CELEX: 62004CJ0408
Apelācija
Valsts atbalsts
Komisijas apstiprinājums saskaņā ar EK līgumu
Metalurģijas uzņēmums
EOTKL 4. panta c) punkts, 67. un 95. pants
EOTK līgums
EK līgums
Kodeksi par atbalstu metalurģijai
Vienlaicīga piemērošana
Atbalsta nesaderība
Obligāta paziņošana par piešķirto atbalstu
Nepaziņošana Komisijai
Ilglaicīga Komisijas nereaģēšana
Lēmums par atgūšanu
Tiesiskās drošības princips
Tiesiskās paļāvības aizsardzība
Tiesības uz aizstāvību
Pienākums norādīt pamatojumu

Savā apelācijas sūdzībā Eiropas Kopienu Komisija lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2004. gada 1. jūlija
spriedumu lietā T‑308/00
Salzgitter
/Komisija (Krājums, II‑1933. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā daļēji atcēla Komisijas 2000. gada
28. jūnija Lēmumu 2000/797/EOTK par valsts atbalstu, ko Vācija piešķīrusi
Salzgitter AG
,
Preussag Stahl AG
un grupas meitas uzņēmumiem, kuri darbojas metalurģijas nozarē un tagad apvienoti ar nosaukumu
Salzgitter AG – Stahl und Technologie
(SAG)
(OV L 323, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Salzgitter AG
(turpmāk tekstā – “
Salzgitter
”), iesniedzot pretapelācijas sūdzību, lūdz daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu.

Atbilstošās tiesību normas un fakti
Pārsūdzētā sprieduma 1.–5. punktā Pirmās instances tiesa atbilstošās tiesību normas izklāstījusi šādā veidā:
“1.   EOTKL 4. pantā ir paredzēts:
“Turpmāk norādītais ir atceļams un ir aizliegts kā nesaderīgs ar ogļu un tērauda kopējo tirgu Kopienas robežās saskaņā ar
šo Līgumu:
[..]
c)     valstu piešķirtas subsīdijas vai atbalsts vai valstu uzlikti īpaši maksājumi neatkarīgi no to formas.” [Neoficiāls tulkojums]
2.     EOTKL 67. pantā ir noteikts:
“1.   Ieinteresētā valdība ziņo Komisijai par visām dalībvalsts darbībām, kas var radīt konkurences izkropļojumus ogļu un tērauda
rūpniecībā.
2.     Ja šāda darbība, tai būtiski paplašinoties, izņemot ražošanas svārstības un ražošanas izmaksu starpību, var izraisīt nopietnu
nestabilitāti, Komisija, apspriedusies ar Konsultatīvo komiteju un Padomi, var veikt šādus pasākumus:
–        ja šīs valsts darbība negatīvi iespaido ogļu un tērauda uzņēmumus, kas ir šīs valsts jurisdikcijā, Komisija var atļaut tiem
piešķirt atbalstu; šī atbalsta apmērs, nosacījumi un ilgums ir nosakāms, vienojoties ar Komisiju [..];
–        ja šīs valsts darbība negatīvi iespaido ogļu un tērauda uzņēmumus, kas ir citu dalībvalstu jurisdikcijā, Komisija tai nosūta
ieteikumus šīs negatīvās ietekmes novēršanai, iesakot tādus pasākumus, ko tā uzskata par vispiemērotākajiem šīs valsts ekonomiskai
stabilitātei.
[..]”
3.     EOTKL 95. panta pirmajā un otrajā daļā ir paredzēts:
“Šajā Līgumā neparedzētos gadījumos, kad Komisijas lēmums vai ieteikumi ir vajadzīgi, lai nodrošinātu kādu no 2., 3. un 4. pantā
nospraustajiem Kopienas mērķiem ogļu un tērauda kopējā tirgus darbībā, un saskaņā ar 5. panta noteikumiem Komisija, saņēmusi
Padomes piekrišanu, šo lēmumu vai ieteikumu pieņem vienprātīgi un apspriedusies ar Konsultatīvo komiteju.
Tas pats lēmums vai ieteikums, ko pieņem, ievērojot tādu pašu kārtību, nosaka iespējamus piemērojamus sodus.” [Neoficiāls
tulkojums]
4.     Lai apmierinātu metalurģijas nozares pārstrukturēšanas vajadzības, Komisija pamatojās uz EOTKL 95. panta noteikumiem, lai
no 80. gadu sākuma izveidotu tādu Kopienas shēmu, kas ļautu piešķirt valsts atbalstu metalurģijas nozarē tikai stingri noteiktos
gadījumos. Šī shēma tika vēlāk pielāgota, ņemot vērā saimnieciskās grūtības, ar kurām saskārās metalurģijas nozare. Šajā sakarā
vēlāk pieņemtos lēmumus parasti apzīmē kā “kodeksus par atbalstu metalurģijai”.
5.     1996. gada 18. decembrī Komisija pieņēma Lēmumu Nr. 2496/96/EOTK, ar ko ievieš Kopienas noteikumus metalurģijas nozares atbalstam
(OV L 338, 42. lpp.), ar kuru izveido Sesto kodeksu par atbalstu metalurģijai [(turpmāk tekstā – “Sestais kodekss par atbalstu
metalurģijai”)]. Šo Lēmumu piemēroja no 1997. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 22. jūlijam.”
Prāvas rašanās faktus Pirmās instances tiesa atgādināja pārsūdzētā sprieduma 6.–11. punktā šādā veidā:
“6.
Salzgitter
[..] ir grupa, kas darbojas metalurģijas nozarē un kas apvieno
Preussag Stahl AG
un citus šajā nozarē strādājošus uzņēmumus.
7.     1971. gada 5. augustā Vācijā tika pieņemts un apstiprināts
Zonenrandförderungsgesetz
(Vācijas likums, kura mērķis ir sniegt ieguldījumu tās zonas attīstībā, kas robežojas ar bijušo Vācijas Demokrātisko Republiku
un bijušo Čehoslovākijas Republiku; turpmāk tekstā – “
ZRFG
”). Pēc likuma noteikumu izvērtēšanas EK līguma 92. panta (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 87. pants) un EK līguma
93. panta (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 88. pants) kontekstā Komisija ar [lēmumu] [(turpmāk tekstā – “1971. gada
lēmums”)] atbalstīja šo likumu, ieskaitot arī tā vēlākos grozījumus. Attiecībā uz pēdējiem
ZRFG
grozījumiem Komisija atzina, ka tie veido valsts atbalstu, kas ir saderīgs ar EK līgumu (OV 1993, C 3, 3. lpp.).
ZRFG
izbeidza savu darbību 1995. gadā.
8.      Kopš tā pirmsākumiem
ZRFG
3. pantā bija paredzētas nodokļu atlaides speciālo amortizācijas atskaitījumu (
Sonderabschreibungen
) un ar nodokli neapliekamo uzkrājumu (
steuerfreie Rücklagen
) veidā attiecībā uz ieguldījumiem visos uzņēmumu nodibinājumos, kas atrodas pierobežas zonā ar bijušo Vācijas Demokrātisko
Republiku un bijušo Čehoslovākijas Republiku [..]. Speciālo amortizācijas atskaitījumu būtība bija tāda, ka pirmajos gados,
kad tika veikti ieguldījumi uzņēmumā, kā subsidētus ieguldījumus sabiedrības bilancē varēja ierakstīt lielāku amortizācijas
atskaitījumu summu, nekā paredzēts vispārējās tiesību normās. Tas nozīmēja, ka uzņēmuma ar nodokli apliekamā summa bija mazāka
un līdz ar to pirmajos gados pēc ieguldījumu veikšanas tam bija vairāk likvīdu līdzekļu, tādējādi nodrošinot uzņēmumam naudas
līdzekļu ietaupījumus. Līdzīgu priekšrocību uzņēmums baudīja ar nodokli neapliekamo uzkrājumu dēļ. Tomēr speciālos amortizācijas
atskaitījumus un ar nodokli neapliekamos uzkrājumus nevarēja piemērot vienlaicīgi.
9.     Ar 1999. gada 3. marta vēstuli Komisija – pēc tam, kad
Salzgitter
[..] grupas sabiedrības
Preussag Stahl AG
ikgadējās atskaitēs bija atklājusi, ka laika periodā no 1986. gada līdz 1995. gadam tai vairākkārt tika sniegts valsts atbalsts,
pamatojoties uz
ZRFG
3. pantu, – informēja Vācijas Federatīvo Republiku par savu lēmumu uzsākt procedūru, kas paredzēta Sestā kodeksa par atbalstu
metalurģijai 6. panta 5. punktā, attiecībā uz Vācijas piešķirto atbalstu
Preussag Stahl AG
un citiem
Salzgitter
[..] grupas meitas uzņēmumiem, kas darbojas metalurģijas nozarē. Ar šo lēmumu, kas 1999. gada 24. aprīlī tika publicēts
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 113, 9. lpp.), Komisija aicināja ieinteresētās personas sniegt savus apsvērumus minētā atbalsta sakarā.
10.   Ar 1999. gada 10. maija vēstuli administratīvās procedūras ietvaros Komisija saņēma Vācijas iestāžu komentārus, kā arī vienīgās
trešās ieinteresētās personas, kas iestājās lietā, –
UK Steel Association
– apsvērumus, ko Komisija pārsūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai.
11.   2000. gada 28. jūnijā Komisija pieņēma [apstrīdēto lēmumu]. Saskaņā ar šo lēmumu speciālie amortizācijas atskaitījumi un ar
nodokli neapliekamie uzkrājumi, kas paredzēti
ZRFG
3. pantā un kurus [
Salzgitter
] izmantoja, pamatojoties uz nodokļu bāzi, attiecīgi 484 miljonu un 367 miljonu Vācijas marku apmērā ir uzskatāmi par valsts
atbalstu, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu. Saskaņā ar [apstrīdētā] lēmuma 2. un 3. pantu Komisija piesprieda Vācijas Federatīvajai
Republikai atgūt šo atbalstu no atbalsta saņēmējas, kā arī lūdza ziņot par konkrētiem pasākumiem atbalsta atgūšanai.”

Prasība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2000. gada 21. septembrī,
Salzgitter
cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.
Ar 2001. gada 29. marta rīkojumu Vācijas Federatīvajai Republikai tika atļauts iestāties lietā
Salzgitter
prasījumu atbalstam.
Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisija attiecībā uz
Salzgitter
piešķirto atbalstu bija pareizi piemērojusi EOTKL 4. panta c) punktu, nevis EOTKL 67. pantu.
Lai to secinātu, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 111.–115. punktā it īpaši precizēja, ka EOTKL 4. panta c) punkts
un EOTKL 67. pants attiecas uz divām dažādām jomām un EOTKL 67. pantu nepiemēro valsts atbalsta jomā, un nenoteiktība, kas
bija saistīta ar tāda atbalsta tiesiskā regulējuma attīstību, kas nav saistīts ar ogļu un tērauda sektoru, nevarēja mainīt
tā interpretāciju laikā, kad pakāpeniski tika pieņemti pirmie trīs kodeksi par atbalstu metalurģijai.
Pirmās instances tiesa turklāt kā nepamatotus noraidīja
Salzgitter
argumentus attiecībā uz to, ka Komisija bija kļūdaini interpretējusi valsts atbalsta jēdzienu un EOTKL 95. pantu, kā arī
argumentu par apstrīdētā lēmuma nepamatošanu.
Pirmās instances tiesa tomēr uzskatīja, ka Komisija, nepārkāpjot tiesiskās drošības principu, nevarēja pieprasīt laika periodā
no 1986. līdz 1995. gadam
Salzgitter
piešķirtā atbalsta atgūšanu, un atcēla apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas pienākumu
atgūt šajā lēmumā minēto valsts atbalstu.
Lai konstatētu tiesiskās drošības principa pārkāpumu, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 174. punktā uzskatīja, ka
Otrā un Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai pieņemšanas rezultātā izveidojusies situācija radīja nenoteiktību par 1971. gada
lēmuma un pienākuma ziņot par
Salzgitter
piešķirto atbalstu pēc minētā Trešā kodeksa pieņemšanas saskaņā ar šī Trešā kodeksa 6. pantu piemērošanas jomu.
Pēc tam Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 179. punktā konstatēja, ka Komisijai bija zināms par
Salzgitter
saskaņā ar
ZRFG
piešķirto atbalstu, jo
Salzgitter
bija nosūtījusi savu darbības pārskatu un ikgadējās atskaites par 1987./1988. gadu.
Pārsūdzētā sprieduma 180. punktā Pirmās instances tiesa no tā secināja, ka nenoteiktība un neskaidrība, kā arī Komisijas ilgstošā
klusēšana, zinot par
Salzgitter
saņemto atbalstu, tādējādi – pārkāpjot šai iestādei uzlikto pienākumu ievērot pienācīgu rūpību – ir novedusi pie divdomīgas
situācijas, kas Komisijai bija jāizskaidro, pirms tā varēja sākt rīkoties, lai liktu atgūt jau piešķirto atbalstu. Līdz ar
to Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 182. punktā uzskatīja, ka Komisija, nepārkāpjot tiesiskās drošības principu,
nevarēja pieprasīt laika periodā no 1986. līdz 1995. gadam
Salzgitter
piešķirtā atbalsta atgūšanu.
Šādos apstākļos Pirmās instances tiesa uzskatīja par nelietderīgu lemt par apstrīdētajā lēmumā minētā atbalsta apmēra aprēķināšanu.

Lietas dalībnieku prasījumi
Ar savu apelācijas sūdzību Komisija lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, nosūtīt lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai
un piespriest
Salzgitter
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Salzgitter
prasa noraidīt apelācijas sūdzību un, iesniedzot pretapelācijas sūdzību, atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl tās prasība
tajā ir daļēji noraidīta, kā arī atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu, kas par “valsts atbalstu” atzīst speciālos amortizācijas
atskaitījumus un ar nodokli neapliekamos uzkrājumus, ko tā saņēma saskaņā ar
ZRFG
. Tāpat
Salzgitter
prasa piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās tiesvedības instancēs.
Vācijas Federatīvā Republika prasa noraidīt Komisijas apelācijas sūdzību, atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl tajā
ir daļēji noraidīta
Salzgitter
prasība, un atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu.

Par pretapelācijas sūdzību
Ja Tiesa apmierinās
Salzgitter
iesniegto pretapelācijas sūdzību, nebūs jālemj par galveno apelācijas sūdzību, kurai būs zudis jebkāds priekšmets. Līdz ar
to vispirms ir jāizvērtē pretapelācijas sūdzība.

Par pirmo pamatu

Salzgitter
savā pirmajā izvirzītajā pamatā, kas iedalāms trīs daļās, norāda uz EOTKL 4. panta c) punkta un 67. panta pārkāpumu.
Par pirmā pamata pirmo daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Izvirzot pirmā pamata pirmo daļu,
Salzgitter
norāda, ka Pirmās instances tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka Komisija bija pareizi piemērojusi apstrīdētajā
lēmumā minētajam atbalstam EOTKL 4. panta c) punktu, nevis EOTKL 67. pantu (1960. gada 10. maija spriedums apvienotajās lietās
no 27/58 līdz 29/58
Compagnie des hauts fourneaux et fonderies de Givors
u.c./Augstā iestāde,
Recueil
, 501., 523. lpp.; 1961. gada 23. februāra spriedums lietā 30/59
De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg
/Augstā iestāde,
Recueil
, 1., 47. lpp., un 2001. gada 20. septembra spriedums lietā C‑390/98
Banks
,
Recueil
, I‑6117. lpp., 88. punkts).

Salzgitter
uzskata, ka no 1969. gada 10. decembra sprieduma apvienotajās lietās 6/69 un 11/69 Komisija/Francija (
Recueil
, 523. lpp.) neizriet, ka līdz Pirmā kodeksa par atbalstu metalurģijai pieņemšanas ar EOTKL 4. panta c) punktu jau tika aizliegts
atbalsts, kas nebija īpaši paredzēts ogļu un tērauda nozarē.
Vācijas valdība izvirza tādus pašus argumentus kā
Salzgitter
.
Vācijas valdība arī norāda, ka ar EOTK līgumu tika īstenota tikai daļēja integrācija, kas attiecās tikai uz ogļu un tērauda
nozari.
Vācijas valdība uzsver, ka, ņemot vērā EKL 87. pantā ietvertā jēdziena “valsts atbalsts” plašo interpretāciju, kas ir attiecināma
arī uz EOTKL 4. panta c) punktā minēto jēdzienu “atbalsts” (1998. gada 1. decembra spriedums lietā C‑200/97
Ecotrade
,
Recueil
, I‑7907. lpp.), EOTKL 4. panta c) punkta piemērošana tādam atbalstam kā apstrīdētajā lēmumā minētais atņemtu EOTKL 67. pantam
jebkādu lietderīgo iedarbību.
Tas, ka EOTKL 4. panta c) punkts netiek piemērots atbalstam, kas nav piešķirts tikai un vienīgi metalurģijas uzņēmumiem, nevājinātu
Komisijas veikto valsts atbalsta kontroli, jo tam ir piemērojams EKL 87. un 88. pants, kā arī EOTKL 67. pants. Šī atbalsta
aizliegšana prettiesiskā veidā ierobežotu EKL 87. panta 3. punkta a)–e) apakšpunktā paredzēto izņēmumu piemērošanas jomu.
Šī pati valdība norāda, ka EOTKL 4. panta c) punktā izmantoto vārdu “neatkarīgi no formas” mērķis ir nošķirt pašu valsts atbalsta
jēdzienu no atbalsta piešķiršanas noteikumiem un tie neļauj paplašināt šī noteikuma piemērošanu attiecībā uz tādu atbalstu
kā apstrīdētajā lēmumā minētais.
Vācijas valdība uzskata, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Francija EOTKL 67. pants ir piemērots atbalstam, kas
nav īpaši paredzēts ogļu un tērauda nozarē, ko ir apstiprinājis 1971. gada 6. jūlija spriedums lietā 59/70 Nīderlande/Komisija
(
Recueil
, 639. lpp.) un iepriekš minētais spriedums lietā
Banks
.
Vācijas valdība apgalvo, ka Vācijas Federatīvā Republika ir izpildījusi savu paziņošanas pienākumu, paziņojot Komisijai par
ZRFG
saskaņā ar EKL 87. un 88. pantu, un uzsver, ka šai dalībvalstij nebija paziņošanas pienākuma saskaņā ar EOTKL 67. panta 1. punktu,
jo
ZRFG
neradīja būtisku konkurences apstākļu izkropļojumu ogļu vai tērauda rūpniecībā šīs pēdējās minētās tiesību normas nozīmē.
Komisija savukārt uzskata, ka
Salzgitter
minētajā judikatūrā faktiski ir paredzēts, ka EOTKL 67. pants ir piemērojams nevis valsts atbalstam, bet vienīgi vispārējiem
pasākumiem, kurus dalībvalstis var veikt to ekonomikas un sociālās politikas ietvaros, vai sektoriāliem pasākumiem, kuri īpaši
neattiecas uz tērauda vai ogļu rūpniecību. Pēc Komisijas domām, EOTKL 4. panta c) punkts savukārt ir piemērojams atbalstam
arī tad, ja tam ir vispārējs raksturs (cita starpā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg
/Augstā iestāde).
Komisija uzskata, ka Vācijas valdība kļūdaini interpretē judikatūru, jo tā nenošķir vispārējos pasākumus no vispārēji piemērojama
atbalsta, un Tiesa Vācijas valdības minētajos spriedumos nekad nav atsaukusies uz vispārējo atbalstu.
Komisija uzsver, ka, pat ja EOTKL 67. pants būtu piemērojams šajā lietā, Vācijas Federatīvā Republika nebija to informējusi
saskaņā ar EOTKL 67. panta 1. punktu par savu nodomu metalurģijas nozares uzņēmumiem piemērot
ZRFG
, un šī dalībvalsts, pamatojoties uz šo tiesību normu, nevarēja atsaukties uz atļauju, pat netiešu, attiecībā uz apstrīdētajā
lēmumā minēto atbalstu.
–       Tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka, lai arī ar EOTKL 4. panta c) punktu ir aizliegts valsts atbalsts tērauda un ogļu nozarē strādājošajiem
uzņēmumiem, nenošķirot, vai runa ir par individuālu atbalstu vai saskaņā ar valsts atbalsta shēmu piešķirtu atbalstu, EOTKL
67. pants uz valsts atbalstu atsaucas tieši tikai saistībā ar aizsardzības pasākumiem, kurus Komisija saskaņā ar šī panta
2. punkta pirmo ievilkumu var atļaut par labu tērauda un ogļu nozarē strādājošajiem uzņēmumiem, ja tie cieš no neizdevīga
konkurences stāvokļa sakarā ar vispārējās ekonomikas politikas pasākumiem.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka EOTKL 4. un 67. pants attiecas uz divām dažādām jomām; EOTKL 4. pants aizliedz atsevišķas
dalībvalstu darbības jomā, kura ar EOTK līgumu ir nodota Kopienas kompetencē; EOTKL 67. panta mērķis ir novērst konkurences
aizskārumu, ko dalībvalstu saglabāto pilnvaru izmantošana nevar nenodarīt (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Banks
, 88. punkts un tajā minētā judikatūra). Tiesa no tā secina, ka EOTKL 67. pants attiecas uz vispārējiem pasākumiem, kurus
dalībvalstis var veikt to ekonomikas un sociālās politikas ietvaros, un dalībvalstu veiktajiem pasākumiem, kuri ir piemērojami
citās nozarēs, nevis ogļu vai tērauda rūpniecībā un kuri minētajā rūpniecībā var būtiski izkropļot konkurences apstākļus (iepriekš
minētais spriedums lietā
Banks
, 88. punkts).
Tiesa arī ir nolēmusi, ka EOTKL 67. pantā minētās darbības nevar būt tās darbības, kuras ar EOTKL 4. pantu ir atzītas par
nesaderīgām ar ogļu un tērauda kopējo tirgu un ir atceļamas un aizliegtas neatkarīgi no to formas (iepriekš minētais spriedums
lietā
De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg
/Augstā iestāde, 44. lpp.). Tiesa cita starpā ir uzsvērusi, ka nav iespējams, ka EOTK līguma autori EOTKL 4. panta c) punktā
bija nolēmuši, ka dalībvalstu piešķirtās subsīdijas vai atbalsts neatkarīgi no to formas ir atceļams un aizliedzams, lai pēc
tam EOTKL 67. pantā atzītu, ka šis atbalsts, pat ja to nebija atļāvusi Komisija, varēja tikt pieļauts, ievērojot Komisijas
ieteiktos pasākumus, lai to samazinātu vai labotu tā sekas (iepriekš minētais spriedums lietā
De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg
/Augstā iestāde, 43. lpp.).
Tiesa arī precizēja, ka EOTKL 67. panta 2. punkta pirmais ievilkums, kas, atkāpjoties no EOTKL 4. panta, ļauj piešķirt valsts
atbalstu kā aizsardzības pasākumu EOTKL 80. pantā minētajiem uzņēmumiem, nenošķir atbalstu, kas ir īpaši paredzēts ogļu un
tērauda nozarē, un atbalstu, kas ir piemērojams šai nozarei kā vispārēja pasākuma sekas (iepriekš minētais spriedums lietā
Komisija/Francija, 43. punkts). Tiesa līdz ar to nolēma, ka eksportam noteiktā preferenciālā atkārtotas diskontēšanas likme
ir atbalsts, kurš šajā lietā Komisijai bija jāatļauj saskaņā ar EOTKL 67. panta 2. punktu, jo tas attiecas uz nozari, kurai
ir piemērojams EOTK līgums (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija, 44. punkts).
Visbeidzot, valsts atbalstam, kas ir piešķirts uzņēmumam, uz kuru ir attiecināms EOTK līgums, ir tādas pašas pret konkurenci
vērstas sekas neatkarīgi no tā, vai runa ir par individuālu atbalstu vai atbalstu, kas ir piešķirts saskaņā ar valsts atbalsta
shēmu, kura nav īpaši paredzēta ogļu un tērauda nozarē.
Ņemot vērā iepriekš minētos precizējumus, līdz ar to ir jāuzskata, ka EOTKL 4. panta c) punkts ir piemērojams valsts atbalstam,
kas ir piešķirts metalurģijas un ogļrūpniecības uzņēmumiem saskaņā ar valsts atbalsta shēmu, kura nav īpaši paredzēta ogļu
un tērauda nozarē.
Pretēji tam, ko ir apgalvojusi Vācijas valdība, šī interpretācija neaizskar EOTKL 67. panta lietderīgo iedarbību. Vispārējas
politikas pasākumi var būtiski izkropļot konkurences apstākļus ogļu un tērauda rūpniecībā EOTKL 67. panta 1. punkta nozīmē,
lai arī tie nav uzskatāmi par valsts atbalstu.
Šajā lietā nav šaubu, ka
Salzgitter
ir uzņēmums, uz kuru ir attiecināms EOTK līgums, un ka apstrīdētajā lēmumā minētais atbalsts nav aizsardzības pasākums, uz
kuru ir attiecināms EOTKL 67. panta 2. punkta pirmais ievilkums.
No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nolemjot, ka Komisija bija pareizi uzskatījusi,
ka EOTKL 4. panta c) punkts, nevis EOTKL 67. pants bija piemērojams apstrīdētajā lēmumā minētajam atbalstam.
Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa nevar tikt atbalstīta un ir noraidāma.
Par pirmā pamata otro daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Pirmā pamata otrajā daļā
Salzgitter
uzskata, ka Pirmās instances tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka Komisija uz apstrīdētajā lēmumā minēto
atbalstu bija pareizi attiecinājusi EOTKL 4. panta c) punktu, nevis EOTKL 67. pantu, jo kodeksa par atbalstu metalurģijai
ietvaros Komisijas kompetencē nebija paplašināt EOTKL 4. panta c) punkta piemērošanas jomu.

Salzgitter
uzskata, ka EOTKL 95. panta 1. un 2. punkts nav pietiekams juridiskais pamats, lai mainītu EOTK līgumu, un bija jāievēro
procedūra, kas minēta EOTKL 96. pantā – tā iepriekš spēkā esošajā redakcijā, vai vismaz EOTKL 95. panta trešajā un ceturtajā
daļā paredzētā “nelielu grozījumu izdarīšanas Līgumā” procedūra (1959. gada 17. decembra atzinums 1/59,
Recueil
, 533. lpp.).
Komisija norāda, ka EOTK līgums nav ticis grozīts, jo EOTKL 4. panta c) punkta teksts nav mainījies kopš 1952. gada 23. jūlija.
–       Tiesas vērtējums
Ņemot vērā sniegto atbildi uz pirmā pamata pirmo daļu, ir jāuzskata, ka tā otrā daļa nav pamatota tādu pašu motīvu dēļ, kuri
tika izklāstīti attiecībā uz minēto pirmo daļu, un tādējādi tā ir noraidāma.
Par pirmā pamata trešo daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Pirmā pamata trešajā daļā
Salzgitter
apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 112. un turpmākajos punktos Pirmās instances tiesa kļūdaini atspoguļoja Komisijas lēmumu
pieņemšanas praksi.
Salzgitter
uzskata, ka tieši kopš EOTK līguma spēkā stāšanās brīža, nevis 70. gadu sākumā Komisija uzskatīja, ka EOTKL 4. panta c) punkts
ir piemērojams vienīgi atbalstam, kas ir īpaši paredzēts ogļu un tērauda nozarē (šajā sakarā skat. EOTK Augstās iestādes 1963. gadā
publicēto ziņojumu ar nosaukumu “EOTK līgums no 1952. līdz 1962. gadam”).
Salzgitter
arī norāda, ka Komisijai ir dažāda prakse jautājumā par EOTKL 4. panta c) punkta un 67. panta interpretāciju attiecībā uz
ogļrūpniecības nozarē strādājošiem uzņēmumiem piešķirto atbalstu salīdzinājumā ar metalurģijas nozarē strādājošiem uzņēmumiem
piešķirto atbalstu.
Komisija uzskata, ka tas fakts, ka pirms Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai pieņemšanas tai bija cits viedoklis, nav
būtisks attiecībā uz
Salzgitter
piešķirto atbalstu, jo šis viedoklis nebija ierakstīts nevienā individuālā aktā, kurš varētu kļūt galīgs un nosūtīts šim
uzņēmumam līdz 1986. gada 1. janvārim – datumam, kad spēkā stājās minētais Trešais kodekss.
–       Tiesas vērtējums
Jākonstatē, ka Komisijas lēmuma pieņemšanas prakses analīze attiecībā uz uzņēmumiem, kuriem piemērojams EOTK līgums, piešķirto
atbalstu nevar ietekmēt EOTKL 4. panta c) punkta un 67. panta interpretāciju, kas ir jāsniedz Pirmās instances tiesai.
Tādējādi pirmā pamata trešā daļa ir noraidāma kā neefektīva.
Līdz ar to pretapelācijas sūdzībā izvirzītais pirmais pamats ir pilnībā jānoraida.

Par otro pamatu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Izvirzot otro pamatu,
Salzgitter
norāda, ka Pirmās instances tiesa, noraidot pamatu par apstrīdētā lēmuma pamatojuma trūkumu, ir pārkāpusi EOTKL 5. panta
ceturto ievilkumu un 15. panta pirmo daļu.

Salzgitter
uzskata, ka Komisija nebija paskaidrojusi sava juridiskā viedokļa veidošanos jautājumā par EOTKL 4. panta c) punkta un 67. panta
piemērošanas jomu, kā arī iemeslus, kādēļ tās vērtējums šajā lietā atšķīrās no tās lēmumu pieņemšanas prakses ogļrūpniecības
nozarē vai līdzīgās lietās.
Vācijas valdība uzsver, ka Komisijas juridiskā viedokļa veidošanās jautājumā par EOTKL 4. panta c) punktu prasīja detalizētāku
apstrīdētā lēmuma pamatojumu.
Komisija norāda, ka tās prakse mainījās pēc Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai pieņemšanas un tajā par šo prakses maiņu
ir sniegts pietiekams pamatojums. Tā it īpaši atsaucas uz šī Trešā kodeksa motīvu daļas I punkta trešo un ceturto daļu. Komisija
nepiekrīt, ka pastāv īpašs pienākums norādīt pamatojumu, un uzskata, ka tās pienākums sniegt informāciju šajā jomā ir minēts
vienīgi EOTKL 95. panta pirmajā daļā un 15. panta trešajā daļā.
–       Tiesas vērtējums

Salzgitter
uzskata, ka Pirmās instances tiesa, uzskatot, ka pamats par pamatojuma nenorādīšanu apstrīdētajā lēmumā nebija pamatots un
bija noraidāms, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Runa ir par tiesību jautājumu, kas ir pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas ietvaros (1997. gada 20. februāra spriedums lietā
C‑166/95 P Komisija/
Daffix
,
Recueil
, I‑983. lpp.).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par EKL 253. pantu, kas var tikt attiecināta arī uz EOTKL 15. pantu, nelabvēlīgajā aktā norādītais
pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā akta veidam, tam ir skaidri un nepārprotami jāizklāsta tās iestādes pamatojums, kura pieņēmusi
apstrīdēto aktu, lai ļautu ieinteresētajām personām iepazīties ar pieņemtā pasākuma pamatojumu un Tiesai – veikt savas kontroles
funkcijas. Netiek prasīts pamatojumā norādīt visas attiecīgās faktu un tiesību detaļas, jo tas, vai akta pamatojums atbilst
EKL 253. panta prasībām, jāvērtē ne tikai saistībā ar tā tekstu, bet arī ar tā kontekstu, kā arī ar attiecīgo jautājumu regulējošo
tiesību aktu kopumu (skat. 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑501/00 Spānija/Komisija, Krājums, I‑6717. lpp., 73. punkts
un tajā minētā judikatūra).
Pārsūdzētā sprieduma 184. punktā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka tiesas veiktais izvērtējums pirmo trīs pamatu ietvaros,
uz kuriem atsaucas
Salzgitter
, pietiekami apliecina pienākuma norādīt pamatojumu izpildi apstrīdētajā lēmumā.
Apstrīdētā lēmuma 66. punktā skaidri un nepārprotami ir precizēta analīze, saskaņā ar kuru Komisija pamato EOTKL 4. panta
c) punkta piemērošanu attiecīgajam atbalstam. Šī lēmuma 67.–76. un 126.–133. punktā Komisija turklāt detalizēti izklāsta īpašus
noteikumus, kuri paredzēti kopš 1986. gada spēkā esošajos kodeksos par atbalstu metalurģijai.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa, uzskatot, ka apstrīdētajā lēmumā bija ievērots pienākums norādīt pamatojumu, nav pieļāvusi
kļūdu tiesību piemērošanā.
Tādējādi otrais pretapelācijas sūdzībā izvirzītais pamats par pamatojuma neesamību apstrīdētajā lēmumā ir nepamatots un ir
noraidāms.
Tādēļ pretapelācijas sūdzība ir jānoraida.

Par galveno apelācijas sūdzību
Izvirzot pirmo pamatu, kas ir iedalīts sešās daļās, Komisija norāda uz EOTKL 4. panta c) punkta, kā arī Trešā, Ceturtā un
Sestā kodeksa par atbalstu metalurģijai pārkāpumu. Izvirzot otro pamatu, tā atsaucas uz savu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.

Par otro pamatu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Izvirzot otro pamatu, kas ir izvērtējams vispirms, jo ar to tiek apstrīdēta pārsūdzētā sprieduma spēkā esamība, Komisija norāda,
ka Pirmās instances tiesa, uzskatot, ka pakāpeniska pirmo trīs kodeksu par atbalstu metalurģijai pieņemšana bija radījusi
pārprotamu juridisko situāciju, un nedodot Komisijai iespēju iesniegt savus argumentus par šo jautājumu, ir pārkāpusi tiesības
uz aizstāvību.
Komisija uzsver, ka jautājumi, kurus tai uzdeva Pirmās instances tiesa 2003. gada 28. jūlija vēstulē, neliecināja, ka šāda
juridiskā nenoteiktība varētu tikt tai pārmesta.

Salzgitter
norāda, ka juridiskā nenoteiktība, ko radīja pakāpeniska pirmo trīs kodeksu par atbalstu metalurģijai pieņemšana, bija minēta
Salzgitter
prasības pieteikuma 114. punktā un Komisijai līdz ar to bija iespēja par šo jautājumu iesniegt savus argumentus.

Salzgitter
arī apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav pārkāpusi sacīkstes principu, jo tā pamatojās uz faktiem, kurus
Salzgitter
bija sniegusi savos apsvērumos un kuru mērķis bija pierādīt tiesiskās drošības principa pārkāpumu (2005. gada 14. aprīļa
spriedums lietā C‑110/03 Beļģija/Komisija, Krājums, I‑2801. lpp., 27. punkts).
–       Tiesas vērtējums
Šajā lietā no lietas materiāliem un it īpaši no atbildēm uz Pirmās instances tiesas rakstveidā uzdotajiem jautājumiem tās
2003. gada 28. jūlija vēstulē izriet, ka Komisijai bija iespēja precizēt, kā, pakāpeniski pieņemot pirmos trīs kodeksus par
atbalstu metalurģijai, veidojās tiesiskais regulējums, kas bija piemērojams tērauda nozarē strādājošajiem uzņēmumiem saskaņā
ar vispārīgo regulējumu piešķirtajam atbalstam, un izteikties par lēmuma par atļaušanu, kas pieņemts saskaņā ar EKL 88. pantu,
juridisko piemērošanas jomu EOTK līguma ietvaros. Komisija šajā sakarā arī precizēja, ka Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai
6. pantā ir paredzēts pienākums paziņot par
Salzgitter
piešķirto atbalstu saskaņā ar
ZRFG
.
Šādos apstākļos Komisijas apgalvojums par to, ka Pirmās instances tiesa tai nebija devusi iespēju apspriest šo jautājumu,
ir noraidāms.
Līdz ar to Komisijas otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par pirmo pamatu
Izvirzot pirmo pamatu, Komisija apstrīd Pirmās instances tiesas vērtējumu par tiesiskās drošības principa pārkāpumu, raugoties
no diviem skatupunktiem. Pirmkārt, Komisija uzskata, ka attiecīgajam atbalstam piemērojamie noteikumi bija absolūti skaidri
un, otrkārt, tā nebija novēloti reaģējusi attiecībā uz šo atbalstu. No tā izriet, ka Pirmās instances tiesas vērtējumā kopumā,
lai daļēji atceltu apstrīdēto lēmumu, ar kuru uzliek pienākumu atgūt minēto atbalstu, ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
Komisija arī uzskata, ka Pirmās instances tiesa, apgalvojot, ka atbalsta saņēmējs var atsaukties uz tiesiskās drošības principa
pārkāpumu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
–       Attiecīgajam atbalstam piemērojamā tiesiskā regulējuma nepārprotamība
–       Lietas dalībnieku argumenti
Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa, uzskatot, ka juridiskā situācija, kas radās, vienlaicīgi piemērojot EOTK līgumu,
EK līgumu un dažādus kodeksus par atbalstu metalurģijai, bija neskaidra un pārprotama, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Komisija vispirms apstrīd Pirmās instances tiesas vērtējumu, saskaņā ar kuru Otrā un Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai
pieņemšana ir saprotama kā Komisijas atļaujas, kas ir dota 1971. gada lēmumā
ZRFG
atbalstam, atcelšana.
Komisija uzskata, ka atļauja, kas ir ietverta šajā lēmumā, kurš ir pieņemts, pamatojoties uz EEK līgumu, nevarēja radīt sekas
EOTK līguma ietvaros un
ZRFG
paredzētais atbalsts metalurģijas nozarē strādājošajiem uzņēmumiem līdz Pirmā kodeksa par atbalstu metalurģijai publicēšanai
bija aizliegts (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Francija, 41.–44. punkts). Tā uzskata, ka ar 1971. gada lēmumu
piešķirtā atļauja un turpmākās atļaujas bija atzītas par piemērojamām metalurģijas nozarē strādājošajiem uzņēmumiem tikai
saskaņā ar šo kodeksu un ka šī vispārīgā, uz laiku piešķirtā atļauja izbeidzās 1981. gada 31. decembrī – datumā, kad minētais
kodekss zaudēja savu spēku (šajā sakarā skat. 2002. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija,
Recueil
, I‑7869. lpp., 115. un 116. punkts).
Komisija arī norāda, ka EOTKL 67. pants nav piemērojams valsts atbalstam un EOTKL 4. panta c) punkts aizliedz atbalstu “neatkarīgi
no to formas”. Komisija arī uzskata, ka Vācijas Federatīvā Republika nav to informējusi par
Salzgitter
piešķirto atbalstu un ka šī dalībvalsts līdz ar to nevar apgalvot, ka Komisija to ir atļāvusi, pamatojoties uz EOTKL 67. pantu.
Turpinājumā Komisija apstrīd Pirmās instances tiesas vērtējumu, saskaņā ar kuru Otrā un Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai
pieņemšana radīja lielāku neskaidrību sakarā ar nenoteiktību par minētā Trešā kodeksa 6. panta, kurā ir paredzēts pienākums
paziņot par valsts atbalstu, piemērošanu atbalstam, kas ir piešķirts metalurģijas nozarē strādājošajiem uzņēmumiem saskaņā
ar
ZRFG
, jo šai atbalsta shēmai jau bija izsniegta atļauja EK līguma ietvaros.
Komisija uzskata, ka Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai 6. pantā nepārprotamā veidā ir paredzēts pienākums paziņot par
atbalsta shēmām, kuras Komisija jau ir atļāvusi saskaņā ar EK līgumu, lai tās piemērotu metalurģijas nozarē strādājošiem uzņēmumiem,
un ka jauno atbalstu un pastāvošo atbalstu nošķiršana nav būtiska EOTK līguma ietvaros, kurā ir paredzēts nekavējoties un
bez izņēmuma atcelt jebkādu valsts atbalstu.

Salzgitter
uzskata, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un ka Komisijai vai nu Otrajā un Trešajā kodeksā
par atbalstu metalurģijai, vai jebkādā citā paziņojumā bija jāpaziņo par to, ka tā ir mainījusi savu EOTKL 4. panta c) punkta
interpretāciju (2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑181/02 P Komisija/
Kvaerner Warnow Werft
,
Recueil
, I‑5703. lpp., 41. punkts).
Salzgitter
it īpaši norāda, ka tas, ka Komisija vairākkārtēji atļāva
ZRFG
, pamatojoties uz EK līgumu, radīja tiesisko paļāvību par šī tiesiskā regulējuma tiesiskumu.

Salzgitter
uzskata, ka EOTKL 4. panta c) punkts nav piemērojams dalībvalstu veiktajiem vispārīgajiem pasākumiem attiecībā uz visām ekonomikas
nozarēm, kā, piemēram,
ZRFG
, ko Komisija bija apstiprinājusi Pirmā un Otrā kodeksa par atbalstu metalurģijai pirmajā apsvērumā.
Salzgitter
uzskata, ka Komisija ar atpakaļejošu spēku piemēroja EOTKL 4. panta c) punktu, kas ir pretrunā Kopienu tiesībām tādējādi,
ka tas kavē tās pieņemtos lēmumus ilglaicīgu ieguldījumu jomā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija, 119. punkts), un ka Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse akmeņogļu nozarē, saskaņā ar kuru EOTKL 67. pants tika
piemērots minētajai nozarei piešķirtajam vispārējam atbalstam, apstiprina šo vērtējumu.

Salzgitter
pretēji tam, ko uzskata Komisija, norāda, ka Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai 6. pants neļauj noteikt, vai
ZRFG
paredzēto noteikumu nodokļu jomā piemērošana metalurģijas nozarē strādājošiem uzņēmumiem būtu jāpaziņo saskaņā ar EOTK līgumu,
lai gan ir iepriekš Komisijas piešķirta atļauja
ZRFG
kā atbalsta shēmai EK līguma ietvaros.

Salzgitter
uzsver, ka
ZRFG
piemērošana metalurģijas nozarē strādājošiem uzņēmumiem katrā ziņā nav “projekts” “ar mērķi piešķirt vai grozīt atbalstu”
šī panta nozīmē, jo
ZRFG
paredzētais atbalsts pierobežas reģioniem bija piešķirts labu laiku pirms Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai stāšanās
spēkā.

Salzgitter
arī uzsver, ka Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai 6. pants nav piemērojams atbalstam, kas ir piešķirts, ieviešot
ZRFG
, jo šis atbalsts, kurš bija piešķirts saskaņā ar atļautu atbalsta shēmu, bija pastāvošs atbalsts (1994. gada 5. oktobra spriedums
lietā C‑47/91 Itālija/Komisija,
Recueil
, I‑4635. lpp.).

Salzgitter
uzskata, ka Vācijas Federatīvā Republika, 1971. gadā paziņojot par
ZRFG
Komisijai EEK līguma ietvaros, jebkurā gadījumā darīja to zināmu Komisijai saskaņā ar EOTKL 67. pantu un ka Komisija, atļaujot
saskaņā ar EK līgumu paziņotos nodokļu pasākumus, netieši bija atzinusi, ka attiecīgais pasākums neradīja nekādu “būtisku
konkurences apstākļu izkropļojumu” ogļu un tērauda rūpniecībā EOTKL 67. panta 1. punkta nozīmē.
Vācijas valdība būtībā atbalsta to pašu argumentāciju, kādu sniedz
Salzgitter
.
–       Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, kā tas ir nolemts šī sprieduma 39. punktā, ka Pirmās instances tiesa, uzskatot, ka uz apstrīdētajā
lēmumā minēto atbalstu ir attiecināms EOTKL 4. panta c) punktā paredzētais aizliegums, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Līdz ar to Vācijas Federatīvā Republika nevar atsaukties uz Komisijas it kā netiešā veidā attiecībā uz šo atbalstu izsniegtu
atļauju, pamatojoties uz EOTKL 67. pantu.
Attiecībā uz Pirmās instances tiesas argumentāciju, saskaņā ar kuru Komisija, sākot no Otrā un Trešā kodeksa par atbalstu
metalurģijai, atcēla 1971. gada lēmumu necelt iebildumus pret
ZRFG
piemērošanu, kas radīja nenoteiktību par tā juridisko režīmu, ir jāatgādina, ka EKL 305. panta 1. punktā ir paredzēts, ka
“[..] [EK] līgums neietekmē [EOTK] līgumu, jo īpaši attiecībā uz dalībvalstu tiesībām un pienākumiem, minētās Kopienas iestāžu
pilnvarām un tajā Līgumā ietvertos noteikumus par ogļu un tērauda kopējā tirgus darbību”.
No tā izriet, ka EK līgums un EOTK līgums ir autonomi un ka EK līgums, kā arī atvasinātās tiesības, kuras ir radītas, pamatojoties
uz EK līgumu, nevar ietekmēt EOTK līguma piemērošanas jomu (šajā sakarā skat. 1982. gada 6. jūlija spriedumu apvienotajās
lietās no 188/80 līdz 190/80 Francija u.c./Komisija,
Recueil
, 2545. lpp., 31. punkts). EK līguma noteikumi ir piemērojami vienīgi pakārtotā veidā, ja EOTK līgumā nav paredzēts īpašs
regulējums (cita starpā skat. 1987. gada 15. decembra spriedumu lietā 328/85
Deutsche Babcock
,
Recueil
, 5119. lpp., 6.–14. punkts).
Līdz ar to Komisija, Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai 1. pantā aizliedzot gan īpaši tēraudrūpniecības nozarē paredzēto
atbalstu, gan minētajā nozarē īpaši neparedzētu atbalstu, nevarēja netiešā veidā atcelt 1971. gada lēmumu.
Runājot par Pirmās instances tiesas atzinumu, saskaņā ar kuru Otrā un Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai pieņemšana radīja
neskaidrību sakarā ar nenoteiktību par to, vai turpmāka
ZRFG
piemērošana ir paziņojama kā “projekts” minētā Trešā kodeksa 6. panta nozīmē, vispirms ir jākonstatē, ka šajā pantā
expressis verbis
ir paredzēts pienākums informēt Komisiju par projektiem, kuru mērķis ir piemērot metalurģijas nozarei atbalsta shēmas, attiecībā
uz kurām tā jau ir pieņēmusi lēmumu, pamatojoties uz EK līguma noteikumiem.
Turklāt atšķirībā no EK līguma EOTK līgums nenošķir jaunus atbalstus un pastāvošus atbalstus, jo EOTKL 4. panta c) punktā
ir aizliegts vienīgi atbalsts, kuru piešķir dalībvalstis neatkarīgi no to formas.
Tiesa ir arī lēmusi, ka atbalsta saderība ar kopējo tirgu, ievērojot kodeksu par atbalstu metalurģijai kontekstu, var tikt
izvērtēta, ņemot vērā vienīgi noteikumus, kas ir spēkā datumā, kad tas faktiski tika piešķirts (iepriekš minētais spriedums
apvienotajās lietās
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija, 117. punkts).
No tā izriet, kā to uzskata Komisija, ka Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai 6. pantā skaidri un nepārprotami bija paredzēts
pienākums paziņot Komisijai par atbalstu, kas var tikt piešķirts
Salzgitter
saskaņā ar
ZRFG
, sākot no minētā kodeksa spēkā stāšanās brīža.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa, nolemjot, pirmkārt, ka ar Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai pieņemšanu tika daļēji
netiešā veidā atcelta
ZRFG
atļauja, kura izrietēja no 1971. gada lēmuma, un, otrkārt, ka šī kodeksa 6. pants neļāva skaidri noteikt, vai uz
ZRFG
piemērošanu pēc minētā kodeksa pieņemšanas bija attiecināts šajā pantā paredzētais pienākums paziņot par “projektiem”, pieļāva
kļūdas tiesību piemērošanā.
–       Komisijas novēlotā reakcija
–       Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apstrīd, ka tai bija zināms par
ZRFG
piemērošanu
Salzgitter
pirms 1998. gada sākuma un ka tā līdz ar to reaģēja novēloti.
Komisija norāda, ka atbalstu saņēmušajiem uzņēmumiem var būt tiesiskā paļāvība par atbalsta likumību tikai tad, ja tas ir
ticis paziņots, un rūpīgs saimnieciskās darbības subjekts parasti var noteikt, vai ir ievērota šī procedūra (1997. gada 20. marta
spriedums lietā C‑24/95
Alcan Deutschland
,
Recueil
, I‑1591. lpp., 25. punkts). Turklāt Pirmās instances tiesas pieeja pārkāpj tiesisko drošību un atbalsta nelikumīga atbalsta
saņēmējus.

Salzgitter
un Vācijas valdība uzskata, ka situācija lietā, kurā tika pasludināts iepriekš minētais spriedums lietā
Alcan Deutschland
, ir citādāka, jo šeit runa nav par to, vai saimnieciskās darbības subjektam bija tiesības pilnībā atsaukties uz valsts iestādes
izdotu aktu tiesiskumu, bet ir jānosaka, vai Komisija rīkojās savlaicīgi.
–       Tiesas vērtējums
Lai atzītu, ka apstrīdētais lēmums attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas pienākumu atgūt
Salzgitter
saņemto atbalstu ir daļēji atceļams, Pirmās instances tiesa papildus uzskatīja, ka Komisija bija informēta par šo atbalstu
kopš 1988. gada beigām un ka, tā kā tā nereaģēja līdz 1998. gadam, tā, pieņemot šo lēmumu, ir pārkāpusi tiesiskās drošības
principu.
Jāatzīst, ka pārsūdzētajā spriedumā minētā argumentācija jautājumā par tiesiskās drošības principa pārkāpumu ir kļūdaina un
nav jālemj par jautājumu, vai Pirmās instances tiesa varēja pamatoti atzīt, ka Komisija bija informēta par attiecīgo atbalstu
kopš 1988. gada beigām, ko apstrīd Komisija.
Taisnība, ka Tiesa ir lēmusi, ka pat tad, ja Kopienu likumdevējs nav noteicis noilguma termiņu, tiesiskās drošības pamatprasība
nepieļauj to, ka Komisija bezgalīgi var atlikt savu pilnvaru izmantošanu (šajā sakarā skat. 1972. gada 14. jūlija spriedumu
lietā 52/69
Geigy
/Komisija,
Recueil
, 787. lpp., 21. punkts, kā arī attiecībā uz valsts atbalstu, uz kuru ir attiecināms EOTK līgums, iepriekš minēto spriedumu
apvienotajās lietās
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija, 140. un 141. punkts).
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka attiecībā uz valsts atbalstu, uz kuru ir attiecināms EK līgums, Padomes 1999. gada 22. marta
Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 10. panta
1. punktā ir paredzēts, ka, ja – neatkarīgi no informācijas avota – Komisijas rīcībā ir ziņas par varbūtēji nelikumīgu atbalstu,
tā tūlīt izskata minēto informāciju.
Turklāt Regulas Nr. 659/1999 15. pantā ir paredzēts, ka nelikumīga atbalsta atgūšanu ierobežo desmit gadu noilguma termiņš,
kas sākas dienā, kad šis atbalsts ir piešķirts. Kā minēts šīs regulas četrpadsmitajā apsvērumā, šis noilguma termiņš ir izveidots
tiesiskās drošības nolūkā.
Lai arī ir taisnība, ka šie noteikumi kā tādi neietilpst EOTK līguma piemērošanas jomā, valsts atbalsta jomā tie ņem vērā
tiesiskās drošības pamatprasību. No tā izriet, ka pat gadījumos, kad Kopienu likumdevējs nav tieši noteicis noilguma termiņu,
Komisija nevar bezgalīgi atlikt savu pilnvaru izmantošanu.
Tomēr nevajadzētu aizmirst, ka paziņošana par valsts atbalstu ir galvenais elements Kopienu tiesību normās par šī atbalsta
uzraudzību un ka atbalstu saņēmušajiem uzņēmumiem nevar būt tiesiskā paļāvība par atbalsta likumību, ja tas ir piešķirts,
neievērojot šo procedūru (iepriekš minētais spriedums lietā
Alcan Deutschland
, 25. punkts).
Turklāt ir jāņem vērā, ka EOTK līgumā paredzētā regulējuma attiecībā uz valsts atbalstu īpaši striktais raksturs atšķir to
no EK līgumā minētā valsts atbalsta regulējuma (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
, 101. un 102. punkts).
No tā izriet, ka, ja atbalsts ir piešķirts saskaņā ar EOTK līgumu, bet nav paziņots, Komisijas kavēšanās īstenot savas uzraudzības
pilnvaras un uzlikt pienākumu atgūt šo atbalstu nenozīmē, ka lēmums par atgūšanu ir prettiesisks, izņemot ārkārtas gadījumus,
kad Komisijas bezdarbība ir bijusi acīmredzama un kad acīmredzami ir pārkāpts tās pienākums ievērot pienācīgu rūpību.
Līdz ar to, lai arī Pirmās instances tiesa bija tiesīga nolemt, ka valsts atbalsta saņēmējs var atsaukties uz tiesiskās drošības
principu, lai pamatotu savu prasību atcelt lēmumu, ar kuru uzlikts pienākums atgūt šo atbalstu, tā, nepārbaudot, vai, īstenojot
savas uzraudzības pilnvaras, Komisijas bezdarbība bija acīmredzama un vai Komisija bija acīmredzami pārkāpusi savu pienākumu
ievērot pienācīgu rūpību, kas ir vienīgie iemesli, kuru dēļ izņēmuma gadījumos var atzīt Komisijas lēmumu, ar kuru uzlikts
pienākums atgūt saskaņā ar EOTK līgumu piešķirtu, bet nepaziņotu atbalstu, par prettiesisku, nepareizi piemēroja šo principu
šajā tiesā ierosinātajā lietā.
No iepriekš minētā izriet, ka galvenā apelācijas sūdzība ir apmierināma un ir jāatceļ pārsūdzētais spriedums tiktāl, ciktāl
tajā ir nolemts atcelt apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu.

Par lietas nodošanu atpakaļ Pirmās instances tiesai
No šī sprieduma izriet, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā bija pareizi nolēmusi, ka
Salzgitter
bija saņēmis nelikumīgu atbalstu saskaņā ar EOTK līgumu, bet šajā pārsūdzētajā spriedumā tomēr ir pieļauta kļūda tiesību
piemērošanā, jo tajā ir nolemts daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ar kuru uzlikts pienākums atgūt attiecīgo atbalstu.
Līdz ar to Pirmās instances tiesai, pirmkārt, ir jānolemj, vai, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, Komisijas bezdarbība bija
acīmredzama un Komisija bija acīmredzami pārkāpusi savu pienākumu ievērot pienācīgu rūpību, un, otrkārt, attiecīgā gadījumā
jāizvērtē citi izvirzītie pamati, par kuriem tā pamatoti atteicās lemt, jo nolēma atcelt apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu,
un kuri attiecīgi bija par to, ka Komisija kļūdaini bija uzskatījusi atsevišķas investīcijas par tādām, uz kurām attiecās
EOTK līgums, ka daļa no attiecīgā atbalsta bija jāuzskata par atbalstu vides aizsardzībai un ka izvēlētā noteicošā atlaides
likme bija kļūdaina.
Šie atšķirīgie strīda aspekti prasa izvērtēt sarežģītus faktus, pamatojoties uz pierādījumiem, kuri nebija nedz izvērtēti
Pirmās instances tiesā, nedz apspriesti Tiesā, no kā izriet, ka attiecībā uz šiem jautājumiem lieta nevar tikt izskatīta.
Līdz ar to lieta ir jānodod atpakaļ Pirmās instances tiesai.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
pretapelācijas sūdzību noraidīt;
2)
atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2004. gada 1. jūlija spriedumu lietā T‑308/00
Salzgitter
/Komisija tiktāl, ciktāl ar to tiek atcelts 2. un 3. pants Komisijas 2000. gada 28. jūnija Lēmumā 2000/797/EOTK par valsts
atbalstu, ko Vācija piešķīrusi
Salzgitter AG
,
Preussag Stahl AG
un grupas meitas uzņēmumiem, kuri darbojas metalurģijas nozarē un tagad apvienoti ar nosaukumu
Salzgitter AG – Stahl und Technologie
(SAG)
, un tiktāl, ciktāl ar to tiek noteikta tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanas kārtība;
3)
nodot lietu atpakaļ Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesai;
4)
lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.