā paša nodokļa atlikušo summu, kas iekļauta līdzīgu transportlīdzekļu tirgus vērtībā, kuri iepriekš
ir reģistrēti tajā dalībvalstī, kas ieviesusi šo nodokli. Iesniedzējtiesai šajā lietā ir jāpārbauda, vai sakarā ar attiecīgo
tiesisko regulējumu un, it īpaši, piemērojot 7. pantu finanšu ministra 2004. gada 22. aprīļa Lēmumā par akcīzes nodokļa samazinājumu,
rodas šādas sekas;
3)
EKL 28. pants neattiecas uz vienkāršotu deklarāciju, kāda paredzēta 81. panta 1. punkta 1. apakšpunktā 2004. gada 23. janvāra
Likumā par akcīzes nodokli, un 3. panta 3. punkts Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvā 92/12/EEK par vispārēju režīmu
akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību neaizliedz šādu deklarāciju, ja attiecīgo tiesisko regulējumu
var interpretēt tādā veidā, ka minētā deklarācija ir jāiesniedz no brīža, kad iegūtas tiesības izmantot vieglo transportlīdzekli
kā īpašniekam, un, vēlākais, no tā reģistrācijas brīža valsts teritorijā saskaņā ar ceļu satiksmes noteikumiem.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – poļu.