CELEX: 62004CJ0306
Compaq Computer International Corporation prieš Inspecteur der Belastingdienst
Douanedistrict Arnhem

Amsterdamo apeliacinio teismo muitų bylų kolegijos (Gerechtshof te Amsterdam, douanekamer) pateiktas prašymas priimti prejudicinį
sprendimą susijęs su 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302,
p. 1, toliau – Muitinės kodeksas), 32 straipsnio 1 dalies b punkto išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp
Compaq Computer International Corporation
(toliau – CCIC) ir Arnhem muitinės tarnybos inspektoriaus (
Inspecteur van de Belastingdienst ‑ Douane district Arnhem
, toliau – muitinė) dėl nešiojamųjų kompiuterių, išleistų į laisvą apyvartą Europos bendrijoje nuo 1995 m. sausio 1 d. iki
1997 m. gruodžio 31 d., muitinės vertės.

Teisinis pagrindas
Muitinės kodekso 29 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Importuojamų prekių muitine verte laikoma sandorio vertė, tai yra kaina, faktiškai sumokėta arba mokėtina už prekes, parduodamas
eksportui į Bendrijos muitų teritoriją, prireikus patikslinta vadovaujantis 32 ir 33 straipsniais, jeigu:
<…>
d)       pirkėjas ir pardavėjas tarpusavyje nesusiję arba jeigu pirkėjas ir pardavėjas tarpusavyje susiję, sandorio vertė priimtina
muitinei remiantis 2 dalimi.“
Pagal to paties straipsnio 2 dalį tarpusavyje susijusių įmonių sandorio vertė gali būti pripažinta priimtina nustačius, kad
atitinkamų įmonių tarpusavio ryšiai neturėjo įtakos kainai, t. y. kad minėta vertė yra labai artima tapačių arba panašių prekių
rinkos vertei tuo pačiu arba beveik tuo pačiu momentu.
Šio kodekso 32 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Nustatant muitinę vertę pagal 29 straipsnį, prie faktiškai sumokėtos arba mokėtinos importuojamų prekių kainos pridedama:
<…>
b)      atitinkamai paskirstyta toliau išvardytų pirkėjo tiesiogiai arba netiesiogiai, nemokamai arba sumažintomis kainomis tiekiamų
prekių ir teikiamų paslaugų, susijusių su importuojamų prekių gamyba ir pardavimu eksportui, vertė, tiek, kiek ši vertė nebuvo
įskaityta į faktiškai sumokėtą arba mokėtiną kainą:
i)      medžiagų, komponentų, dalių ir panašių daiktų, įeinančių į importuojamų prekių sudėtį;
ii)      įrankių, štampų, formų ir panašių daiktų, naudotų importuojamoms prekėms gaminti;
iii)      medžiagų, sunaudotų gaminant importuojamas prekes;
iv)      inžinerinių, projektavimo, meninio apipavidalinimo, dizaino darbų, įskaitant eskizų ir brėžinių parengimą, atliktų ne Bendrijoje
ir būtinų importuojamų prekių gamybai;
c)      su prekėmis, kurių muitinė vertė nustatinėjama, susiję autoriniai atlyginimai ir mokesčiai už licencijas, kuriuos pirkėjas
privalo tiesiogiai arba netiesiogiai sumokėti vykdydamas šių prekių pardavimo sąlygas, tiek, kiek tokie autoriniai atlyginimai
ir mokesčiai už licencijas neįskaityti į faktiškai sumokėtą arba mokėtiną kainą;
<…>“
Šio straipsnio 3 dalyje numatyta, kad „nustatant muitinę vertę, prie faktiškai sumokėtos arba mokėtinos kainos nepridedamos
jokios pinigų sumos, išskyrus kai numatyta šiame straipsnyje“.
Muitinės kodekso 34 straipsnyje nustatyta:
„Taikant Komiteto procedūrą gali būti nustatytos specialios taisyklės, reglamentuojančios duomenų apdorojimo įrangai skirtų
laikmenų ir jose esančių duomenų bei programinės įrangos muitinės vertės nustatymo tvarką“.
1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas (OL
L 253, p. 1, toliau – Įgyvendinantis reglamentas), su pakeitimais, padarytais 1995 m. liepos 19 d. Komisijos reglamentu (EB)
Nr. 1762/95 (OL L 171, p. 8, toliau – įgyvendinantis reglamentas), 147 straipsnis numato:
„1.      Taikant (Muitinės) kodekso 29 straipsnį, faktas, kad prekės, kurios yra pardavimo objektas, yra deklaruotos išleidimui į laisvą
apyvartą, laikomas požymiu kad jos buvo parduotos eksportui į Bendrijos muitų teritoriją. Vėlesnių perpardavimų iki muitinio
įvertinimo atveju tik paskutinis pardavimas, po kurio prekės įvežamos į Bendrijos muitų teritoriją, arba Bendrijos muitų teritorijoje
įvykęs pardavimas prieš prekėms įforminant išleidimo į laisvą apyvartą procedūrą yra toks požymis.
Kai deklaruojama pardavimo, įvykusio prieš paskutinį pardavimą, po kurio prekės buvo įvežtos į Bendrijos muitų teritoriją,
kaina, muitinei privalu įrodyti, kad šis prekių pardavimas įvyko dėl eksporto į atitinkamą muitų teritoriją.
Taikomos 178–181a straipsnių nuostatos.
<…>
3.      Pirkėjas neprivalo vykdyti jokių kitų sąlygų, išskyrus tą, kad jis turi būti pardavimo sandorio šalimi.“
Įgyvendinančio reglamento 167 straipsnis detalizuoja:
„1.      Nepaisant (Muitinės) kodekso 29–33 straipsnių, nustatant automatinio duomenų apdorojimo įrangai skirtų laikmenų ir jose esančių
duomenų bei programinės įrangos muitinę vertę, atsižvelgiama tik į pačių laikmenų kainą arba vertę. Į importuojamų laikmenų
muitinę vertę neįskaitoma jose įrašytų duomenų ar instrukcijų vertė, jeigu ji nurodyta atskirtai nuo atitinkamos laikmenos
kainos arba vertės.
2.      Šiame straipsnyje:
a)      terminas „automatinio duomenų apdorojimo įrangai skirtos laikmenos“ netaikomas telktiniams grandynams (integrinėms schemoms),
puslaidininkiams ir panašiems įtaisams bei prekėms, kurių sudėtyje yra tokių grandynų arba įtaisų;
<…>“
Įgyvendinančio reglamento 178–181a straipsniai detalizuoja, be kita ko, muitinės vertės elementus ir dokumentus, pateiktinus
muitinei deklaruotos muitinės vertės patikrinimui.

Faktinės pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas
Nyderlandų teisės reglamentuojama bendrovė CCIC yra Jungtinėse Valstijose įsteigtos bendrovės
Compaq Computer Corporation
(toliau – CCC) dukterinė bendrovė, prekiaujanti
Compaq
prekių ženklo duomenų apdorojimo įranga Europoje ir turinti tam skirtą distribucijos centrą Nyderlanduose.
Pagal sutartį, sudarytą tarp CCC ir
Microsoft Corporation
(toliau –
Microsoft
),
Compaq
prekių ženklo kompiuteriuose gali būti įdiegta programinė įranga, sudaryta iš operacinės
MS‑Dos
ir
MS Windows
sistemos (toliau – nagrinėjamos operacinės sistemos), su kuriomis jie gali būti perparduodami sumokant
Microsoft
31 USD už kiekvieną kompiuterį, kuriame įdiegtos šios operacinės sistemos.
CCC nupirko nešiojamųjų kompiuterių iš dviejų Taivano kompiuterių gamintojų. Vykdant šį pardavimą susitarta, kad šie kompiuteriai
bus pateikiami į jų standžiuosius diskus įdiegus nagrinėjamas operacines sistemas. Tam CCC nemokamai šiems gamintojams suteikė
standžiuosius diskus, kuriuos šie įdiegė į minėtus kompiuterius.
Vėliau nešiojamuosius kompiuterius CCC perpardavė CCIC, ir jie FOB (franko laivo denis) Taivanas sąlygomis buvo išsiųsti į
Nyderlandus. Juos atgabenus CCIC pateikė jų išleidimo į laisvą apyvartą deklaraciją. Nustatant jų muitinę vertę pagal Muitinės
kodekso 29 straipsnį buvo atsižvelgta į Taivano gamintojų ir CCC sutartą pardavimo kainą, į kurią nagrinėjamų operacinių sistemų
kaina nebuvo įtraukta.
1999 m. už muitinės vertės nustatymą atsakinga tarnyba (Landelijk Waardeteam van de Douane) atliko CCIC patikrinimą, kad nustatytų,
ar deklaruota atitinkamų kompiuterių muitinė vertė yra tiksli. Ši tarnyba nusprendė, kad į šią muitinės vertę turėjo būti
įtraukta į šiuos kompiuterius įdiegtų nagrinėjamų operacinių sistemų vertė. Po šio patikrinimo, remdamasi Muitinės kodekso
32 straipsnio 1 dalies b punktu, muitinė padidino kiekvieno deklaruoto kompiuterio muitinę vertę juose įdiegtų nagrinėjamų
operacinių sistemų verte ir išsiuntė CCIC du nurodymus sumokėti 438 605,60 NLG ir 2 194982 NLG papildomų muitų už laikotarpiu
nuo 1995 m. sausio 1 d. iki 1997 m. gruodžio 31 d. išleidimui į laisvą apyvartą deklaruotus importuotus nešiojamuosius kompiuterius,
o vėliau sumažino antrąją nurodytą sumą iki 353 168,60 NLG.
CCIC pateikė ieškinius
Gerechtshof te Amsterdam
dėl muitinės sprendimų atmesti dėl šių nurodymų sumokėti pateiktus skundus. Nagrinėjant šiuos ieškinius
Gerechtshof te Amsterdam
buvo pateiktas klausimas, ar nustatydama muitinės vertę muitinė galėjo padidinti nešiojamųjų kompiuterių sandorio vertę į
juos įdiegtų nagrinėjamų operacinių sistemų verte remdamasi Muitinės kodekso 32 straipsnio 1 dalies b punktu.
Nustatęs, kad šios nuostatos taikymo sąlygos pagrindinėje byloje yra įvykdytos, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas vis dėlto mano, kad šios nuostatos i ir iii punktai
stricto sensu
neapima jo nagrinėjamoje byloje aptariamų operacinių sistemų. Tačiau atsižvelgdamas į jų pateikimo būdą ir ypač į tai, kad
jos įdiegiamos į jau importuotus nešiojamuosius kompiuterius, šis teismas klausia, ar pagal Muitinės kodekso 32 straipsnio
1 dalies b punkto
ratio
nereikėtų atsižvelgti į šių sistemų vertę nustatant šių kompiuterių muitinę vertę.
Šiomis aplinkybėmis
Gerechtshof te Amsterdam
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį klausimą:
„Ar pagal Muitinės kodekso 32 straipsnio 1 dalies b punktą reikia padidinti importuojamų kompiuterių, kuriuose pardavėjas
įdiegė operacines sistemas, sandorio vertę programinės įrangos, kurią pirkėjas nemokamai suteikė pardavėjui, verte, jei ši
nebuvo įtraukta į sandorio vertę?“

Dėl prejudicinio klausimo
Pirmiausia reikia priminti, kad, pagal Muitinės kodekso 29 straipsnio 1 dalį, importuotų prekių muitinė vertė yra jų sandorio
vertė, t. y. kaina, faktiškai sumokėta arba mokėtina už prekes, parduodamas eksportui į Bendrijos muitų teritoriją, prireikus
patikslinta vadovaujantis atitinkamomis Muitinės kodekso nuostatomis.
Kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą nustatytų aplinkybių, dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų kompiuterių
vienas po kito buvo sudaryti du sandoriai, kurių pirmasis – tarp Taivano gamintojų ir CCC, o antrasis – tarp CCC ir CCIC.
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad tvarkydama muitinės formalumus kaip šių kompiuterių
muitinę vertę CCIC deklaravo pirmo pardavimo, kuriame CCC buvo pirkėjas, o Taivano gamintojai – pardavėjai, sandorio vertę.
Nustatyta, kad apskaičiuodama muitinę vertę pagal Muitinės kodekso 29 straipsnį kaip įvertinimo pagrindą muitinė pripažino
Taivano gamintojų ir CCC sutarties sandorio vertę ir kad šis apskaičiavimas nebuvo užginčytas prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikusiame teisme. Tokiomis aplinkybėmis bei kaip matyti iš paties prejudicinio klausimo, vienintelis Teisingumo
Teismui pateiktas klausimas yra: ar ši sandorio vertė turi būti patikslinta pagal Muitinės kodekso 32 straipsnio 1 dalies
b punktą.
Nors visos Teisingumo Teismui savo pastabas pateikusių valstybių vyriausybės mano, kad dėl įvairių priežasčių šis patikslinimas
yra būtinas, Europos Bendrijų Komisija, manydama, kad sandoris tarp CCIC ir CCC yra lemiamas, teigia, kad Muitinės kodekso
32 straipsnio 1 dalies b punktas netaikomas, o jame numatytas patikslinimas neturi būti atliekamas. CCIC daro tokią pačią
išvadą, tačiau dėl kitų priežasčių. Ši bendrovė teigia, kad nagrinėjamos operacinės sistemos nepriklauso nė vienai iš Muitinės
kodekso 32 straipsnio 1 dalies b punkto kategorijų. Ji mano, kad šios nuostatos taikomos tik materialiems daiktams. Nagrinėjamoms
operacinėms sistemoms taikomos su laikmenų muitine verte susijusios nuostatos, t. y. Muitinės kodekso 34 straipsnis ir Įgyvendinančio
reglamento 167 straipsnis.
CCIC argumentai ir Komisijos teiginys dėl Muitinės kodekso 32 straipsnio 1 dalies b punkto netaikymo negali būti priimti.
Pirmiausiai iš Įgyvendinančio reglamento 167 straipsnio 2 dalies išplaukia, kad Muitinės kodekso 34 straipsnis netaikomas
prekėms, kurių sudėtyje yra telktinių grandynų (integrinių schemų), puslaidininkių ar panašių įtaisų.
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nustatytų aplinkybių išplaukia, kad Muitinės kodekso 34 straipsnis
ir Įgyvendinančio reglamento 167 straipsnio 1 dalis pagrindinėje byloje netaikomi. Iš tiesų nustatyta, kad nagrinėjamos operacinės
sistemos, kurios yra programinė įranga, buvo įdiegtos į importuotų kompiuterių standųjį diską, kuris yra viena iš šių kompiuterių
sudėtinių dalių ir pats savaime nėra importuojamas produktas. Šie kompiuteriai neturėtų būti laikomi paprasčiausiomis automatinio
duomenų apdorojimo įrangai skirtomis laikmenomis, leidžiančiomis transportuoti šią programinę įrangą, nes šių kompiuterių
pagrindinė paskirtis yra duomenų apdorojimas ir jų sudėtyje yra įtaisų, dėl kurių jie nepriskiriami automatinio duomenų apdorojimo
įrangai skirtoms laikmenoms vadovaujantis Įgyvendinančio reglamento 167 straipsnio 2 dalies a punktu.
Be to, reikia pabrėžti, kad, pagal šio sprendimo 22 punktą, Teisingumo Teismui nereikia nagrinėti sandorio vertės apskaičiavimo,
kad būtų atsakyta į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą.
Pagal Muitinės kodekso 29 straipsnio 1 dalies įvadinio sakinio formuluotę, sandorio vertė yra konkreti vertė „prireikus patikslinta
vadovaujantis 32 ir 33 straipsniais“. Taigi „sandorio verte“ reikia laikyti patikslintą vertę, jeigu įvykdytos patikslinimo
sąlygos. Todėl jeigu valstybės narės administracinės institucijos ir teismai sutiko sandorio verte laikyti kainą, nustatytą
prieš vykdant paskutinį pardavimą iki muitinės vertės nustatymo, ši muitinė vertė prireikus ir turi būti tikslinama.
Jeigu siekiant nustatyti muitinės vertę pardavimo kaina pakeičiama kaina pagal Bendrijos pirkėjo sudarytą sutartį, nagrinėjamų
nuostatų logika reikalauja atsižvelgti ne tik į šią kainą, bet ir į visus sutartinius santykius. Tai reiškia, kad šiomis aplinkybėmis
taikant Muitinės kodekso 32 straipsnio 1 dalies b punktą, „pirkėju“ reikia laikyti įmonę, sudariusią sutartį, kurioje numatyta
pardavimo kaina yra sandorio vertė.
Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo muitinės vertės nustatymo iš teismo praktikos matyti, kad Bendrijos teisės aktais, susijusiais
su muitiniu įvertinimu, siekiama įtvirtintini sąžiningą, vieningą ir neutralią sistemą, kuri neleistų naudoti sutartinių arba
fiktyvių muitinės verčių (1990 m. birželio 6 d. Sprendimo
Unifert
, C‑11/89, Rink. p. I‑2275, 35 punktas ir 2000 m. spalio 19 d. Sprendimo
Sommer
, C‑15/99, Rink. p. I‑8989, 25 punktas). Taigi muitinė vertė turi atitikti importuojamos prekės realią ekonominę vertę, ir
dėl to reikia atsižvelgti į ekonominę vertę turinčių šios prekės dalių visumą.
Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad programinė įranga yra nematerialusis ekonominis turtas, kurio įsigijimo kaina,
įdiegus jį į prekę, turi būti laikoma sudėtine už šią prekę sumokėtos arba mokėtinos kainos, o todėl ir sandorio vertės, dalimi
(žr. šiuo klausimu 1991 m. balandžio 18 d.
Brown Boveri
, C‑79/89, Rink. p. I‑1853, 21 punktą).
Pagrindinėje byloje nagrinėjamos operacinės sistemos yra programinė įranga, kurią CCC nemokamai suteikė Taivano gamintojams,
kad gaminant kompiuterius ji būtų įdiegta į jų standžiuosius diskus. Be to, nustatyta, kad šios programinės įrangos vieneto
ekonominė vertė yra 31 USD, kuri nebuvo įtraukta nei į sandorio tarp Taivano gamintojų ir CCC vertę, nei į sandorio tarp CCC
ir CCIC vertę.
Todėl reikia konstatuoti, kad tokiomis aplinkybėmis sandorio vertės patikslinimas yra taikomas.
Ispanijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės teigia, kad programinei įrangai, kurią sudaro nagrinėjamos operacinės sistemos,
kaip „medžiagoms, komponentams, dalims ir panašiems daiktams“, taikomas Muitinės kodekso 32 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktis,
o Nyderlandų ir Vokietijos vyriausybių nuomone, šiai įrangai, kaip „inžinieriniams darbams“, taikomas šios nuostatos iv papunktis.
Per teismo posėdį Jungtinės Karalystės vyriausybė vis dėlto pareiškė, kad ji galėtų pritarti ir pastarajai klasifikacijai.
Tokio priskyrimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neprašė, ir jis nėra būtinas pagrindinei bylai išspręsti.
Priešingai, reikia konstatuoti, kad atsižvelgiant į sutarties tarp CCC ir
Microsoft
turinio įvertinimą, kurio atlikimas priklauso prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo kompetencijai, Muitinės
kodekso 32 straipsnio 1 dalies c punktas gali būti taikomas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmiau, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad nustatant importuojamų kompiuterių,
kuriuose pardavėjas įdiegė programinę įrangą, sudarytą iš vienos ar kelių jam nemokamai pirkėjo pateiktų operacinių sistemų,
muitinę vertę, vadovaujantis Muitinės kodekso 32 straipsnio 1 dalies b ir c punktais, prie jų sandorio vertės reikia pridėti
šios programinės įrangos vertę, jei ši nebuvo įtraukta į už šiuos kompiuterius faktiškai sumokėtą ar mokėtiną kainą.
Tai taikoma ir tuo atveju, kai nacionalinės institucijos, nepažeisdamos Bendrijos teisės, sandorio verte sutinka laikyti kito
nei Bendrijos pirkėjo sutarto pardavimo kainą. Tokiu atveju „pirkėju“ Muitinės kodekso 32 straipsnio 1 dalies b ir c punktų
prasme reikia laikyti pirkėją, kuris sudarė sutartį dėl šio kito pardavimo.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu
Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
Nustatant importuojamų kompiuterių, kuriuose pardavėjas įdiegė programinę įrangą, sudarytą iš vienos ar kelių jam nemokamai
pirkėjo pateiktų operacinių sistemų, muitinę vertę, vadovaujantis 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92,
nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 32 straipsnio 1 dalies b ir c punktais, prie jų sandorio vertės reikia pridėti šios
programinės įrangos vertę, jei ši nebuvo įtraukta į už šiuos kompiuterius faktiškai sumokėtą ar mokėtiną kainą.
Tai taikoma ir tuo atveju, kai nacionalinės institucijos, nepažeisdamos Bendrijos teisės, sandorio verte sutinka laikyti kito
nei Bendrijos pirkėjo sutarto pardavimo kainą. Tokiu atveju „pirkėju“ Reglamento Nr. 2913/92 32 straipsnio 1 dalies b ir c punktų
prasme reikia laikyti pirkėją, kuris sudarė sutartį dėl šio kito pardavimo.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.