CELEX: 62006CJ0413
Pritožba
Konkurenca
Nadzor koncentracij podjetij
Skupno podjetje Sony BMG
Tožba za razglasitev ničnosti odločbe Komisije o združljivosti koncentracije s skupnim trgom
Sodni nadzor
Obseg
Dokazni standard
Vloga obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah
Krepitev ali vzpostavitev kolektivnega prevladujočega položaja
Obrazložitev odločb o odobritvi koncentracije
Uporaba zaupnih podatkov

Družbi Bertelsmann AG (v nadaljevanju: Bertelsmann) in Sony Corporation of America (v nadaljevanju: Sony) s pritožbo predlagata razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 13. junija 2006 v zadevi Impala proti Komisiji (
T-464/04, ZOdl., str. II-2289
, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to za nično razglasilo Odločbo Komisije 2005/188/ES z dne 19. julija 2004 o razglasitvi koncentracije za združljivo s skupnim trgom in delovanjem Sporazuma EGP (zadeva št. COMP/M.3333 – Sony/BMG) (
UL 2005, L 62, str. 30
, v nadaljevanju: sporna odločba).
Pravni okvir
Uredba Sveta (EGS) št. 4064/89 z dne 21. decembra 1989 o nadzoru koncentracij podjetij (
UL L 395, str. 1
, in popravek
UL 1990, L 257, str. 13
), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1310/97 z dne 30. junija 1997 (
UL L 180, str. 1
, in popravek v
UL 1998, L  40, str. 17
, v nadaljevanju: Uredba), v členu 2(2) in (3) določa:
„2.   Koncentracija, ki ne ustvari ali krepi prevladujočega položaja, katerega posledica bi bila resno oviranje učinkovite konkurence na skupnem trgu ali na njegovem znatnem delu, se razglasi za združljivo s skupnim trgom.
3.   Koncentracija, ki ustvari ali krepi prevladujoči položaj, katerega posledica bi bila resno oviranje učinkovite konkurence na skupnem trgu ali na njegovem znatnem delu, se razglasi za nezdružljivo s skupnim trgom.“
V členu 6(1) Uredbe je določeno:
„Komisija priglasitev preizkusi takoj po prejemu.
[…]
(c)
Če pa [Komisija] ugotovi, da priglašena koncentracija sodi v področje uporabe te uredbe in da obstaja resen dvom glede njene združljivosti s skupnim trgom, se odloči, da uvede postopek.“
V členu 8(2) in (3) je določeno pooblastilo Komisije, da v okviru formalnega postopka preizkusa združljivosti koncentracije s skupnim trgom, uvedenim na podlagi člena 6(1)(c) navedene uredbe (v nadaljevanju: formalni postopek) po spremembi, ki jo opravijo udeležena podjetja glede svojega načrta koncentracije, kot je bila priglašena, če je to potrebno, izda bodisi odločbo združljivosti bodisi odločbo o nezdružljivosti. V skladu s členom 8(5)(a) Uredbe lahko Komisija prekliče odločbe, ki jih je sprejela v skladu z odstavkom 2, če izjava o združljivosti temelji na neresničnih podatkih, za katere je odgovorno eno od udeleženih podjetij, ali je bila pridobljena s prevaro.
Iz člena 10(1) Uredbe izhaja, da ima Komisija, razen v določenih primerih, ki v obravnavani zadevi niso upoštevni, en mesec časa, da se odloči, ali bo uvedla formalni preizkus ali ne. V skladu z odstavkom 3 istega člena se mora odločba, s katero se priglašena koncentracija razglasi za nezdružljivo s skupnim trgom, sprejeti najpozneje v štirih mesecih od dne, ko se začne formalni postopek. V skladu s členom 10(6) Uredbe se razume, da je priglašena koncentracija združljiva s skupnim trgom, če Komisija v rokih, ki so predpisani v odstavkih 1 in 3 istega člena, ni sprejela bodisi odločbe o uvedbi formalnega postopka bodisi odločbe o združljivosti te koncentracije.
Člen 11 Uredbe se nanaša na zahtevo za predložitev podatkov, ki jo Komisija pri opravljanju nalog, ki so ji dodeljene s to uredbo, lahko pošlje zlasti osebam, ki so priglasile koncentracijo, in drugim podjetjem ali podjetniškim združenjem, če je potrebno z odločbo. Člena 14 in 15 Uredbe določata naložitev glob in periodičnih denarnih kazni, če so predloženi podatki neresnični ali zavajajoči.
V členu 18(3) Uredbe je določeno:
„Odločba Komisije temelji le na ugovorih, o katerih so lahko stranke predstavile svoja stališča. Pravice do obrambe se v postopku povsem spoštujejo. Dostop do spisa je na voljo vsaj neposredno prizadetim strankam, ob upoštevanju pravnega interesa podjetij do varovanja njihovih poslovnih skrivnosti.“
Člen 19 Uredbe se nanaša na povezavo med Komisijo in pristojnimi organi držav članic. V skladu z odstavkom 3 te določbe se pred sprejetjem vsake odločbe na podlagi člena 8(2) in (5) Uredbe posvetuje s svetovalnim odborom za koncentracije. Navedeni svetovalni odbor v skladu z odstavkom 6 istega člena predloži mnenje o osnutku odločbe Komisije, če je to potrebno, z glasovanjem.
V skladu s členom 3(1) Uredbe Komisije (ES) št. 447/98 z dne 1. marca 1998 o priglasitvah, rokih in zaslišanjih, predpisanih z Uredbo št. 4064/89 (
UL L 61, str. 1
, v nadaljevanju: izvedbena uredba) mora priglasitev nameravane koncentracije vsebovati podatke in dokumente, zahtevane v obrazcu CO, ki je priložen k isti uredbi.
V členu 13(2) izvedbene uredbe je med drugim določeno, da Komisija naslovi svoje pripombe strankam, ki priglašujejo pisno in pri tem določi rok, v katerem ji lahko priglasitelji pisno sporočijo svoje mnenje.
Dejansko stanje spora
Sodišče prve stopnje je dejansko stanje spora obravnavalo v točkah od 1 do 11 izpodbijane sodbe tako:
„1
Independent Music Publishers and Labels Association (Impala) je mednarodno združenje belgijskega prava, ki združuje 2500 neodvisnih družb, ki se ukvarjajo z glasbeno produkcijo.
Komisija je 9. januarja 2004 v skladu [z Uredbo] prejela priglasitev načrta koncentracije, s katero sta družbi Bertelsmann […] in Sony […] nameravali združiti svoje svetovne dejavnosti na področju posnete glasbe.
Bertelsmann je mednarodno dejavna medijska družba […], ki deluje na področju posnete glasbe prek svoje hčerinske družbe, ki jo v celoti nadzira, to je Bertelsmann Music Group (BMG) […].
[…] v sektorju posnete glasbe [družba Sony] deluje prek družbe Sony Music Entertainment […]
Predlagana koncentracija se nanaša na združitev svetovne dejavnosti strank koncentracije na področju posnete glasbe (razen dejavnosti družbe Sony na Japonskem) v tri ali več novih družb, ustanovljenih na podlagi ‚Business Contribution Agreement‘ (sporazum o udeležbi podjetij) z dne 11. decembra 2003. Načrtovano je, da naj bi ta podjetja delovala skupaj pod imenom Sony BMG.
V skladu s Sporazumom bo Sony BMG delovala na področju odkrivanja in spodbujanja izvajalcev (dejavnost oddelka za umetnost z imenom A & R (izvajalci in repertoar)) ter trženja in prodaje plošč, ki so rezultat tega. Družba Sony BMG se bo ukvarjala le s povezanimi dejavnostmi, kot so izdaja, produkcija in distribucija glasbe.
Komisija je 20. januarja določenim udeležencem na trgu poslala vprašalnik. [Impala] je na ta vprašalnik odgovorila in 28. januarja 2004 […] vložila ločeno vlogo, v kateri je navedla razloge, na podlagi katerih bi morala po njenem mnenju Komisija ugotoviti združljivost koncentracije s skupnim trgom. [Impala] je v njej izrazila bojazen glede okrepljene koncentracije na trgu in vpliva, ki naj bi ga imela na dostop do trga, vključno s sektorjem distribucije, medijev in interneta, ter na izbiro potrošnikov.
Komisija je z odločbo z dne 12. februarja 2004 ugotovila, da glede priglašene koncentracije obstaja resen dvom o njeni združljivosti s skupnim trgom in delovanjem Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) in je uvedla postopek (formalni).
Komisija je 24. maja 2004 strankam koncentracije poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, v katerem je začasno sklenila, da načrtovana koncentracija ni združljiva s skupnim trgom in delovanjem Sporazuma EGP, ker naj bi krepila kolektivni prevladujoči položaj na trgu posnete glasbe in na grosističnem trgu licenc za spletno glasbo in uskladila ravnanje matičnih družb na način, ki ni v skladu s členom 81 ES.
Stranke koncentracije so odgovorile na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in pred pooblaščencem je 14. in 15. junija potekalo zaslišanje, na katerem je bila med drugimi prisotna tudi [Impala].
Komisija je z izpodbijano odločbo ugotovila, da je koncentracija združljiva s skupnim trgom na podlagi člena 8(2) Uredbe […]“
Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
Impala je 3. decembra 2004 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila tožbo za razglasitev ničnosti sporne odločbe. Impala je v utemeljitev tožbe navedla pet tožbenih razlogov, razdeljenih na več delov.
Sodišče prve stopnje je glede prvega tožbenega razloga v zvezi s krepitvijo prejšnjega kolektivnega prevladujočega položaja, potem ko je oblikovalo določena stališča glede pojma „kolektivnega prevladujočega položaja“, obravnavalo trditev, da v bistvu v sporni odločbi niso bili v pravno zadostni meri pojasnjeni razlogi za to, da popusti, zlasti reklamni, preprečujejo preglednost, ki je potrebna za nastanek takega položaja.
Čeprav je Sodišče prve stopnje v točki 325 izpodbijane sodbe sklenilo, da je treba sporno odločbo razglasiti za nično zaradi nezadostne obrazložitve, je v točkah od 327 do 458 te sodbe vseeno obširno obravnavalo trditve Impale, da je bila glede dokazov, ki jih je predložila Komisija za utemeljitev nezadostne preglednosti zadevnih trgov posnete glasbe, storjena očitna napaka pri presoji.
Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem zlasti v točki 373 izpodbijane sodbe poudarilo, da iz sporne odločbe in iz utemeljitev Komisije pred Sodiščem prve stopnje izhaja, da je edini dokaz o zatrjevani nepreglednosti trga manjša preglednost reklamnih popustov. V točkah 377 in 378 izpodbijane sodbe je razsodilo, da z dokazi, ki so navedeni v sporni odločbi, ni mogoče utemeljiti ugotovitev Komisije, in da se te ugotovitve močno razlikujejo od tistih iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Sodišče prve stopnje je v točkah 475 in 476 izpodbijane sodbe podalo ugotovitve glede prvega tožbenega razloga tako:
„475
[…] trditev, da trgi posnete glasbe niso dovolj pregledni, da bi omogočili kolektivni prevladujoči položaj, ni obrazložena v pravno zadostni meri, poleg tega pa je bila glede tega storjena očitna napaka pri presoji, ker dokazi, s katerimi je utemeljena, niso popolni in ne obsegajo vseh upoštevnih podatkov, ki bi jih morala upoštevati Komisija, ter ne omogočajo utemeljitve ugotovitev, ki iz njih izhajajo. Ker je ta trditev […] glavni razlog, na podlagi katerega je Komisija odločila […], da ni bilo kolektivnega prevladujočega položaja, je treba [sporno] odločbo razglasiti za nično zaradi tega edinega razloga.
Poleg tega, ker je bilo pri analizi povračilnih ukrepov napačno uporabljeno pravo oziroma je prišlo vsaj do očitne napake pri presoji in je ta analiza glavni razlog, da je Komisija v izpodbijani odločbi ugotovila neobstoj kolektivnega prevladujočega položaja, tudi ta napaka upravičuje razglasitev ničnosti [sporne] odločbe.“
Impala je v okviru drugega tožbenega razloga, ki ga je navajala pred Sodiščem prve stopnje, zatrjevala, da je Komisija s tem, da ni upoštevala, da bi načrtovana koncentracija ustvarila kolektivni prevladujoči položaj na trgu posnete glasbe, kršila člen 253 ES in storila očitno napako pri presoji ter napačno uporabila pravo.
Sodišče prve stopnje je v točki 527 izpodbijane sodbe najprej ponovilo analizo tveganja vzpostavitve kolektivnega prevladujočega položaja, ki izhaja iz sporne odločbe, nato pa v točki 528 navedene sodbe navedlo te ugotovitve:
„[…] na podlagi teh nekaterih ugotovitev, ki so tako površne, celo zgolj formalne, ne more biti izpolnjena obveznost Komisije, da izvede prospektivno analizo […], in to predvsem zato, ker koncentracija, kot v obravnavani zadevi, povzroča resne težave. Neodvisno od presoje Sodišča prve stopnje o prvem tožbenem razlogu iz okoliščine, da je morala Komisija v [sporni] odločbi obširno obravnavati zadevo, da je prišla do sklepa o neobstoju kolektivnega prevladujočega položaja pred koncentracijo, in iz dejstva, da je po petmesečni preiskavi v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ugotovila, da tak predhodni položaj obstaja, izhaja vprašanje, ali pomeni združitev med dvema od petih velikih [velika podjetja fonogramov, v nadaljevanju: veliki] nevarnost nastanka kolektivnega prevladujočega položaja,
a fortiori
resne težave, ki zahtevajo poglobljeno analizo. Ker ta preizkus ni bil izveden, je treba že samo iz tega razloga ugotoviti, da je drugi tožbeni razlog utemeljen.“
Sodišče prve stopnje je za celovito obravnavo v točki 539 izpodbijane sodbe razsodilo, da se Komisija za ugotovitev, da zadevna koncentracija ni bila nevarna za nastanek kolektivnega prevladujočega položaja, ni mogla opreti na neobstoj dokazov o obstoju predhodnih povračilnih ukrepov, ne da bi pri tem storila napako.
V teh okoliščinah je Sodišče prve stopnje odločilo, da sta prvi in drugi tožbeni razlog utemeljena, in razglasilo ničnost sporne odločbe, ne da bi obravnavalo tretji, četrti in peti tožbeni razlog.
Predlogi strank
Pritožnici s pritožbo predlagata, naj Sodišče:
—
razveljavi izpodbijano sodbo;
—
zavrne predlog Impale za razglasitev ničnosti sporne odločbe ali, podredno, vrne zadevo Sodišču prve stopnje v novo odločanje;
—
Impali naloži plačilo stroškov tega postopka.
Pritožnici v okviru sedmih pritožbenih razlogov, od katerih so nekateri razdeljeni na več delov, zatrjujeta napačno uporabo prava, ker naj bi Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi:
—
presojalo vsebino sporne odločbe tako, da se je oprlo na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah;
—
od Komisije zahtevalo, da opravi novo preiskavo po prejemu odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah;
—
uporabilo pretiran in napačen dokazni standard na področju odločitev o odobritvi koncentracij;
—
prekoračilo okvir sodnega nadzora, za katerega je pristojno;
—
ne upoštevalo ustreznih pravnih meril, ki se uporabljajo na področju nastanka ali krepitve kolektivnega prevladujočega položaja;
—
uporabilo napačno določbo na področju obrazložitve odločb o odobritvi koncentracij in
—
utemeljilo odločitev z dokazi, ki strankam koncentracije niso bili razkriti.
Družba Sony BMG Music Entertainment BV se v celoti pridružuje pritožbi in predlogom pritožnic.
Predlogi Komisije so v bistvu enaki predlogom pritožnic. Komisija podpira prvi, drugi in četrti pritožbeni razlog ter prvi del tretjega pritožbenega razloga.
Impala Sodišču predlaga, naj zavrne pritožbo in pritožnicama naloži plačilo stroškov. Uvodoma se sklicuje na nedopustnost pritožbe v celoti ali deloma. Poleg tega Impala meni, da pritožba v vsakem primeru ne bi povzročila razveljavitve izpodbijane sodbe, ker pritožnici nista izpodbijali točke 528 izpodbijane sodbe, ki bi že sama po sebi zadostovala za razglasitev ničnosti sporne odločbe.
Pritožnici in Komisija predlagajo zavrnitev ugovora nedopustnosti in trditev v zvezi s točko 528 izpodbijane sodbe, povzetih v prejšnji točki te sodbe.
Komisija je na koncu odgovora na pritožbo izrazila „dodatna stališča o ‚glavnih razlogih‘ [sporne] odločbe“. Impala ta stališča prereka na podlagi člena 117(2) Poslovnika Sodišča. Pritožnici ta stališča podpirata.
Pritožba
Dopustnost
Splošni ugovor nedopustnosti
Impala se uvodoma sklicuje na nedopustnost pritožbe, ker gre za poskus ponovne obravnave dejanskih vprašanj v zvezi z nezadostno obrazložitvijo sporne odločbe in očitno napako pri presoji, ki jih je Sodišče prve stopnje že rešilo. S pritožbo se namreč v veliki meri predlaga ponovna obravnava dejanskih vprašanj, ki naj ne bi spadala v pristojnost Sodišča. Impala poleg tega v zvezi s tem meni, da je vprašanje, ali je odločba dovolj obrazložena, dejansko vprašanje. Nazadnje dodaja, da bi bilo treba njene posamične odgovore na pritožbene razloge pritožnic šteti kot pomožne.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da iz člena 225 ES in člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča izhaja, da je pritožba omejena na pravna vprašanja. Sodišče prve stopnje je zato edino pristojno, prvič, za ugotavljanje dejstev, razen če bi vsebinska nepravilnost njegovih ugotovitev izhajala iz listin v spisu, ki so mu bile predložene, in, drugič, za presojo teh dejstev. Ko je Sodišče prve stopnje ugotovilo ali presodilo dejstva, je Sodišče pristojno, da na podlagi člena 225 ES izvaja nadzor nad pravno opredelitvijo teh dejstev in pravnimi posledicami, ki jih je iz tega izpeljalo Sodišče prve stopnje. Sodišče zato ni pristojno za ugotavljanje dejstev in načeloma niti za presojo dokazov, ki jih je Sodišče prve stopnje sprejelo v podporo tem dejstvom. Če so bili namreč ti dokazi pravilno pridobljeni in če so bila spoštovana splošna načela prava in pravila postopka, ki veljajo zanje, samo Sodišče prve stopnje presodi vrednost, ki jo je treba pripisati dokazom, ki so mu bili predloženi. Ta presoja torej, razen v primeru izkrivljanja teh dokazov, ni pravno vprašanje, ki je predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe (glej zlasti sodbe z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji,
C-185/95 P, Recueil, str. I-8417
, točki 23 in 24; z dne 6. aprila 2006 v zadevi General Motors proti Komisiji,
C-551/03 P, ZOdl., str. I-3173
, točki 51 in 52, ter z dne 10. maja 2007 v zadevi SGL Carbon proti Komisiji,
C-328/05 P, ZOdl., str. I-3921
, točka 41).
Poleg tega je v skladu s sodno prakso Sodišča vprašanje obsega obveznosti obrazložitve pravno vprašanje, ki ga Sodišče nadzira v okviru pritožbe, ker mora nadzor nad zakonitostjo odločbe, ki se izvaja, v tem okviru obvezno upoštevati dejstva, na katera se je Sodišče prve stopnje oprlo, da je ugotovilo, ali je obrazložitev zadostna oziroma nezadostna (glej sodbi z dne 20. novembra 1997 v zadevi Komisija proti V,
C-188/96 P, Recueil, str. I-6561
, točka 24, in z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji,
C-189/02 P, C-202/02 P, od C-205/02 P do C-208/02 P in C-213/02 P, ZOdl., str. I-5425
, točka 453).
Pritožnici v tej zadevi, kot izhaja zlasti iz točke 22 te sodbe in v nasprotju s trditvami Impale, s pritožbo na splošno ne izpodbijata presoje dejstev, ki jo je opravilo Sodišče prve stopnje. Nasprotno, sklicujeta se v bistvu na pravna vprašanja, ki so lahko zakonita podlaga za pritožbo. Zato je treba splošni ugovor nedopustnosti, ki ga uveljavlja Impala, zavrniti. Ker se Impala podrobneje sklicuje na nedopustnost v nekaterih delih pritožbe, bi bilo treba te ugovore obravnavati v okviru zadevnih pritožbenih razlogov.
Ugovor nedopustnosti, ker pritožnici nista izpodbijali odločilnega dela izpodbijane sodbe
Impala trdi, da je v vsakem primeru Sodišče prve stopnje v točki 528 izpodbijane sodbe ugotovilo, da Komisija ni izvedla prospektivne analize, da bi ugotovila, ali bi zadevna koncentracija ustvarila kolektivni prevladujoči položaj, in samo iz tega razloga razsodilo, da je drugi tožbeni razlog Impale utemeljen, kar bi samo po sebi zadostovalo za razglasitev ničnosti sporne odločbe. Impala meni, da bi bilo treba zato pritožbo, čeprav bi pritožnicama uspelo dokazati utemeljenost enega ali več pritožbenih razlogov, v vsakem primeru zavreči, ker se z njo ne izpodbija ugotovitve, da ni bila izvedena nobena prospektivna analiza.
V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da se pritožnici v uvodnih opombah na začetku pritožbe pri naštevanju kritiziranih delov izpodbijane sodbe posebej sklicujeta na točko 528 te sodbe in na točke 533, 539 ter 541 navedene sodbe, ki se prav tako nanašajo na vprašanje nastanka kolektivnega prevladujočega položaja.
V teh okoliščinah ni mogoče upravičeno trditi, da je pritožba omejena na ugotovitve Sodišča prve stopnje glede vprašanja krepitve že obstoječega kolektivnega prevladujočega položaja in da jo je treba zato v celoti zavreči kot nedopustno.
Utemeljenost
Sedem pritožbenih razlogov, ki jih navajata pritožnici, se prekriva z različnih vidikov. Prvi, drugi, tretji, četrti ter sedmi pritožbeni razlog se nanašajo na vrste nadzora, ki ga izvaja Sodišče prve stopnje, zlasti glede vprašanj dokazov. Peti pritožbeni razlog se nanaša na pojem kolektivnega prevladujočega položaja. Šesti pritožbeni razlog se nanaša na presojo Sodišča prve stopnje v zvezi z nezadostno obrazložitvijo sporne odločbe.
Začeti je treba s preučitvijo utemeljenosti te pritožbe na podlagi pritožbenih razlogov, ki se nanašajo na pravila obravnavanja dokazov, ki jih uporablja Sodišče prve stopnje, in to najprej z obravnavo drugega dela tretjega pritožbenega razloga.
Drugi del tretjega pritožbenega razloga: napačna uporaba prava, ker je Sodišče prve stopnje uporabilo pretiran dokazni standard na področju odločb o odobritvi koncentracij
— Izpodbijana sodba
Zlasti iz točk 289, 366 in 459 izpodbijane sodbe izhaja, da je Sodišče prve stopnje raziskovalo, ali bi bilo mogoče z dokazi, ki so bili podlaga sporne odločbe, utemeljiti presojo Komisije, ki izhaja iz te odločbe, in sicer da zadevni trgi niso bili dovolj pregledni, da bi omogočali kolektivni prevladujoči položaj.
— Trditve strank
Pritožnici v okviru tretjega pritožbenega razloga zatrjujeta, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ker je uporabilo napačni in pretirani dokazni standard na področju odločitev o odobritvi koncentracij. Pritožnici v okviru drugega dela tega pritožbenega razloga navajata, da je Sodišče prve stopnje napačno razlagalo dokazne standarde, ki se uporabljajo pri teh odločbah.
Pritožnici menita, da mora Komisija pri utemeljitvi odločbe o prepovedi koncentracije, če ji ni uspelo zbrati dokazov, ki ustrezajo visokemu standardu, ki ga določa sodna praksa Skupnosti za utemeljitev take prepovedi, zlasti kadar se opira na tezo o kolektivnem prevladujočem položaju, odobriti načrtovano koncentracijo. Zlasti iz člena 10(6) Uredbe namreč izhaja, da mora Komisija, če ne more s prepričljivimi dokazi dokazati škode za konkurenco, odobriti to koncentracijo, kot ji nalaga sistematika Uredbe.
Poleg tega pritožnici v zvezi s tem trdita, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ker ni priznalo, da mora Komisija uporabiti višji dokazni standard ob prepovedi koncentracije kot ob odobritvi, ker prepoved pomeni resno oviro za podjetniško svobodo priglasiteljev in ker mora za koncentracije veljati domneva združljivosti s skupnim trgom. Iz sodne prakse naj bi izhajalo, da mora Komisija dokazati utemeljenost odločbe o prepovedi koncentracije v skladu s strožjim merilom, kot je merilo preprostega tehtanja verjetnosti, in da zato obveznost Komisije glede dokazov za odločbo o odobritvi koncentracije in za odločbo o prepovedi take koncentracije ni enaka. Na podlagi strožjega pravila, kot je zgolj preprosto tehtanje verjetnosti, bi morala biti namreč obveznost Komisije glede predložitve dokazov v resnici omejena le na predložitev dokazov o utemeljenosti odločbe o prepovedi koncentracije. Pritožnici menita, da Sodišče prve stopnje pri presoji sporne odločbe in dokazov, ki jih je predložila Komisija, ni upoštevalo takega „neenakega“ dokaznega standarda.
Pritožnici poleg tega menita, da je Sodišče prve stopnje zato napačno uporabilo pravo, ker je od Komisije zahtevalo, naj dokaže neobstoj preglednosti trga posnete glasbe, medtem ko bi moralo preučiti, ali so na dan, ko je bila izdana sporna odločba, obstajali zadostni dokazi, ki bi omogočali v pravno zadostni meri ugotoviti obstoj navedene preglednosti. Ta napaka naj bi bila podana v celi izpodbijani sodbi in zlasti glede različnih vidikov, podrobneje opisanih v uvodnem delu pritožbe, v točkah od 381 do 387, 389, 420, 428, 429 in 433.
Impala meni, da bi priznanje trditev pritožnic za utemeljitev drugega dela tretjega pritožbenega razloga in priznanje obstoja domneve v korist odobritve koncentracij lahko imelo resne posledice za ureditev nadzora teh koncentracij, kot je nevarnost zlorabe sistema. Navedene trditve naj ne bi upoštevale občutljivega ravnovesja, ki ga je ustvarila ureditev Skupnosti v zvezi z nadzorom koncentracij, med zasebnimi in javnimi interesi ter „dvojno simetrično obveznostjo“ Komisije, da prepove koncentracije, ki niso združljive s skupnim trgom, in odobri tiste, ki so z njim združljive. Zahtevani dokazni standard naj bi glede tega ustrezal tehtanju verjetnosti in Komisija bi morala dokazati, kaj je verjetneje. Poleg tega Impala trdi, da je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da je Komisija zbrala dovolj prepričljivih dokazov o obstoju preglednosti zadevnih trgov, vendar je nazadnje presodila, da ta preglednost ni bila zadostna zaradi obstoja „manj preglednih“ reklamnih popustov. Na drugi strani je Sodišče prve stopnje prav tako ugotovilo, da dokazi, namenjeni utemeljitvi te nezadostne preglednosti, tega ne morejo podpreti.
Impala poleg tega meni, da se zdi, da pritožnici z navajanjem trditev iz točke 41 te sodbe od Sodišča zahtevata, naj ponovi presojo o dejstvih, ki jo je izvedlo Sodišče prve stopnje.
— Presoja Sodišča
Najprej, iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je zatrjevana kršitev pravil, ki se uporabljajo na področju dokazov, pravno vprašanje, ki je v fazi pritožbe dopustno (glej v tem smislu sodbi z dne 8. julija 1999 v zadevi Hüls proti Komisiji,
C-199/92 P, Recueil, str. I-4287
, točka 65, in z dne 25. januarja 2007 v združenih zadevah Sumitomo Metal Industries in Nippon Steel proti Komisiji,
C-403/04 P in C-405/04 P, ZOdl., str. I-729
, točka 40). Ker se Impala v okviru splošnega ugovora nedopustnosti sklicuje posebej na nedopustnost tretjega pritožbenega razloga v celoti, te trditve ni mogoče sprejeti.
Glede vsebine, kot poudarja Impala, je drugi del tretjega pritožbenega razloga osredotočen na tezo, da se dokazni standard razlikuje glede na to, ali gre za odločbo o odobritvi koncentracije ali odločbo o prepovedi te koncentracije. V zvezi s tem med strankami ni sporno, da je Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi uporabilo enak dokazni standard glede sporne odločbe, ki je odločba o odobritvi koncentracije, kot tisti, ki bi ga uporabilo za odločbo, ki prepoveduje tako koncentracijo.
V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da iz besedila v odstavkih 2 in 3 člena 2 Uredbe ne izhaja, da ta določa različni dokazni standard za odločbe o odobritvi koncentracije na eni strani in odločbe o prepovedi koncentracije na drugi strani.
Zato, kot je v bistvu Sodišče že razsodilo, za prospektivno analizo, potrebno na področju nadzora koncentracij, ki obsega preučitev, kako bi lahko koncentracija spremenila dejavnike, ki določajo stanje konkurence na danem trgu, zato da se ugotovi, ali bi imela za posledico resno oviranje učinkovite konkurence, si je treba zamisliti različen niz razlogov in učinkov za ugotovitev, kateri od njih je najverjetnejši (glej v tem smislu sodbo z dne 15. februarja 2005 v zadevi Komisija proti Tetra Laval,
C-12/03 P, ZOdl., str. I-987
, točka 43).
V nasprotju s trditvami pritožnic iz Uredbe torej ni mogoče sklepati na splošno domnevo združljivosti ali nezdružljivosti priglašene koncentracije s skupnim trgom.
Take razlage Uredbe ni mogoče ovreči z njenim členom 10(6), na podlagi katerega se razume, da je priglašena koncentracija združljiva s skupnim trgom, če Komisija v ustreznem roku ni sprejela odločbe o združljivosti te koncentracije. Ta določba je namreč poseben izraz zahteve po hitrosti, ki označuje splošno sistematiko Uredbe in ki nalaga Komisiji, naj spoštuje stroge roke za sprejetje končne odločbe (glej v tem smislu sodbo z dne 18. decembra 2007 v zadevi Cementbouw Handel & Industrie proti Komisiji,
C-202/06 P, ZOdl., str. I-12129
, točka 39). Navedena določba pomeni zato izjemo od splošne sistematike Uredbe, ki izhaja zlasti iz členov 6(1) in 8(1), na podlagi katere Komisija izrecno odloča o koncentracijah, ki so ji priglašene.
Poleg tega je res, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da morajo biti odločbe Komisije o združljivosti koncentracij s skupnim trgom utemeljene z dovolj pomembnimi in doslednimi dokazi (glej v tem smislu sodbo z dne 31. marca 1998 v združenih zadevah Francija in drugi proti Komisiji, imenovana „Kali & Salz“,
C-68/94 in C-30/95, Recueil, str. I-1375
, točka 228) in da mora biti kakovost dokazov, ki jih v okviru analize „konglomeratne“ koncentracije predloži Komisija, da bi utemeljila nujnost sprejetja odločbe, ki koncentracijo razglaša za nezdružljivo s skupnim trgom, še posebej pomembna (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Tetra Laval, točka 44).
Vendar iz tega ne izhaja, da mora Komisija, zlasti kadar se opira na tezo o kolektivnem prevladujočem položaju, uporabiti višji dokazni standard na področju odločb o prepovedi koncentracij kot na področju določb o odobritvi teh koncentracij. Ta sodna praksa namreč le pojasnjuje bistveno vlogo dokaza, ki je v tem, da prepriča o utemeljenosti teze oziroma da na področju nadzora koncentracij utemelji presoje, ki so podlaga odločb Komisije (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Tetra Laval, točki 41 in 44). Poleg tega okoliščina, da gre ali ne gre za tezo o kolektivnem prevladujočem položaju, sama po sebi ne more vplivati na uporabni dokazni standard. V zvezi s tem je značilna zapletenost teze o oviranju konkurence, ki se zatrjuje glede priglašene koncentracije, dejavnik, ki ga je treba upoštevati pri presoji verjetnosti različnih posledic te koncentracije, da bi opredelili tisto, ki je najverjetnejša, ta zapletenost pa kot taka ne vpliva na zahtevani dokazni standard.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da mora Komisija, kadar je pozvana, naj odloči o koncentraciji na podlagi Uredbe, načeloma zavzeti stališče bodisi v smislu odobritve te koncentracije bodisi v smislu njene prepovedi na podlagi njene presoje o ekonomskih posledicah zadevne koncentracije, do katerih bo najverjetneje prišlo.
Iz tega izhaja, da so trditve pritožnic, da mora Sodišče prve stopnje, kadar gre za odločbo o odobritvi koncentracije, preučiti le, ali bi lahko Komisija na podlagi zelo visokega dokaznega standarda prepovedala sporno koncentracijo, nepravilne. Ne da bi bilo treba sprejeti stališče o dopustnosti posebnih očitkov v zvezi s točkami izpodbijane sodbe, naštetimi v točki 41 te sodbe, je treba ugotoviti, da teh očitkov ni mogoče sprejeti, ker premisa, na kateri temeljijo, ni utemeljena.
Glede na navedeno je treba drugi del tretjega pritožbenega razloga zavrniti.
Prvi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava, ker se je Sodišče prve stopnje pri presoji vsebine sporne odločbe oprlo na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah
— Izpodbijana sodba
Sodišče prve stopnje se je v več delih izpodbijane sodbe, zlasti v točkah 379, 424 in 446, sklicevalo na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah za utemeljitev svojega razlogovanja glede tožbenega razloga o nezadostni obrazložitvi sporne odločbe in glede očitnih napak pri presoji v tej odločbi.
V okviru obravnavanja tožbenega razloga o nezadostni obrazložitvi sporne odločbe je Sodišče prve stopnje opozorilo zlasti na to:
„282
Najprej je treba preučiti vpliv okoliščine, ki jo navaja [Impala], da je Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah zelo poudarjeno ugotovila, da koncentracija ni združljiva s skupnim trgom zlasti zato, ker je obstajal kolektivni prevladujoči položaj pred nameravano koncentracijo in ker je bil trg posnete glasbe zelo pregleden in posebej ugoden za usklajevanje.
Res je, da se lahko ta bistveni preobrat v stališču Komisije zdi presenetljiv, zlasti glede na zamudo, s katero je nastopil. Kot izhaja iz spisa in razprav pred Sodiščem prve stopnje, je namreč Komisija med celotnim upravnim postopkom na podlagi vseh podatkov, ki jih je med petmesečno preiskavo dobila od različnih udeležencev na trgu in od strank koncentracije, menila, da je bil trg dovolj pregleden, da je omogočal tiho usklajevanje cen in je šele po trditvah strank koncentracije in njihovega ekonomskega svetovalca na obravnavi [14.] in [15.] junija 2004, ne da bi opravila nove preiskave v zvezi s trgom, sprejela nasprotno stališče in 1. julija 2004 poslala osnutek odločbe svetovalnemu odboru.
Vendar, kot pravilno trdi Komisija, iz sodne prakse (sodba [z dne 17. novembra 1987 v združenih zadevah] British American Tobacco in Reynolds [Industries] proti Komisiji,
142/84 in 156/84, Recueil, str. 4487
)) izhaja, da kadar Komisija zavrne zahtevo, vloženo na podlagi člena 3 Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prva uredba o izvajanju členov {81} in {82} Pogodbe (
UL 1962, 13, str. 204
), zadostuje, da navede razloge, zakaj je menila, da ni mogoče ugotoviti obstoja kršitve pravil konkurence, ne da bi bila pri tem zavezana pojasniti morebitne razlike v primerjavi z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah, ker je to pripravljalni dokument, v katerem so presoje zgolj začasne in namenjene določitvi obsega predmeta upravnega postopka proti podjetjem, ki so predmet tega postopka, niti razpravljati o vseh dejanskih in pravnih vidikih, obravnavanih v upravnem postopku. Sodišče je v svoji sodbi [z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji,
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P in C-219/00 P, Recueil, str. I-123
] opozorilo na začasnost obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in obveznost Komisije, da upošteva dokaze, ki izhajajo iz upravnega postopka, zlasti pri zavrnitvi očitkov, ki bi bili neutemeljeni.
Opozoriti je treba, da se je ta sodna praksa res razvila v zvezi s postopki izvajanja členov 81 ES in 82 ES, ne na posebnem področju nadzora koncentracij, v okviru katerega spoštovanje zavezujočih rokov za sprejetje odločb Komisije tej ne omogoča podaljšanja preiskave in zato zmanjšuje možnost, da bi Komisija bistveno spremenila stališče v nadaljevanju upravnega postopka. Komisija je v končnih stališčih poleg tega poudarila, da ukrepi preiskave po zaslišanju zajemajo v glavnem posvetovanje z udeleženci na trgu glede predlaganih zavez in se ne nanašajo na očitke proti priglašeni koncentraciji. Vendar ostaja dejstvo, da je obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah le pripravljalni dokument in da mora biti končna odločba obrazložena le glede vseh okoliščin in dokazov, upoštevnih za presojo vplivov nameravane koncentracije na konkurenco na referenčnih trgih. Iz tega izhaja, da edina okoliščina, da Komisija v svoji odločbi ni obrazložila spremembe svojega stališča glede na stališče, ki izhaja iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, kot taka ne more pomeniti neobstoja ali nezadostnosti obrazložitve.“
— Trditve strank
Pritožnici menita, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ker je za podlago vsebinske presoje sporne odločbe uporabilo obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in je kršilo pravice do obrambe.
V teh okoliščinah pritožnici menita, da primerjava, ki jo je izvedlo Sodišče prve stopnje, med sporno odločbo in začasnimi sklepi Komisije iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah ne more utemeljiti sklepov iz izpodbijane sodbe glede obrazložitve sporne odločbe in ugotovitev Komisije, ki iz nje izhajajo. V zvezi s tem navajata točke 300, 302 in 308 izpodbijane sodbe glede presoje Sodišča prve stopnje o obrazložitvi sporne odločbe. Poleg tega pritožnici v pritožbi glede preizkusa trditev o očitnih napakah pri presoji, ki ga je izvedlo Sodišče prve stopnje, kritizirata točke 338, 339, 341, 362, 378, 379, 398, 402, 409, 419, 424, 446, 447, 451, 456, 467, 491, 532 in 538 navedene sodbe.
Komisija, ki glede tega pritožbenega razloga podpira pritožnici, navaja, da Sodišče prve stopnje v nasprotju s sodno prakso, ki jo je samo navajalo v točki 284 te sodbe in na katero se je „sklicevalo zgolj formalno“, ni preučilo sporne odločbe glede vprašanja, ali je bila ta odločba zadostno obrazložena, in glede tožbenega razloga o vsebinski napaki, ali je v navedeni odločbi napačno ugotovljeno dejansko stanje ali storjena očitna napaka pri presoji, ampak se v svoji sodbi bolj osredotoča na vprašanje, ali je obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah neutemeljeno. Tako Komisija meni, da je Sodišče prve stopnje zato, ker nekatera dejstva v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah niso bila navedena, iz tega sklepalo, da ne morejo biti pomembna za presojo posledic koncentracije na splošno. Čeprav je Komisija v sporni odločbi pojasnila določene sklepe, ki so bili v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah oblikovani bolj pozitivno, naj bi se Sodišče prve stopnje pri svojem nadzoru oprlo na presojo, ki izhaja iz navedenega obvestila.
Impala navaja, da se je Sodišče prve stopnje omejilo na navedbo posameznih delov obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, da bi poudarilo značilna neskladja sporne odločbe in neobstoj podlage za utemeljitev ugotovitev, ki iz nje izhajajo. Sodišče prve stopnje naj bi izrecno priznalo, da je obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah pripravljalni dokument, da so ugotovitve, ki jih vsebuje, zgolj začasne in da Komisija ni pojasnila razlik med tem obvestilom in sporno odločbo.
— Presoja Sodišča
Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da načelo kontradiktornosti, ki je temeljno načelo prava Skupnosti in je sestavni del pravic do obrambe, zahteva, naj se zadevnemu podjetju v upravnem postopku da možnost, da ustrezno predstavi svoje stališče o resničnosti in upoštevnosti zatrjevanih dejstev in okoliščin ter o dokumentih, ki jih Komisija navaja v podporo svoji trditvi o obstoju kršitve Pogodbe ES (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 23. oktobra 1974 v zadevi Transocean Marine Paint Association proti Komisiji,
17/74, Recueil, str. 1063
, točka 15, in z dne 7. junija 1983 v združenih zadevah Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, od
100/80 do 103/80, Recueil, str. 1825
, točka 10, ter zgoraj navedeni sodbi Kali & Salz, točka 174, in Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 66).
To načelo je za postopke nadzora koncentracij, ki jih ureja Uredba, določeno v njenem členu 18(3), druga poved, in natančneje v členu 13(2) izvedbene uredbe. Te zadnje določbe v bistvu zahtevajo zlasti, da Komisija pisno naslovi svoje pripombe strankam, ki priglašujejo, in jim določi rok, v katerem ji lahko pisno sporočijo svoje mnenje.
Podobno iz sodne prakse glede členov 81 ES in 82 ES izhaja, da je obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah procesni in pripravljalni dokument, ki za zagotovitev učinkovitega nadzora pravice do obrambe opredeljuje predmet upravnega postopka, ki ga je uvedla Komisija, in tako preprečuje, da bi se ta sklicevala na druge očitke v odločbi, s katero se zadevni postopek konča (glej zlasti sklep z dne 18. junija 1986 v zadevi British American Tobacco in Reynolds [Industries] proti Komisiji,
142/84 in 156/84, Recueil, str. 1899
, točki 13 in 14). Zato je za obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah značilno, da je začasno in da lahko presoja, ki jo pozneje opravi Komisija na podlagi pripomb, ki so jih v odgovor posredovale stranke, in drugih ugotovitev o dejstvih pripelje do drugačnih sklepov (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo SGL Carbon proti Komisiji, točka 62). Komisija mora namreč upoštevati dejavnike, ki izhajajo iz celotnega upravnega postopka, da bi bodisi odstopila od očitkov, ki ne bi bili utemeljeni, bodisi izboljšala ali dopolnila – glede dejanskega stanja in prava – svoje trditve za utemeljitev očitkov. Zato obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah nikakor ne preprečuje Komisiji, da bi spremenila svoje stališče v korist zadevnih podjetij (glej zgoraj navedeni sklep British American Tobacco in Reynolds [Industries] proti Komisiji, točka 13).
Iz tega izhaja, da Komisija ni zavezana vztrajati pri presoji dejstev ali pravni presoji, ki izhajata iz tega dokumenta. Nasprotno, svojo končno odločbo mora obrazložiti s svojimi končnimi presojami, ki temeljijo na rezultatih celotne preiskave, kot so podani ob koncu formalnega postopka (glej po analogiji zgoraj navedeni sklep Bristih American Tobacco in Reynolds [Industries] proti Komisiji, točka 15).
Poleg tega Komisiji ni treba pojasniti morebitnih razhajanj v primerjavi z začasno presojo iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah (glej v tem smislu zgoraj navedeni sklep British American Tobacco in Reynolds Industries proti Komisiji, točka 15, in zgoraj navedeno sodbo British American Tobacco in Reynolds proti Komisiji, točka 70).
Dejstvo, da mora Komisija v okviru nadzora koncentracij, v nasprotju s področjem izvajanja členov 81 ES in 82 ES, upoštevati stroge procesne roke, v ničemer na spremeni začasnosti obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah. Učinkovito izvrševanje pravic do obrambe zahteva, da se trditve strank nameravane koncentracije v postopku nadzora koncentracij upoštevajo enako kot trditve zadevnih strank v postopkih, sproženih na podlagi členov 81 ES in 82 ES.
Res je, da je Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi, zlasti v točkah 284 in 285, izrecno priznalo začasnost obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, vključno kadar gre za nadzor koncentracij. Poleg tega je priznalo, da Komisiji v skladu s sodno prakso glede členov 81 ES in 82 ES ni treba pojasniti morebitnih razhajanj v primerjavi z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Vendar je treba glede na trditve pritožnic in Komisije v točkah 58 in 59 te sodbe preučiti njihove očitke glede večkratnih konkretnih sklicevanj Sodišča prve stopnje na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah v okviru njegovega preizkusa zakonitosti sporne odločbe.
V zvezi s tem iz sodne prakse izhaja, da čeprav je v okviru nadzora koncentracij, ki je področje, na katerem ima Komisija glede ekonomskih vprašanj pravico do proste presoje, nadzor Sodišča prve stopnje omejen na preverjanje pravilnosti dejanskega stanja in neobstoja očitnih napak pri presoji, še vedno ostaja dejstvo, da je lahko pravilnost, popolnost in zanesljivost dejstev, na katerih temelji odločba, predmet sodnega nadzora (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Tetra Laval, točka 39, in sodbo z dne 22. novembra 2007 v zadevi Španija proti Lenzing,
C-525/04 P, ZOdl., str. I-994
7, točki 56 in 57). Zlasti tako lahko namreč sodišče Skupnosti preveri, ali so bili podani dejanski in pravni elementi, od katerih je odvisno izvrševanje pravice do proste presoje (glej v tem smislu sodbo z dne 21. novembra 1991 v zadevi Technische Universität München,
C-269/90, Recueil, str. I-5469
, točka 14). Iz tega izhaja, da kljub pripravljalni in začasni naravi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in kljub dejstvu, da Komisiji ni treba pojasniti morebitnih razhajanj v primerjavi z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah, Sodišče prve stopnje lahko uporabi obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah pri razlagi odločbe Komisije, zlasti glede preizkusa njene dejanske podlage.
Tako je na primer sklicevanje Sodišča prve stopnje na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah v točkah 300, 302 in 308 izpodbijane sodbe v okviru njegove presoje obrazložitve sporne odločbe, kot je v bistvu v točkah 165 in 166 sklepnih predlogov poudarila generalna pravobranilka, samo opisno, če ne celo preobširno. Enako velja za nekatere druge točke navedene sodbe, na katere se sklicujeta pritožnici, ki se nanašajo na presojo Sodišča prve stopnje o trditvah glede o očitnih napakah pri presoji, in sicer točke 338, 339, 341, 362, 402, 456, 467, 532 in 538 izpodbijane sodbe, ki so namenjene le opisovanju in dopolnjevanju tistega, kar je Sodišče prve stopnje v vsakem primeru ugotovilo že na podlagi sporne odločbe.
Vendar je treba ugotoviti, da določena sklicevanja na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah v izpodbijani sodbi kažejo na to, da je Sodišče prve stopnje kljub svojim ugotovitvam o začasni naravi tega obvestila priznalo, da je, kot je navedlo v točki 410 navedene sodbe, „predhodno ugotovljeno dejansko stanje“ v navedenem obvestilu zanesljivejše in odločilnejše od ugotovitev, ki izhajajo iz sporne odločbe.
Sodišče se je v zvezi s tem v bistvu oprlo na razliko med tem „predhodno ugotovljenim dejanskim stanjem“ in „presojami“, ki bi se lahko pozneje veljavno spremenile. Sodišče prve stopnje je zlasti v točki 379 izpodbijane sodbe trditev iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, da „obstaja dovolj dokazov, da so veliki vzajemno seznanjeni s poslovnimi pogoji drug drugega“, opredelilo kot „ugotovitev dejstev, ki izhaja iz preiskave Komisije, in ne kot presojo Komisije, ki bi jo bilo mogoče spremeniti“. To trditev Sodišča prve stopnje je treba razumeti glede na druge predhodne trditve v izpodbijani sodbi. Sodišče prve stopnje tako v točki 335 te sodbe med drugim navaja: „presoje iz [sporne] odločbe morajo biti skladne z ugotovljenim dejanskim stanjem iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, če se to ne izkaže za nepravilno ugotovljenega“. Poleg tega Sodišče prve stopnje v točki 378 navedene sodbe navaja, da „se sklepi, ki […] so izvedeni iz [dokazov, kot so navedeni] v [sporni] odločbi, prav tako jasno razlikujejo od ugotovitev iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah“.
Zato Sodišče prve stopnje ni omejeno na uporabo obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, zato da bi preverilo pravilnost, popolnost in zanesljivost dejstev, ki so podlaga za sporno odločbo. Sodišče prve stopnje je namreč določeno kategorijo ugotovitev iz tega obvestila štelo za dokazano, medtem ko je te ugotovitve mogoče šteti le za začasne.
Tako pojmovanje obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah izhaja med drugim iz drugih točk izpodbijane sodbe. Sodišče prve stopnje tako v točkah 409 in 410 te sodbe kritizira dejstvo, da Komisija ni zanikala „predhodno ugotovljenega dejanskega stanja“ v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. Poleg tega je v točki 424 navedene sodbe tožečim strankam in Komisiji očitano, da niso trdile „niti
a fortiori
dokazale“, da bi bila „ugotovitev“ iz navedenega obvestila nepravilna. V točki 446 izpodbijane sodbe je prav tako navedeno, da je stališče, da ni bilo nobenega dokaza o tem, da so popusti znatno vplivali na cene, ugotovitev dejstev in ne presoja. Poleg tega je Komisiji v točkah 398, 419, 447 in 451 te sodbe v bistvu očitano, da se je za namene sporne odločbe v veliki meri oprla na vpliv „reklamnih popustov“, medtem ko Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, kot je navedlo Sodišče prve stopnje v točki 447 navedene sodbe, „ni niti menila, da [jih] je treba omeniti“.
Vendar kot poudarja Komisija, lahko priglasitelji v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah glede na to obvestilo dopolnijo ali pojasnijo svoje „stališče“ o delovanju zadevnega trga ali zadevnih trgov, tako da bi bili lahko dodani novi dokazi ali bi bilo lahko dejansko stanje, ki ga je že ugotovila Komisija, umeščeno v popolnoma drug kontekst. V teh okoliščinah, čeprav ni dokazana neutemeljenost določenih posamičnih začasnih ugotovitev Komisije v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, je lahko presoja Komisije o teh ugotovitvah v spremenjenem kontekstu popolnoma drugačna. Zdi se, da Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi s tem, da se je osredotočilo na razlike med sporno odločbo, ki je predmet tožbe, vložene pri njem, in „predhodno ugotovljenim dejanskim stanjem“ v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, ni upoštevalo te možnosti. Kot zatrjuje Komisija, pristop Sodišča prve stopnje, ki izhaja iz nekaterih točk izpodbijane sodbe, namreč temelji na domnevi, da so začasni sklepi Komisije v navedenem obvestilu prepričljivo utemeljeni z nedvoumnimi dokazi. Vendar iz nespornih dokazov, ki so na primer zaradi svoje empiričnosti in preverljivosti tako očitni, da jih ni mogoče izpodbijati, ni mogoče domnevati, da trditev v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ni mogoče spremeniti glede na odgovore na to obvestilo. Poleg tega, tudi če domnevamo, da je bilo Sodišče prve stopnje upravičeno razlikovati med ugotovljenim dejanskim stanjem in presojo iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, je treba ugotoviti, da je zlasti v točkah 379 in 446 izpodbijane sodbe kot ugotovitve dejstev opredelilo določene zapletene presoje, ki jih nikakor ne bi mogli šteti za ugotovitve dejstev, ki jih ne bi bilo mogoče spremeniti.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ker je pri preizkusu trditev o obstoju očitne napake pri presoji nekatere elemente iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah štelo za dokazane, ne da bi navedlo razloge, zakaj bi se te elemente, kljub končnemu stališču Komisije v sporni odločbi, moralo šteti za nesporno ugotovljene.
Ta napaka sama po sebi ne more ovreči presoje Sodišča prve stopnje v točki 377 izpodbijane sodbe, da „z dokazi, ki so navedeni v [sporni] odločbi, ni mogoče utemeljiti ugotovitev, ki iz nje izhajajo“. Zato kot taka ne more privesti do razveljavitve izpodbijane sodbe. Zato je treba preučiti druge pritožbene razloge.
Drugi pritožbeni razlog in prvi del tretjega tožbenega razloga: napačna uporaba prava, ker je Sodišče prve stopnje menilo, da bi morala Komisija opraviti nova preverjanja po odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, in uporabilo pretiran dokazni standard za dokaze, predložne v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah
— Izpodbijana sodba
Sodišče prve stopnje v okviru preizkusa tožbenega razloga o očitnih napakah pri presoji glede preglednosti trga v točki 414 izpodbijane sodbe navaja zlasti, da „stranke koncentracije ne smejo čakati do zadnjega, da bi predložile Komisiji dokaze za zavrnitev očitkov, ki jih je pravočasno navedla Komisija, ker ta potem ne bi več mogla opraviti potrebnih preverjanj. V takem primeru morajo biti ti dokazi posebej zanesljivi, objektivni, upoštevni in prepričljivi, da bi bilo mogoče utemeljeno zavrniti očitke Komisije“.
Sodišče prve stopnje poleg tega v točki 415 izpodbijane sodbe meni, da Komisija ne more „brez nadzora prenesti odgovornost za izvajanje nekaterih vidikov preiskave na stranke koncentracije, zlasti kadar so ti vidiki, kot v obravnavani zadevi, odločilen element, na katerem temelji [sporna] odločba, podatki in ocene, ki so jih podale stranke koncentracije, pa so diametralno nasprotne podatkom, ki jih je zbrala Komisija med svojo preiskavo, ter njenim ugotovitvam na podlagi preiskave“.
Poleg tega v različnih delih izpodbijane sodbe, zlasti v točkah 398, 428 in 451, Sodišče prve stopnje poudarja, da Komisija po odgovoru strank koncentracije na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ni opravila novih raziskav trga, da bi preverila utemeljenost njene spremenjene presoje načrtovane koncentracije.
— Trditve strank
Pritožnici v okviru drugega pritožbenega razloga navajata, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ker je v bistvu razsodilo, da mora Komisija izvesti nove raziskave trga po prejemu odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Zato naj njegova ugotovitev, da je Komisija storila očitno napako pri presoji in obrazložitvi, ker ni izvedla novih preverjanj, ne bi bila utemeljena.
Pritožnici v okviru prvega dela tretjega pritožbenega razloga, ki ga je treba obravnavati skupaj z drugim pritožbenim razlogom, navajata, da je Sodišče prve stopnje v točki 414 izpodbijane sodbe dejansko navedlo, da velja za razbremenilne dokaze, ki so jih predložile stranke koncentracije v odgovor na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, višji dokazni standard kot tisti, ki velja za dokaze, ki jih je navedla Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah za utemeljitev teh kršitev.
Komisija, ki podpira pritožnici, navaja, prvič, da mora imeti ob upoštevanju kratkih rokov, ki jih mora upoštevati na podlagi Uredbe, možnost, da se opre na dokaze, ki sta jih predložili pritožnici v odgovor na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, saj navedeni odgovor spada v okvir formalnega postopka. Enako kot pritožnici opozarja, da Uredba določa naložitev glob ali periodičnih denarnih kazni, če so Komisiji sporočeni nepravilni in zavajajoči podatki, in omogoča Komisiji, da razveljavi odločbo, ki temelji na nepravilnih podatkih, za katere je odgovorno eno od podjetij, ali je bila pridobljena s prevaro.
Drugič, Komisija meni, da je v točki 414 izpodbijane sodbe, ki govori o pristopu, ki mu je sledilo Sodišče prve stopnje v točkah od 415 do 457 te sodbe, do vseh dokazov, večkrat napačno uporabljeno pravo, zlasti glede dokazne vrednosti dokazov, predloženih v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Impala meni, da je Sodišče prve stopnje upoštevalo stroge roke, ki jih določa Uredba. Preprosto naj bi ugotovilo, da Komisija ni izvedla nobenih dodatnih raziskav trga, ne da bi po zaslišanju pojasnila, ali je treba izvesti raziskave trga. Impala meni, da bi Komisija morala raziskati problematiko preglednosti in popustov pred izdajo obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Impala glede prvega dela tretjega pritožbenega razloga meni, da iz točke 414 izpodbijane sodbe izhaja, da se Sodišče prve stopnje sklicuje na teoretični primer, v katerem stranke koncentracije sporočijo dokaze zadnjo minuto in s tem Komisiji odvzamejo možnost, da opravi potrebna preverjanja. Po mnenju Impale iz iste točke izpodbijane sodbe prav tako izhaja, da je treba sklepati, da Sodišče prve stopnje ni menilo, da bi morala Komisija raziskati navedeno problematiko po zaslišanju, ampak da bi morala tako ravnati v fazi formalnega postopka pred tem.
— Presoja Sodišča
Najprej je treba zavrniti tezo Impale iz točke 86 te sodbe, da se točka 414 izpodbijane sodbe nanaša na hipotetičen primer. Taka razlaga navedene točke 414 je namreč ovržena s samim besedilom te točke, iz katerega izhaja, da so se ugotovitve Sodišča prve stopnje, izpodbijane v okviru prvega dela tretjega pritožbenega razloga, nanašale na postopek, ki je privedel do sprejetja sporne odločbe.
Dalje, opozoriti je treba, kot izhaja iz točk 61 in 62 te sodbe, da je spoštovanje pravic do obrambe pred sprejetjem kakršnekoli odločbe, ki lahko posega v položaj zadevnih podjetij, zavezujoče v postopkih nadzora koncentracij.
Zato se načeloma priglasiteljem ne bi smelo očitati, da so določene trditve, dejstva ali dokaze, morda odločilne, podali šele v svojem odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Stranke koncentracije lahko namreč šele s tem obvestilom pridobijo podrobnejše pokazatelje glede zadržkov Komisije v zvezi z načrtom koncentracije in dokazi, na katere se v zvezi s tem opira. Tako kot izhaja iz točke 62 te sodbe, pravica priglasiteljev do obrambe, določena v členu 18(3), druga poved, Uredbe in členu 13(2) izvedbene uredbe, pomeni, da imajo ti pravico v okviru svojega pisnega in ustnega zaslišanja po prejemu obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah predložiti vse, za kar menijo, da bi lahko ovrglo očitke Komisije in bi jo privedlo do odobritve njihove priglašene koncentracije. V nasprotju z mnenjem Sodišča prve stopnje, zlasti v točki 414 izpodbijane sodbe, spada utemeljitev, podana v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, v okvir preiskave, ki jo je treba izvesti v okviru formalnega postopka. Taka utemeljitev ni prepozna, ampak je podana v roku, določenem za ta namen v postopku nadzora koncentracij.
Poleg tega je treba prav tako opozoriti, da, kot izhaja iz točke 49 te sodbe, zahteva po hitrosti, ki je značilna za splošno sistematiko Uredbe, nalaga Komisiji, da spoštuje stroge roke za sprejetje končne odločbe.
V teh okoliščinah, zlasti ob upoštevanju časovnih omejitev, ki izhajajo iz procesnih rokov, določenih v Uredbi, Komisiji načeloma ni treba v vsakem primeru posebej, po pošiljanju obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in po zaslišanju zadevnih podjetij, pošiljati večim gospodarskim subjektom zahteve po obširnejših podatkih tik pred posredovanjem svojega osnutka odločbe svetovalnemu odboru za nadzor koncentracij podjetij na podlagi člena 19 Uredbe.
Poleg tega, kot poudarja Komisija, je lahko v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah posebej opozorjeno na dokaze, ki jih priglasitelji štejejo za odločilne za izid formalnega postopka. Ti dokazi pa se v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah mogoče niso šteli za odločilne. Neupoštevanje teh dokazov je lahko predmet očitkov podjetij, ki priglašujejo, proti predhodni presoji Komisije. Ob upoštevanju zahtev pravice do obrambe, za trditve priglasiteljev, podane v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ne morejo veljati večje zahteve glede njihove dokazne vrednosti in prepričljivosti kot tiste, ki veljajo za trditve konkurentov, kupcev in drugih tretjih oseb, ki jih zasliši Komisija med upravnim postopkom, ali dokaze, ki jih predložijo podjetja, ki priglašujejo, v fazi pred preiskavo Komisije.
Poleg tega, kadar Komisija v odločbi preučuje trditve v korist podjetij, ki priglašujejo, in izkoristi priložnost, da ponovno preuči svoje začasne ugotovitve iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, da bi morda odstopila od njih, ne „prenese“ izvedbe preiskave na navedena podjetja. V zvezi s tem je treba opozoriti, da člena 14 in 15 Uredbe določata naložitev glob ali periodičnih denarnih kazni, kadar so posredovani nepravilni in zavajajoči podatki, in da je s členom 8(5)(a) iste uredbe Komisija pooblaščena, da prekliče odločbo, ki temelji na nepravilnih podatkih, za katere je odgovorno eno od podjetij, ali je bila pridobljena s prevaro.
Res je, da mora Komisija natančno preučiti trditve strank koncentracije glede njihove pravilnosti, popolnosti in prepričljivosti in jih ne upoštevati ob upravičenih dvomih. Res je tudi, da mora na podlagi člena 3(1) izvedbene uredbe priglasitev nameravane koncentracije vsebovati pravilne in popolne podatke in da morajo stranke, ki priglašujejo, v skladu s členom 11 Uredbe odgovoriti popolno in pravilno ter v rokih, določenih v morebitni zahtevi Komisije za predložitev podatkov, sicer lahko Komisija, kadar so bili zadevni podatki zahtevani z odločbo, na podlagi členov 14 in 15 Uredbe naloži globe ali periodične denarne kazni. Vendar pa ostaja dejstvo, da mora Komisija v fazi odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, da ne bi razvrednotila pravic do obrambe strank, ki priglašujejo, uporabiti enaka merila, kot so tista pri obravnavanju trditev tretjih strank oziroma merila, uporabljena v začetni fazi preiskave, pri čemer lahko ustrezno ukrepa, če se pozneje v postopku izkaže, da zadevna priglasitev ne izpolnjuje zahtev iz člena 3(1) izvedbene uredbe.
Iz tega izhaja, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ker je na eni strani Komisiji naložilo, da mora biti posebej zahtevna pri dokazni vrednosti dokazov in trditvah priglasiteljev v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, in na drugi strani sklepalo, da neobstoj dodatnih raziskav trga po izdaji obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in povzemanje trditev, ki sta jih v obrambo navajali pritožnici, s strani Komisije pomeni nezakonit prenos preiskave na stranke koncentracije.
Vendar ta napačna uporaba prava ne velja za celo izpodbijano sodbo, zlasti tisti njen del, ki se nanaša na nezadostno obrazložitev sporne odločbe in presojo Sodišča prve stopnje v točki 377 izpodbijane sodbe, da „dokazi, kot so navedeni v [sporni] odločbi, ne omogočajo utemeljitve ugotovitev, ki iz nje izhajajo“. Zato je treba preučiti preostale pritožbene razloge.
Sedmi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava, ker se je Sodišče prve stopnje oprlo na dokaze, ki niso bili razkriti strankam koncentracije
— Izpodbijana sodba
Sodišče prve stopnje v točki 352 izpodbijane sodbe v okviru preizkusa preglednosti cen in zlasti o možnosti podrobnejšega spremljanja maloprodajnega trga s strani velikih s tedenskimi poročili o nadzoru, ki jih pripravljajo njihovi trgovski zastopniki, opozarja na ugotovitev Komisije iz sporne odločbe, da sta pritožnici vzpostavili sistem tedenskih poročil, ki zajemajo tudi podatke o konkurentih. Sodišče prve stopnje se v zvezi s tem v točkah od 356 do 360 izpodbijane sodbe dodatno sklicuje na določene dokumente, ki jih je predložila Impala in so opredeljeni kot zaupni. Zato so točke od 356 do 360 različice izpodbijane sodbe, objavljene v Zbirki odločb, preprosto označene z „[
zaupno
]“. Prav tako se v nadaljevanju, v točkah 389 in 451 te sodbe, sklicuje na tedenska poročila, pri čemer točka 389 vsebuje del, označen z „[
zaupno
]“ v različici, objavljeni v Zbirki odločb.
— Trditve strank
Pritožnici zatrjujeta, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ker se je v točkah od 356 do 360 izpodbijane sodbe oprlo na dokaze, ki jih Komisija med sprejetjem sporne odločne ni imela na voljo in ki njima nikoli niso bili razkriti. V zvezi s tem bi si bilo težko zamisliti, zakaj bi Sodišče prve stopnje te dokumente navajalo v petih točkah svoje sodbe in se na njih sklicevalo še dvakrat v točkah 389 in 451 izpodbijane sodbe, če jih ni štelo za upoštevne za ugotovitve pri njegovem nadzoru.
Impala meni, da so bili zadevni dokazi omenjeni na zaslišanju 14. in 15. junija 2004 v prisotnosti strank in so bili po tem zaslišanju kot zaupni posredovani Komisiji. Impala meni, da sta bili pritožnici na teh zaslišanjih seznanjeni s tem, da je šlo za njuno nadzorovanje cen v Franciji, in obe sta v upravnem postopku in v postopku pred Sodiščem prve stopnje predložili več pripomb glede tega sistema določanja cen. Impala meni, da tega – čeprav bi bili očitki pritožnic v okviru tega pritožbenega razloga utemeljeni – v nobenem primeru ni mogoče upoštevati, ker navedeni elementi niso vplivali na rezultat izpodbijane sodbe.
— Presoja Sodišča
Najprej je treba zavrniti trditev Impale, navedeno v točki 99 te sodbe, da sta bili pritožnici na zaslišanju pred Komisijo zadostno obveščeni o vsebini dokumentov, ki so predmet točk od 356 do 360 izpodbijane sodbe. Iz odgovora Impale pred Sodiščem namreč izhaja, da „[je] bil ta podatek omenjen med zaslišanjem […] in je bil nato po zaslišanju posredovan Komisiji kot zaupen“. V teh okoliščinah ni mogoče trditi, da je bila vsebina teh dokumentov opisana pravočasno in s potrebno natančnostjo in doslednostjo, da bi pritožnici lahko, po potrebi, koristno odgovorili na predloge, ki jih je pred Komisijo podala Impala na podlagi navedenih dokumentov.
Komisija lahko v skladu s členom 18(3) Uredbe svoje odločbe, sprejete na podlagi navedene uredbe, utemelji le na pomislekih, o katerih so lahko stranke predstavile svoja stališča. Iz tega izhaja, da Komisija sporne odločbe ne bi smela utemeljiti z zadevnimi zaupnimi dokumenti, ker pritožnici nista mogli biti pravočasno seznanjeni z vsebino teh dokumentov.
Zato je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ker je razglasitev ničnosti sporne odločbe utemeljilo z dokumenti, ki jih je Impala predložila kot zaupne, in jih niti Komisija sama zaradi njihove zaupnosti ni mogla uporabiti za sprejetje navedene odločbe.
Ne da bi bilo treba odločiti o vprašanju, ali bi upoštevanje navedenih dokumentov lahko vplivalo na rezultat preizkusa Sodišča prve stopnje glede trditev v zvezi z očitnimi napakami pri presoji, ki jih je storila Komisija, zadostuje poudariti, da napačna uporaba prava, opredeljena v okviru sedmega pritožbenega razloga, v nobenem primeru ne more ovreči ugotovitve Sodišča prve stopnje iz točke 325 izpodbijane sodbe, da je treba v bistvu sporno odločbo razglasiti za nično zaradi nezadostne obrazložitve. Zato je treba obravnavati preostale pritožbene razloge.
Peti pritožbeni razlog: napačna uporaba prava, ker Sodišče prve stopnje ni upoštevalo ustreznih pravnih meril, ki se uporabljajo na področju nastanka ali krepitve kolektivnega prevladujočega položaja
— Izpodbijana sodba
Sodišče prve stopnje je v točkah od 250 do 254 oblikovalo taka stališča glede pojma kolektivni prevladujoči položaj:
„250
[…] Določitev obstoja kolektivnega prevladujočega položaja mora biti utemeljena z več ugotovljenimi dejanskimi elementi, preteklimi ali sedanjimi, ki potrjujejo bistveno oviro za konkurenco na trgu, zato ker lahko določena podjetja usklajeno ravnajo na trgu, in to v kar najširšem smislu, neodvisno od svojih konkurentov, kupcev in potrošnikov.
Iz tega izhaja, da so v okviru presoje obstoja kolektivnega prevladujočega položaja trije pogoji, ki jih je opredelilo Sodišče prve stopnje v sodbi [z dne 6. junija 2002 v zadevi] Airtours proti Komisiji, [
T-342/99, Recueil, str. II-2585
] na podlagi teoretične analize pojma kolektivnega prevladujočega položaja, čeprav so seveda prav tako potrebni, vendarle lahko, odvisno od primera, ugotovljeni posredno na podlagi vseh pokazateljev in dokazov, morda celo zelo različnih, glede znakov, izrazov in pojavov, značilnih pri kolektivnem prevladujočem položaju.
Zato lahko dolgotrajnejše usklajevanje cen, zlasti če so na nadkonkurenčni ravni, skupaj z drugimi običajnimi dejavniki kolektivnega prevladujočega položaja ob neobstoju druge utemeljene razlage zadostuje za dokaz obstoja kolektivnega prevladujočega položaja, tudi kadar ni prepričljivih neposrednih dokazov o veliki preglednosti trga, pri čemer se ta v takih okoliščinah lahko domneva.
Iz tega izhaja, da v obravnavani zadevi usklajevanje cen – bruto in neto – v zadnjih šestih letih, čeprav proizvodi niso enaki (vsak fonogram ima različno vsebino) in njihova ohranitev na dovolj stalni ravni in ravni, ki se zdi visoka kljub velikemu zmanjšanju povpraševanja, skupaj z drugimi dejavniki (moč podjetij v položaju oligopola, stalnost tržnih deležev itd.), kot jih je ugotovila Komisija v [sporni] odločbi, lahko, če ni mogoče najti druge razlage, kaže na to, da usklajevanje cen ni rezultat običajne učinkovite konkurence in da je trg dovolj pregleden, ker je omogočil tiho usklajevanje cen.
Ker je [Impala] svoje trditve utemeljila z napačno uporabo različnih pogojev, potrebnih za obstoj kolektivnega prevladujočega položaja, in opredeljenih v [zgoraj navedeni] sodbi Airtours proti Komisiji, in še posebej tistega v zvezi s preglednostjo trga, in ne s tezo, da bi lahko ugotovitev skupne politike v daljšem obdobju, skupaj z več drugimi značilnimi dejavniki kolektivnega prevladujočega položaja, v določenih okoliščinah in če ne bi bilo mogoče najti druge razlage, zadostovala za dokaz obstoja takega položaja, v nasprotju z njegovim nastankom, in ne da bi bilo treba ugotoviti, da je trg pregleden, se bo Sodišče prve stopnje v okviru preizkusa navajanih tožbenih razlogov omejilo na preizkus, ali so bili v [sporni] odločbi pravilno uporabljeni pogoji, ki izhajajo iz sodne prakse v zadevi Airtours proti Komisiji. Ne da bi se bilo treba vprašati, ali bi zaradi nasprotnega pristopa Sodišče prve stopnje prekoračilo okvir spora, kot so ga opredelile stranke, oziroma ali bi to pomenilo le uporabo prava v okviru tožbenega predloga [Impale], je treba na podlagi načela kontradiktornosti slediti temu pristopu, ker to vprašanje ni bilo obravnavano pred Sodiščem prve stopnje“.
Iz točke 309 izpodbijane sodbe izhaja:
„Poleg tega iz zadnjega stavka uvodne izjave [sporne] odločbe izhaja, da popusti niso taki, da bi dejansko vplivali na preglednost trga glede cen, ki izhaja zlasti iz javnih kataloških cen, ker je ugotovljeno, da ‚če bi se velike diskografske hiše močno oddaljile od dogovorjene politike glede cen, s tem da bi odobrile popuste, bi se to pokazalo pri njihovih povprečnih neto cenah‘.“
Glede vpliva nihanja popustov na preglednost trga je Sodišče prve stopnje v točki 420 izpodbijane sodbe zlasti navedlo, da „[kot] je opozorila [Impala], so razlike v obsegu popustov v različnih obdobjih lahko rezultat razlik uspeha in ne izključujejo tega, da popusti temeljijo na celoti znanih pravil“.
Sodišče prve stopnje v točki 427 izpodbijane sodbe navaja, da nekateri dokazi, na katere se opira Komisija, „ne izključujejo, da si lahko [nihanja popustov za kupca] strokovnjak v sektorju razloži enostavno na podlagi določenih splošnih posebnih pravil, ki urejajo odobritev popustov“.
V točki 428 izpodbijane sodbe je določeno:
„Čeprav, kot je poudarila Komisija, [Impala] res ni natančno navedla, katera naj bi bila ta različna pravila, ki urejajo odobritev reklamnih popustov ali, kot meni Komisija, jih je navedla preveč, kar pomeni, da jih ni mogoče uporabiti enostavno in pregledno, še vedno ostaja dejstvo, da, kot je že bilo ugotovljeno, Komisija v zvezi s tem ni izvedla preiskave na trgu ali vsaj ni predložila nobenega dokaza o nepreglednosti reklamnih popustov, razen seznamov strank koncentracije, ki so poleg njihovih pomanjkljivosti namenjeni le za ugotavljanje obstoja določenih nihanj navedenih popustov in ne dokazujejo, da si teh nihanj strokovnjak sektorja ne bi mogel bolj ali manj enostavneje pojasniti […]“
Sodišče prve stopnje v točki 429 izpodbijane sodbe navaja, da „[č]eprav kombinacija spremenljivk nujno poveča število hipotetičnih primerov, Komisija vendarle ni dokazala, da bi bilo izvrševanje močno oteženo za strokovnjaka na trgu“.
— Trditve strank
Pritožnici navajata, da je Sodišče prve stopnje s tem, da je ugotovilo, da je Komisija storila očitne napake pri presoji in nezadostno obrazložila sporno odločbo glede preglednosti trga, kršilo pravo Skupnosti glede pojma kolektivnega prevladujočega položaja. Pritožnici menita, da je merilo v zvezi s preglednostjo trga kot pokazatelj kolektivnega prevladujočega položaja na trgu, kot ga je določilo Sodišče prve stopnje v zgoraj navedeni sodbi Airtours proti Komisiji in za katerega je Sodišče prve stopnje trdilo, da ga bo uporabilo v izpodbijani sodbi, nalagalo Komisiji, naj dokaže, prvič, da so imeli veliki prepričljiv mehanizem spremljanja svojih neto grosističnih cen in, drugič, da so veliki, ker se je sporna odločba v glavnem nanašala na vprašanje obstoja tajnega dogovarjanja, dejansko uporabljali tak mehanizem spremljanja.
Pritožnici menita, da je Sodišče prve stopnje za ugotovitev preglednosti trga uporabilo manj strogo merilo, kot izhaja zlasti iz točke 251 izpodbijane sodbe, ker je na to preglednost sklepalo iz določenih dejavnikov, ki v pravu ne zadostujejo za ugotovitev zahtevane stopnje preglednosti. Sodišče prve stopnje naj bi s tem, da je prezrlo upoštevnost popustov za presojo preglednosti na ravni grosističnih neto cen, napačno uporabilo pravo in ni opredelilo metode, ki bi omogočala dovolj natančno in ustrezno nadzorovati velike spremembe grosističnih neto cen drugih velikih za natančno in časovno opredelitev vsakega odklona na ravni tiho dogovorjenih cen.
Pritožnici menita, da predhodno tiho dogovarjanje pomeni, da so pritožnici in drugi veliki dejansko nadzorovali svoje grosistične neto cene in imeli dovolj natančne in primerne podatke o spremembah grosističnih neto cen drug drugega. Vendar naj niti Sodišče prve stopnje, niti Impala, niti Komisija ne bi mogli ugotoviti mehanizma spremljanja grosističnih neto cen s strani velikih oziroma dokazati, da je bil tak mehanizem uporabljen.
Nasprotno, pritožnici menita, da je Sodišče prve stopnje uporabilo napačno merilo pri presoji stopnje preglednosti, ki se zahteva za ugotovitev kolektivnega prevladujočega položaja na zadevnih trgih posnete glasbe. Upoštevalo naj bi namreč elemente, ki niso upoštevni za merilo v zvezi s preglednostjo trga, in ni upoštevalo drugih elementov, ki so očitno upoštevni glede tega. Nazadnje, pritožnici menita, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, med drugim zato ker:
—
je v točki 309 izpodbijane sodbe na preglednost popustov sklepalo iz njihovega vpliva na povprečne neto cene;
—
je v točki 429 izpodbijane sodbe pri presoji preglednosti prezrlo upoštevnost zapletenih struktur cen in
—
je v točkah 298, 306, 310 in 395 izpodbijane sodbe prezrlo upoštevnost spreminjanja cen za presojo preglednosti.
Impala najprej navaja, da je peti pritožbeni razlog poskus pritožnic, da bi izpodbijali presojo Sodišča prve stopnje o dejanskem stanju, ne da bi zatrjevali napačno uporabo prava.
Drugič, Impala meni, da je Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi uporabilo pravilno merilo za ugotavljanje preglednosti trga, in sicer merilo, navedeno v točki 62 zgoraj navedene sodbe Sodišča prve stopnje Airtours proti Komisiji. Impala v zvezi s tem navaja zlasti, da so bili edini element, za katerega je Komisija ugotovila, da je bil „manj“ pregleden, reklamni popusti. Vendar naj bi Sodišče prve stopnje ugotovilo, da odločilni dokazi, s katerimi je Komisija utemeljila svojo ugotovitev, te ugotovitve kljub izčrpni obravnavi teh dokazov ne potrjujejo. Dejansko naj bi se peti pritožbeni razlog nanašal na presojo Sodišča prve stopnje o dejanskih elementih, ki potrjujejo to preglednost, in ne na pravno merilo preglednosti trga. Impala meni, da v izpodbijani sodbi ni bilo napačno uporabljeno merilo, določeno v točki 62 zgoraj navedene sodbe Sodišča prve stopnje Airtours proti Komisiji, ker Sodišče prve stopnje ni niti uporabilo manj strogega merila niti ni opustilo obravnavanja preglednosti na zahtevani ravni.
Impala poleg tega prereka trditve, povzete v točki 113 te sodbe.
— Presoja Sodišča
Iz sodne prakse izhaja, da je vprašanje, ali je Sodišče prve stopnje uporabilo pravilno pravno normo pri preizkusu dokazov, pravno vprašanje, na katero se lahko sklicuje v pritožbi (glej zgoraj navedeno sodbo Sumitomo Metal Industries in Nippon Steel proti Komisiji, točka 40). Zato so v obravnavani zadevi trditve pritožnic iz točk od 110 do 112 v fazi pritožbe dopustne.
Med tremi posebnimi očitki, povzetimi v točki 113 te sodbe, sta dopustna samo drugi in tretji. Prvi poseben očitek se namreč ne nanaša na upoštevnost posebnega elementa, uporabljenega za ugotovitev obstoja kolektivnega prevladujočega položaja, ampak se dejansko nanaša na novo presojo dejanskega stanja, kar v skladu z ustaljeno sodno prakso, na katero je bilo opozorjeno v točki 29 te sodbe, načeloma ne spada v pristojnost Sodišča v fazi pritožbe (glej v tem smislu po analogiji tudi sodbo z dne 22. novembra 2007 v zadevi Sniace proti Komisiji,
C-260/05 P, ZOdl., str. I-10005
, točki 34 in 35). Nasprotno se v okviru drugega in tretjega posebnega očitka sklicuje na napačno uporabo prava.
Glede utemeljenosti tega pritožbenega razloga je treba najprej opozoriti, da je Sodišče v bistvu že razsodilo, da je pojem kolektivni prevladujoči položaj vključen v pojem „prevladujoči položaj“ v smislu člena 2 Uredbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Kali & Salz, točki 166 in 178). V zvezi s tem obstoj sporazuma ali drugih pravnih povezav med zadevnimi podjetji ni nujno potreben za ugotovitev kolektivnega prevladujočega položaja. Taka ugotovitev bi lahko izhajala iz drugih korelacijskih dejavnikov in bi bila odvisna od ekonomske presoje in zlasti presoje strukture zadevnega trga (glej sodbo z dne 16. marca 2000 v združenih zadevah Compagnie maritime belge transports in drugi proti Komisiji,
C-395/96 P in C-396/96 P, Recueil, str. I-1365
, točka 45).
Glede trditve o vzpostavitvi ali krepitvi kolektivnega prevladujočega položaja mora Komisija na podlagi prospektivne analize referenčnega trga presoditi, ali ima predložena koncentracija za posledico položaj, v katerem učinkovito konkurenco na zadevnem trgu resno ovirajo podjetja, stranke koncentracije in eno ali več drugih podjetij, ki lahko skupaj, zlasti zaradi med njimi obstoječih korelacijskih dejavnikov, usklajeno ravnajo na trgu (glej zgoraj navedeno sodbo Kali & Salz, točka 221), da bi izkoristili položaj kolektivne ekonomske moči, in sicer ne da bi se sedanji ali prihodnji konkurenti ali celo kupci in potrošniki lahko učinkovito odzvali.
Taki korelacijski dejavniki vključujejo zlasti odnos medsebojne odvisnosti med člani tesnega oligopola, v katerem lahko na trgu z ustreznimi značilnostmi, še posebej glede tržne koncentracije, preglednosti in homogenosti proizvodov, te stranke predvidijo ravnanje druga druge in so torej močno spodbujene k temu, da uskladijo svoje ravnanje na trgu, tako da povečajo svoj skupni dobiček z zvišanjem cen, zmanjšanjem proizvodnje, izbire ali kakovosti blaga in storitev, zmanjšanjem inovacij ali drugačnim vplivanjem na dejavnike konkurence. V tem okviru namreč vsak udeleženec ve, da bo njegovo zelo konkurenčno ravnanje sprožilo pri drugih odziv, tako da ne bo imel od svoje pobude nobene koristi.
Primer kolektivnega prevladujočega položaja, ki resno ovira učinkovito konkurenco na skupnem trgu ali njegovem znatnem delu, lahko nastane po koncentraciji, kadar bi bil njen rezultat – ob upoštevanju samih značilnosti zadevnega trga in spremembe teh značilnosti zaradi izvršitve koncentracije – tak, da bi vsak član zadevnega oligopola ob zavedanju skupnih interesov menil, da je mogoče, ekonomsko donosno in ugodneje sprejeti politiko trajnega usklajenega ravnanja na trgu s ciljem prodaje nad konkurenčnimi cenami, ne da bi bilo treba skleniti sporazum ali se zateči k usklajenemu ravnanju v smislu člena 81 ES, in sicer ne da bi se lahko sedanji ali prihodnji konkurenti ali celo kupci in potrošniki učinkovito odzvali.
Možnost takega tihega usklajevanja je večja, če se lahko konkurenti lažje sporazumejo o načinu, kako mora delovati usklajevanje, zlasti o parametrih, ki so lahko predmet načrtovanega usklajevanja. Konkurenti bi se namreč morali, če se ne bi mogli molče sporazumeti o načinu usklajevanja, nazadnje zateči k ravnanjem, ki so prepovedana s členom 81 ES, da bi lahko sprejeli politiko skupnega delovanja na trgu. Poleg tega, zlasti ob upoštevanju morebitne želje, ki jo ima lahko vsak udeleženec tihega usklajevanja, da ne bo več ravnal usklajeno z namenom kratkoročnega povečanja dobička, je treba presoditi, ali je tako usklajevanje lahko trajno. Podjetja, ki usklajujejo svoja ravnanja, morajo biti sposobna zadostno spremljati, ali so pogoji usklajevanja spoštovani. Preglednost na trgu bi zato morala biti zadostna, da bi zlasti vsako zadevno podjetje lahko dovolj natančno in pravočasno prepoznalo spremembo ravnanja na trgu vseh drugih udeležencev usklajevanja. Zaradi discipline je potrebna oblika verodostojnega mehanizma odvračanja, ki ga je mogoče vzpostaviti, če se odkrije odstopanje. Poleg tega odzivi podjetij, ki ne sodelujejo pri usklajevanju, kot so sedanji ali prihodnji konkurenti ter odzivi kupcev ne bi smeli sprožiti dvoma o pričakovanih rezultatih usklajevanja.
Pogoji, ki jih je Sodišče prve stopnje navedlo v točki 62 zgoraj navedene sodbe Airtours proti Komisiji, na podlagi katerih je to sodišče v točki 254 izpodbijane sodbe sklenilo, da bi se morali uporabiti v sporu pred njim, ne kršijo meril, navedenih v prejšnji točki te sodbe.
Vendar se je pri uporabi teh meril treba izogniti temu avtomatičnemu pristopu, ki pomeni, da bi ločeno preverjali vsako posamezno merilo in ne bi upoštevali globalnega ekonomskega mehanizma hipotetičnega tihega usklajevanja.
Presoja na primer preglednosti nekega trga se ne sme opraviti ločeno in abstraktno, ampak glede na pravila mehanizma hipotetičnega tihega usklajevanja. Le ob upoštevanju take predpostavke je namreč mogoče preveriti, ali morebitni elementi preglednosti, ki obstajajo na trgu, dejansko omogočajo ugotoviti, ali gre za molče potrjeno skupno ravnanje in/ali omogočajo zadevnim konkurentom, da zadosti nadzorujejo, ali so pogoji takega ravnanja upoštevani. V zvezi s tem slednjim je treba za namene analize trajnosti domnevnega tihega usklajevanja upoštevati mehanizme nadzora, ki so morda dostopni udeležencem zatrjevanega tihega usklajevanja, da bi se preverilo, ali bi lahko zaradi takih mehanizmov dovolj natančno in pravočasno prepoznali spremembo ravnanja na trgu vseh drugih udeležencev takega usklajevanja.
Pritožnici v obravnavani zadevi navajata, da je Sodišče prve stopnje, čeprav je v točki 254 izpodbijane sodbe navedlo, da bo sledilo pristopu iz zgoraj navedene sodbe Airtours proti Komisiji, v resnici napačno uporabilo pravo, ko je na obstoj zadostne preglednosti sklepalo iz več dejavnikov, ki pa niso bili upoštevni za ugotovitev obstoječega kolektivnega prevladujočega položaja. V tem okviru pritožnici izpodbijata zlasti dejstvo, da je Sodišče prve stopnje v točki 251 izpodbijane sodbe potrdilo, da so bili pogoji, navedeni v točki 62 zgoraj navedene sodbe Airtours proti Komisiji, lahko „odvisno od primera ugotovljeni posredno na podlagi vseh pokazateljev in dokazov, morda celo zelo različnih, glede znakov, izrazov in pojavov, značilnih za kolektivni prevladujoči položaj“.
V zvezi s tem je treba poudariti, kot je na obravnavi navedla Komisija, da navedena točka 251 ni sama po sebi izpodbojna, ker gre za splošno izjavo, ki izraža svobodno obravnavanje različnih dokazov s strani Sodišča prve stopnje. Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da je načeloma samo Sodišče prve stopnje tisto, ki presoja vrednost dokazov, ki so mu predloženi (glej zlasti sodbi z dne 1. junija 1994 v zadevi Komisija proti Brazzelli Lualdi in drugim,
C-136/92 P, Recueil, str. I-1981
, točka 66, in z dne 15. junija 2000 v zadevi Dorsch Consult proti Svetu in Komisiji,
C-237/98 P, Recueil, str. I-4549
, točka 50).
Enako tudi raziskovanja predhodnega kolektivnega prevladujočega položaja, ki temelji na več elementih, ki se običajno štejejo za pokazatelje obstoja ali verjetnosti obstoja tihega usklajevanja med konkurenti, ni mogoče izpodbijati kot takega. Vendar, kot izhaja iz točke 125 te sodbe, je treba tako raziskavo nujno izvesti s previdnostjo in predvsem na podlagi pristopa, ki temelji na analizi morebitnih sprejemljivih verodostojnih strategij usklajevanja.
Vendar je treba v obravnavani zadevi ugotoviti, da Sodišče prve stopnje, pred katerim je Impala navajala trditve, ki so se nanašale zlasti na posamezne dele sporne odločbe, namenjene preglednosti trga, ni izvedlo analize navedenih delov glede na zatrjevan mehanizem nadzora, ki spada v sprejemljivo teorijo tihega usklajevanja.
Res je, da se Sodišče prve stopnje v točki 420 izpodbijane sodbe sklicuje na možnost „vseh poznanih pravil“, ki urejajo odobritev popustov s strani velikih. Vendar – kot pravilno poudarjata pritožnici v okviru drugega posebnega očitka, navedenega v točki 113 te sodbe glede vprašanja, ali so bila nekatera nihanja popustov, ki jih je ugotovila Komisija v sporni odločbi, taka, da bi postavila pod vprašaj ustrezni nadzor vzajemnega spoštovanja pogojev morebitnega tihega usklajevanja – se Sodišče prve stopnje v točkah od 427 do 429 izpodbijane sodbe omeji na nepodprte trditve v zvezi s hipotetičnim strokovnjakom sektorja. Vendar Sodišče prve stopnje v točki 428 navedene sodbe samo priznava, da Impala, tožeča stranka v postopku pred tem sodiščem, „nikakor ni natančno navedla, katera naj bi bila ta različna pravila, ki urejajo odobritev reklamnih popustov“.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da Impala zastopa podjetja, ki so, čeprav niso člani oligopola, ki so ga ustanovili veliki, dejavna na istih trgih. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo dejstva, da dokazno breme glede domnevnih sposobnosti tega hipotetičnega „strokovnjaka sektorja“ nosi Impala.
Glede na navedeno in ne da bi bilo treba sprejeti stališče o utemeljenosti tretjega posebnega očitka, navedenega v točki 113 te sodbe, je treba ugotoviti, da je Sodišče prve stopnje s tem, da je kršilo načela, ki bi jih moralo uporabiti pri svoji analizi trditev glede preglednosti trga v okviru zatrjevanega kolektivnega prevladujočega položaja, napačno uporabilo pravo.
Ta napaka se nanaša na del izpodbijane sodbe v zvezi s preizkusom Sodišča prve stopnje glede trditev o očitnih napakah pri presoji, ki jo je storila Komisija, vključno z ugotovitvijo Sodišča prve stopnje v točki 377 izpodbijane sodbe. Vendar napaka sama po sebi ne sproža dvoma o ugotovitvah Sodišča prve stopnje v točki 325 izpodbijane sodbe, da bi v bistvu morala biti sporna odločba razglašena za nično zaradi nezadostne obrazložitve. Zato je treba preučiti še druge pritožbene razloge.
Četrti pritožbeni razlog: napačna uporaba prava, ker je Sodišče prve stopnje prekoračilo okvir sodnega nadzora, ki ga mora izvesti
— Izpodbijana sodba
Sodišče prve stopnje v nekaterih točkah izpodbijane sodbe, kot sta točki 347 in 361, uporablja izraze kot „visoka stopnja preglednosti cen“ ali „velika preglednost trga“. Poleg tega Sodišče prve stopnje v točki 299 izpodbijane sodbe opiše ugotovitev iz sporne odločbe, da so bile kataloške cene „precej usklajene“, kot „najmanj previdno, pri čemer je bila uskladitev zelo opazna“. Sodišče prve stopnje je v točki 307 te sodbe ugotovilo, da je „nihanje splošne ravni popustov na računu, ki jih priznavajo stranke koncentracije, kot je bilo poudarjeno v uvodni izjavi 78 [sporne] odločbe, zelo majhno“. Sodišče prve stopnje je v točki 317 izpodbijane sodbe na podlagi sporne odločbe sklepalo, da „imajo reklamni popusti le omejen vpliv na cene“.
Sodišče prve stopnje v točki 425 izpodbijane sodbe glede sporne odločbe navaja, da „izračun razlike med najnižjimi in najvišjimi popusti za kupca […] opravljen za vsako stranko koncentracije, ni bil izveden pravilno“. Sodišče prve stopnje v točki 427 te sodbe navaja, da so podatki o popustih, ki so jih predložile stranke koncentracije, „dvomljivi“.
V točki 434 izpodbijane sodbe je med drugim navedeno:
„[…] strokovno mnenje, ki so ga pripravili ekonomisti strank koncentracije, ne pomeni podatkov, ki bi bili dovolj zanesljivi, upoštevni in primerljivi […] Čeprav je zelo verjetno, da različni trgovci na drobno (samopostrežne trgovine, neodvisni trgovci, specializirane trgovske verige itd.) izvajajo različno maržno politiko in da obstajajo razlike v vsaki skupini trgovcev in celo pri posameznih trgovcih glede na vrsto albuma ali njegov uspeh, je po drugi strani malo verjetno, in tudi strokovno mnenje ne vsebuje nobenega podatka v tem smislu, da bi trgovec na drobno za isto vrsto albuma uporabljal različno prodajno politiko. […]“
— Trditve strank
Pritožnici, ki ju v zvezi s tem podpira Komisija, zatrjujeta, da je Sodišče prve stopnje prekoračilo obseg sodnega nadzora, ki ga mora izvesti, ob kršitvi člena 230 ES ter ustaljene sodne prakse, s tem, da je svojo presojo nadomestilo s presojo Komisije, in sicer ne da bi dokazalo obstoj očitne napake pri presoji v sporni odločbi in ne da bi zahtevalo strokovno ekonomsko mnenje.
Poleg tega naj bi Sodišče prve stopnje pri preizkusu sporne odločbe tudi samo storilo očitno napako pri presoji in bistveno napačno razlagalo dokaze, ki so mu bili predloženi, v zvezi s pomembnimi vidiki zadeve, vključno z upoštevnostjo, zapletenostjo in nepreglednostjo popustov.
Poleg tega pritožnici menita, da je Sodišče prve stopnje v točkah 425, 427 in 434 izpodbijane sodbe izkrivilo določene dokaze.
Impala meni, da ta pritožbeni razlog vsaj znatno pomeni poskus izpodbijanja presoje dejstev, ki jo je izvedlo Sodišče prve stopnje, ne da bi pritožnici dokazali, da je Sodišče prve stopnje napačno razlagalo dokaze, ki jih je imelo na voljo.
Podredno, Impala meni, da je Sodišče prve stopnje upoštevalo ustrezno sodno prakso v zvezi z obsegom svojega nadzora, ko je obravnavalo sporno odločbo, s tem, da se je v točki 328 izpodbijane sodbe sklicevalo na točko 39 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Tetra Laval, in zato ni prekoračilo okvira sodnega nadzora, ki ga mora izvesti.
— Presoja Sodišča
Najprej je treba zavrniti trditve Impale v zvezi z nedopustnostjo četrtega pritožbenega razloga. V nasprotju s trditvami Impale se namreč pritožnici v okviru tega pritožbenega razloga ne omejujeta na izpodbijanje presoje dejstev na prvi stopnji, ampak se sklicujeta na pravna vprašanja, ki so v fazi pritožbe dopustna.
Glede utemeljenosti je treba najprej opozoriti, da ima Komisija pravico do proste presoje glede ekonomskih vprašanj za namene izvedbe temeljnih pravil Uredbe, zlasti njenega člena 2. Iz tega izhaja, da je nadzor, ki ga izvede sodišče Skupnosti nad odločbo Komisije v zvezi s koncentracijami, omejen na preverjanje, ali je bilo pravilno ugotovljeno dejansko stanje in ali je bila storjena očitna napaka pri presoji (glej zgoraj navedeni sodbi Kali & Salz, točki 223 in 224, in Komisija proti Tetra Laval, točka 38).
Zato, čeprav Sodišče prve stopnje ne sme svoje presoje o ekonomskih vprašanjih nadomestiti s presojo Komisije za namene izvedbe temeljnih pravil Uredbe, to ne pomeni, da se mora sodišče Skupnosti vzdržati nadzora pravne opredelitve ekonomskih podatkov, ki jo je podala Komisija. Sodišče Skupnosti mora namreč med drugim ob vsebinski pravilnosti navedenih dokazov, njihovi zanesljivosti in doslednosti preveriti tudi to, ali ti dokazi vsebujejo vse upoštevne podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji zapletene okoliščine, in ali lahko utemeljijo iz njih izvedene sklepe (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Tetra Laval, točka 39 in Španija proti Lenzingu, točki 56 in 57).
V obravnavani zadevi je torej treba ugotoviti, da je Sodišče prve stopnje ravnalo v skladu z zahtevami sodne prakse, navedenimi v točkah 144 in 145 te sodbe, ker je pri obravnavi trditev, ki so bile navajane pred njim, podrobno preizkusilo dokaze, s katerimi je bila utemeljena sporna odločba.
Vendar ta sklep kot tak ne zadostuje za zavrnitev četrtega pritožbenega razloga. Poleg vprašanja, ali je Sodišče prve stopnje prekoračilo stopnjo intenzivnosti nadzora, ki ga mora izvesti glede dejanske podlage sporne odločbe, pritožnici poleg tega navajata, kot izhaja iz točke 139 te sodbe, da je Sodišče prve stopnje pri preizkusu dejavnikov, ki so podlaga sporne odločbe, tudi samo storilo očitno napako pri presoji in je povsem napačno razlagalo dokaze, ki so mu bili predloženi.
Te trditve se delno ujemajo z drugimi pritožbenimi razlogi, in sicer na eni strani s prvim, drugim in sedmim pritožbenim razlogom ter prvim delom tretjega pritožbenega razloga v zvezi s tem, kako je Sodišče prve stopnje obravnavalo nekatere dokaze, ki so mu bili predloženi, in na drugi strani s petim pritožbenim razlogom, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo pravnih meril, ki se uporabljajo v zadevah kolektivnega prevladujočega položaja.
V zvezi s tem zadostuje poudariti, kot izhaja iz točk 95, 102 in 133 te sodbe, da je Sodišče prve stopnje pri preizkusu trditev o obstoju očitnih napak pri presoji napačno uporabilo pravo glede obravnavanja nekaterih dokazov in pravnih meril, ki se uporabljajo v zadevah kolektivnega prevladujočega položaja, ki je posledica tihega usklajevanja.
Zato, ne da bi se bilo treba izreči o trditvah pritožnic o izkrivljanju dokazov in o vprašanju, ali je Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi dejansko nadomestilo svojo presojo o ekonomskih vprašanjih s presojo Komisije, je treba ugotoviti, da je ob upoštevanju prekoračitve okvira sodnega nadzora, ki ga mora izvesti Sodišče prve stopnje, vsaj v delu izpodbijane sodbe, namenjene preizkusu trditev o obstoju očitnih napak pri presoji, napačno uporabljeno pravo. Glede dela izpodbijane sodbe, ki se nanaša na nezadostno obrazložitev sporne odločbe, je treba obravnavati še šesti pritožbeni razlog.
Šesti pritožbeni razlog: napačna uporaba prava, ker je Sodišče prve stopnje uporabilo napačno določbo za obrazložitev odločb o odobritvi koncentracije
— Izpodbijana sodba
Sodišče prve stopnje je v točkah od 255 do 276 izpodbijane sodbe povzelo upoštevne elemente sporne odločbe, da bi preizkusilo prvi tožbeni razlog, navajan pred njim. Točka 275 navedene sodbe se glasi:
„Iz navedenega izhaja, da je Komisija ugotovila neobstoj kolektivnega prevladujočega položaja na podlagi homogenosti proizvoda, preglednosti trga in izvrševanja povračilnih ukrepov.“
Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi obravnavalo različne oddelke sporne odločbe, da bi preverilo, ali je bila dovolj obrazložena glede ugotovitve o nepreglednosti zadevnega trga, in njegov odgovor je bil v vseh primerih nikalen.
Sodišče prve stopnje je najprej obravnavalo oddelke sporne odločbe, ki so posebej namenjeni preglednosti trga. V zvezi s tem je zlasti v točkah 289, 290 in 294 izpodbijane sodbe navedlo:
„289
Glede oddelka o preglednosti je treba najprej opozoriti, da vsebuje le tri uvodne izjave, čeprav je preglednost v obravnavani zadevi v skladu s [sporno] odločbo in še bolj s stališčem, ki ga zagovarja Komisija v svojih vlogah pred Sodiščem prve stopnje, glavni, celo edini razlog za trditev, da na trgih posnete glasbe ni kolektivnega prevladujočega položaja. Poudariti je tudi treba, da ni ugotovljeno, da trg ni pregleden niti da ni dovolj pregleden, da bi omogočal tiho dogovarjanje. Kvečjemu je navedeno, na eni strani, v uvodni izjavi 111
in fine
, da potreba po izvajanju nadzora na ravni albuma, zlasti glede reklamnih popustov ‚lahko zmanjša preglednost na trgu in oteži tajne sporazume‘ in, na drugi strani, v uvodni izjavi 113
in fine
, da ‚Komisija ni našla dovolj elementov, da bi dokazala, da so velike diskografske hiše v preteklosti z nadzorom maloprodajnih cen ali prek stikov s trgovci na drobno lahko povečale preglednost na področju reklamnih popustov, kot je bilo navedeno za pet velikih držav članic‘. Očitno tako nejasne in nenatančne trditve, zlasti glede reklamnih popustov okoliščin, v katerih se lahko uporabljajo, njihove stopnje nepreglednosti, njihov obseg ali njihov vpliv na preglednost cen ne morejo v pravno zadostni meri dokazati trditve, da trg ni dovolj pregleden, da bi omogočal kolektivni prevladujoči položaj.
Dalje, zdi se, da razen dveh odlomkov, navedenih zgoraj, vsi dejavniki, navedeni v uvodnih izjavah od 111 do 113 [sporne] odločbe, ki nikakor ne dokazujejo nepreglednost trga, dokazujejo prav njegovo preglednost.
[…]
Iz navedenega izhaja, da se je Komisija v oddelku [sporne] odločbe, namenjenem preizkusu preglednosti, poleg tega, da ni ugotovila, da trg ni bil pregleden ali dovolj pregleden, da bi omogočil kolektivni prevladujoči položaj, sklicevala samo na dejavnike, ki bi lahko ustvarili veliko preglednost trga in omogočili nadzor spoštovanja dogovorov, z izjemo manj pomembne in neutemeljene trditve, da bi lahko reklamni popusti zmanjšali preglednost in otežili tihe sporazume. Zato je treba ugotoviti, da ta oddelek kot tak očitno ne more v pravno zadostni meri dokazati trditev, da trg ni dovolj pregleden.“
Sodišče prve stopnje je nato preučevalo razlogovanje v sporni odločbi glede morebitne „skupne politike cen“ med velikimi in je to analiziralo v točkah od 295 do 324 izpodbijane sodbe ter pri tem iskalo pokazatelje, ki bi lahko pojasnili zatrjevano nezadostnost preglednosti na zadevnih trgih. V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje zlasti ugotovilo:
„315
Tako se zdi, da je edini element nepreglednosti, naveden v [sporni] odločbi trditev v uvodni izjavi 80 (in v drugih uvodnih izjavah, ki se nanašajo na druge velike države), da ‚so reklamni popusti manj pregledni kot običajni popusti in da njihov nadzor zahteva tudi natančno spremljanje nihanj te vrste popustov na maloprodajnem trgu‘.
[…]
Prav tako je treba opozoriti, da iz [sporne] odločbe ne izhaja, da je trg nepregleden niti da ni dovolj pregleden, da bi omogočal usklajevanje cen, temveč kvečjemu, da naj bi bili reklamni popusti manj pregledni, čeprav v [sporni] odločbi ni naveden nikakršen podatek o njihovi naravi, okoliščinah, v katerih so bili odobreni, ali njihovem konkretnem vplivu na neto cene in njihovem vplivu na preglednost cen.
Poleg tega je treba opozoriti, kot je bilo navedeno zgoraj, da je Komisija v [sporni] odločbi opozorila na več elementov in dejavnikov, ki spodbujajo preglednost trga in omogočajo nadzor spoštovanja tajnega sporazuma.
Iz tega izhaja, da trditve o reklamnih popustih v oddelku [sporne] odločbe, namenjene preizkusu usklajevanja cen v velikih državah, ker so nenatančne, neutemeljene in celo izpodbite z drugimi stališči, ki izhajajo iz [sporne] odločbe, ne morejo dokazati nepreglednosti trga niti nepreglednosti reklamnih popustov. Te trditve so poleg tega omejene na navajanje, da naj bi bili reklamni popusti manj pregledni od običajnih popustov, vendar ne pojasnijo, zakaj naj bi bili upoštevni za preglednost trga, in ne omogočajo razumeti, kako naj bi sami nadomestili druge dejavnike preglednosti trgov, opredeljene v [sporni] odločbi, in tako odpravili preglednost, ki je potrebna za obstoj kolektivnega prevladujočega položaja.
[…]
Iz tega izhaja, da oddelek v zvezi z majhnimi državami ne vsebuje obrazložitve glede ugotovitve, da trg ni pregleden zaradi reklamnih popustov. V vsakem primeru, obstoječe razmere v majhnih državah niso veljavna obrazložitev ugotovitve v zvezi s stopnjo preglednosti trgov velikih držav.
Iz vsega navedenega izhaja, da je očitek o nezadostni obrazložitvi trditve v zvezi s preglednostjo trga utemeljen, kar samo po sebi upravičuje razglasitev ničnosti [sporne] odločbe.“
Točka 411 izpodbijane sodbe vsebuje besedilo:
„Komisija v odgovoru na tožbo res navaja, da je preučila popuste drugih velikih, ker pa te številke niso mogle biti razkrite strankam koncentracije, jih je bilo nemogoče vključiti v [sporno] odločbo. Tej trditvi ni mogoče pritrditi.“
V točki 530 izpodbijane sodbe vsebuje besedilo:
„Iz uvodne izjave 157 in zlasti njenega zadnjega stavka [sporne] odločbe izhaja, da sklep Komisije, da koncentracija ne prinaša dovolj velike spremembe, da bi omogočila verjetni nastanek kolektivnega prevladujočega položaja, temelji izrecno na pogojih, ki se nanašajo na preglednost trga in povračilne ukrepe.“
— Trditve strank
Pritožnici v glavnem menita, da sistem Skupnosti za nadzor koncentracij in še posebej člen 10(6) Uredbe preprečujeta Sodišču prve stopnje, da bi odločbo o odobritvi take koncentracije razglasilo za nično zaradi nezadostne obrazložitve.
Podredno, pritožnici navajata, da je Sodišče prve stopnje uporabilo prekomeren standard obrazložitve, ki ni v skladu z ustaljeno sodno prakso in ne upošteva posebnega okvira in značilnosti postopka nadzora koncentracij. Na eni strani naj bi se Sodišče prve stopnje zmotilo, ko je Komisiji naložilo, naj pojasni razlike v primerjavi z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Na drugi strani naj bi se Sodišče prve stopnje pri preizkusu obrazložitve sporne odločbe zmotilo, ker ni upoštevalo posebnega okvira odločbe o odobritvi koncentracije. Pritožnici v zvezi s tem navajata več trditev. Prvič, menita, da je treba glede obrazložitve o odobritvi koncentracije postaviti manjše zahteve kot glede odločbe o prepovedi take operacije. Drugič, Sodišče prve stopnje naj bi ravnalo napačno, ker ni preučilo obrazložitve sporne odločbe z vidika dobro obveščenega strokovnjaka sektorja. Tretjič, kratko obdobje med pošiljanjem obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in sprejetjem odločbe o odobritvi koncentracije zahteva določeno stopnjo pazljivosti pri nadzoru obrazložitve take odločbe. Četrtič, dejstvo, da sta pritožnici upravičeni izvesti priglašeno koncentracijo, bi moralo preprečiti razglasitev ničnosti odločb o odobritvi koncentracije zaradi nezadostne obrazložitve. Petič, Sodišče prve stopnje naj bi v točki 411 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo, ker je od Komisije zahtevalo, da objavi podrobne podatke o cenah in popustih ob upoštevanju njihove zaupnosti in občutljivosti.
V vsakem primeru, v nasprotju s presojo, ki jo je izvedlo Sodišče prve stopnje, je po mnenju pritožnic v skladu z ustaljeno sodno prakso sporna odločba ustrezno obrazložena, ker je omogočila Impali preveritev razlogov, s katerimi je bila utemeljena ta odločba, in Sodišču prve stopnje izvedbo sodnega nadzora. Pritožnici v zvezi s tem zlasti navajata, da je ugotovitev Sodišča prve stopnje, da odločba ni bila dovolj obrazložena, težko skladna z njegovo presojo, da navedena odločba vsebuje očitne napake pri presoji.
Nazadnje, pritožnici menita, da je Sodišče prve stopnje pri preizkusu obrazložitve sporne odločbe uporabilo napačen dokazni standard, da ni upoštevalo pravilnega obsega sodnega nadzora in da je uporabilo napačno merilo v zvezi s preglednostjo.
Brez poseganja v splošen ugovor nedopustnosti Impala meni, prvič, da pritožnici ne moreta kot splošno pravilo postaviti klavzule o izjemi, ki je člen 10(6) Uredbe. Drugič, Impala meni, da pritožnici napačno zatrjujeta, da se člen 253 ES uporabi glede na to, ali je odločba o predlagani koncentraciji negativna ali pozitivna. Tretjič, Impala meni, da je zahtevana stopnja obrazložitve odvisna od konteksta in pravnega okvira, v katerem je določen akt sprejet. Povsem skladno s tem načelom naj bi bilo, da so zahteve glede obrazložitve prilagojene vrsti obravnavane zadeve. Vendar naj bi šlo v obravnavanem primeru za zadevo, v kateri je bil uveden formalni postopek, kar je povzročilo resno nasprotovanje tretje stranke in izdajo obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Impala glede podredno predstavljene trditve pritožnic o standardu obrazložitve, ki ga je uporabilo Sodišče prve stopnje, meni, da se je Sodišče prve stopnje omejilo na navajanje posameznih delov obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, da bi poudarilo nezadostno obrazložitev sporne odločbe in njena glavna neskladja, ter utemelji svojo ugotovitev o tej nezadostnosti obrazložitve s trditvami, navedenimi v sporni odločbi sami, in ne tako, da bi jih primerjalo s trditvami v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. Na drugi strani Impala meni, da je Sodišče prve stopnje upoštevalo okvir postopka nadzora koncentracij.
Poleg tega naj iz dejstva, da je Sodišče prve stopnje lahko izvedlo obširen preizkus sporne odločbe, ne bi izhajalo, da je bila ta dovolj obrazložena. Impala meni, da je očitno, da Sodišče prve stopnje ni moglo razumeti zlasti tega, zakaj je Komisija, čeprav je bil na podlagi dokazov razviden obstoj potrebne preglednosti, ki podpira ugotovitev o obstoju kolektivnega prevladujočega položaja, sklenila, da dokazi o preglednosti niso bili zadostni, ker so bili reklamni popusti manj pregledni kot drugi popusti. Impala meni, da resnični razlogi izpodbijane odločbe ostajajo nepoznani.
Impala glede trditev pritožnic, povzetih v točki 161 te sodbe, navaja, da so stališča Sodišča prve stopnje o nekaterih vidikih obrazložitve sporne odločbe utemeljena s poglobljenim preizkusom analize, ki jo je izvedla Komisija, zlasti pa z notranjimi nedoslednostmi same sporne odločbe.
— Presoja Sodišča
Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, mora biti obrazložitev, ki se zahteva v členu 253 ES, prilagojena vrsti obravnavanega akta ter mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt izdala, tako da se lahko stranke seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko pristojno sodišče izvede nadzor. Zahtevo po obrazložitvi je treba presojati glede na okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino zadevnega akta, lastnosti podanih razlogov in interes za pojasnitev, ki ga imajo lahko naslovniki akta ali druge osebe, ki jih ta neposredno in posamično zadeva. Ni treba, da se v obrazložitvi podrobno navedejo vse upoštevne dejanske in pravne okoliščine, ker se vprašanje, ali obrazložitev izpolnjuje zahteve iz člena 253 ES, nanaša ne le na besedilo tega člena, ampak tudi na njegov okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (glej zlasti sodbe z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija proti Sytraval in Brink’s France,
C-367/95 P, Recueil, str. I-1719
, točka 63; z dne 22. junija 2004 v zadevi Portugalska proti Komisiji,
C-42/01, ZOdl., str. I-6079
, točka 66, in z dne 15. aprila 2008 v zadevi Nuova Agricast, C-390/06, ZOdl., str. I-2577, točka 79).
Vendar avtorju takega akta ni treba sprejeti stališča o podatkih, ki so očitno drugotnega pomena, oziroma predpostaviti morebitnih ugovorov (sodba z dne 25. oktobra 2005 v združenih zadevah Nemčija in Danska proti Komisiji, imenovana „Feta“,
C-465/02 in C-466/02, ZOdl., str. I-9115
, točka 106). Poleg tega mora biti stopnja natančnosti obrazložitve sorazmerna z dejanskimi možnostmi in s tehničnimi pogoji ali z rokom, v katerem mora biti sprejeta (glej sodbi z dne 1. decembra 1965 v zadevi Schwarze,
16/65, Recueil, str. 1081
,
in
, in z dne 14. februarja 1990 v zadevi Delacre in drugi proti Komisiji,
C-350/88, Recueil, str. I-395
, točka 16). Zato Komisija ne krši obveznosti obrazložitve, če pri izvrševanju svoje pristojnosti na področju nadzora koncentracij v odločbi ne razloži natančno presoje določenega števila vidikov koncentracije, ki se ji zdijo očitno neupoštevni, nepomembni ali popolnoma drugotnega pomena za presojo koncentracije (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Sytraval in Brink’s France, točka 64). Taka zahteva je namreč težko skladna z zahtevo po hitrosti in kratkimi procesnimi roki, ki so naloženi Komisiji pri izvrševanju njene pristojnosti na področju nadzora koncentracij in ki so del posebnih okoliščin postopka nadzora koncentracij.
Iz tega izhaja, da je takrat, kadar Komisija razglasi koncentracijo, združljivo s skupnim trgom na podlagi člena 8(2) Uredbe, zahteva po obrazložitvi izpolnjena, če so v tej odločbi jasno navedeni razlogi, zakaj Komisija meni, da zadevna koncentracija, morda po spremembah, ki so jih uvedla zadevna podjetja, ne ustvarja ali krepi prevladujočega položaja, ki lahko povzroči resno oviro za učinkovito konkurenco na skupnem trgu ali njegovem znatnem delu.
Čeprav je res, da Komisiji v obrazložitvi odločb, sprejetih na podlagi uredbe, ni treba sprejeti stališča glede vseh elementov in trditev, na katere se sklicuje, vključno s tistimi, ki so povsem drugotnega pomena za presojo, še vedno ostaja dejstvo, da mora navesti dejstva in pravne ugotovitve, ki so bistvene v strukturi odločbe. Poleg tega mora biti obrazložitev logična in zlasti ne sme vsebovati notranjih protislovij (glej v tem smislu po analogiji sodbe z dne 18. maja 1962 v zadevi Geitling in drugi proti Visoki oblasti,
13/60, Recueil, str. 165
,
; z dne 15. julija 1970 v zadevi ACF Chemiefarma proti Komisiji,
41/69, Recueil, str. 661
, točka 78; z dne 7. julija 1981 v zadevi Rewe-Handelsgesellschaft Nord in Rewe-Markt Steffen,
158/80, Recueil, str. 1805
, točka 26, in z dne 17. maja 1988 v zadevi Arendt proti Parlamentu,
28/87, Recueil, str. 2633
, točki 7 in 8).
Glede na ta načela je treba preizkusiti očitke pritožnic v okviru šestega pritožbenega razloga.
Pritožnici primarno navajata, da odločba Komisije o odobritvi koncentracije ne more biti razglašena za nično zaradi nezadostne obrazložitve. V zvezi s tem se opirata zlasti na člen 10(6) Uredbe.
Iz točke 49 te sodbe izhaja, da ta določba zagotavlja pravno varnost v primeru, če Komisija izjemoma ne bi sprejela odločbe v predpisanem roku. Tako bi bila zadevna podjetja prosta pri izvršitvi koncentracije, saj je prišlo do tihe odobritve.
Kot poudarja Impala, utemeljitev pritožnic, ki temelji na členu 10(6) Uredbe, kaže na to, da odločb o odobritvi koncentracije sploh ni treba obrazložiti, saj jih ni mogoče izpodbijati zaradi neobstoja obrazložitve.
Vendar je treba opozoriti, da je nezadostnost obrazložitve, ki pomeni kršitev člena 253 ES, bistvena kršitev postopka v smislu člena 230 ES in je zato razlog, na katerega lahko oziroma mora paziti sodišče Skupnosti po uradni dolžnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 20. februarja 1997 v zadevi Komisija proti Daffix,
C-166/95 P, Recueil, str. I-983
, točka 24). Poleg tega, kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, je treba besedilo sekundarnega prava Skupnosti razlagati kolikor je le mogoče v smeri njegove skladnosti z določbami Pogodbe ES in s splošnimi načeli prava Skupnosti (sodba z dne 4. oktobra 2007 v zadevi Schutzverband der Spirituosen-Industrie,
C-457/05, ZOdl., str. I-8075
, točka 22 in navedena sodna praksa). Iz tega izhaja, da je treba člen 10(6) Uredbe razlagati in uporabljati glede na člena 230 ES in 253 ES.
Zato, kot izhaja iz točke 49 te sodbe, je navedeni člen 10(6) izjema od splošne sistematike Uredbe, ki izhaja zlasti iz členov 6(1) in 8(1) in na podlagi katere Komisija izrecno odloči o koncentracijah, ki so ji priglašene, in to ne glede na to, ali gre za pozitivno ali negativno odločbo. Zato člen 10(6) Uredbe ne more biti podlaga za splošno domnevo o združljivosti koncentracij s skupnim trgom, poleg tega pa niti ne more biti podlaga za izjemo glede možnosti izpodbijanja zakonitosti odločbe o odobritvi te koncentracije zaradi kršitve obveznosti obrazložitve. Legitimna potreba po pravni varnosti v izjemnih okoliščinah, ki je izražena v navedeni določbi, nazadnje ne more izključiti odločb o koncentracijah v celoti ali delno iz nadzora sodišča Skupnosti.
Trditve pritožnic glede člena 10(6) Uredbe je zato treba zavrniti.
Podredno, pritožnici zlasti navajata, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo ustaljene sodne prakse sodišč Skupnosti o zahtevah po obrazložitvi, ker je sporna odločba Impali omogočila preveritev obrazložitev zadevne odobritve, Sodišču prve stopnje pa izvedbo sodnega nadzora.
V zvezi s tem, kot izhaja iz točke 166 te sodbe, mora v skladu z ustaljeno sodno prakso obrazložitev, ki se zahteva v členu 253 ES, omogočiti strankam, da se seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa, in pristojnemu sodišču, da izvede nadzor, to zahtevo po obrazložitvi pa je treba presojati na podlagi narave zadevnega akta in konteksta, v katerem je bil sprejet (glej zlasti sodbe z dne 7. aprila 1987 v zadevi Sisma proti Komisiji,
32/86, Recueil, str. 1645
, točka 8; z dne 4. junija 1992 v zadevi Consorgan proti Komisiji,
C-181/90, Recueil, str. I-3557
, točka 14; z dne 15. aprila 1997 v zadevi Irish Farmers Association in drugi,
C-22/94, Recueil, str. I-1809
, točke od 39 do 41; z dne 19. septembra 2002 v zadevi Španija proti Komisiji,
C-114/00, Recueil, str. I-7657
, točki 62 in 63, in z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Krupp Hoesch proti Komisiji,
C-195/99 P, Recueil, str. I-10937
, točka 110, ter zgoraj navedeno sodbo Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 372).
Res je, da se v obravnavani zadevi določeno nesorazmerje med dokazi, ki govorijo v prid zadostni preglednosti in vplivom reklamnih popustov, ki ne potrjujejo take preglednosti, lahko zdi obžalovanja vredno. Vendar, ob upoštevanju, prvič, okoliščin, v katerih je bila sprejeta sporna odločba in ki jih opredeljuje zlasti kratko obdobje med pisnim odgovorom na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in zaslišanjem pred Komisijo na eni strani in koncem formalnega postopka na drugi strani ter, drugič, zahtev sodne prakse, navedenih v točkah od 166 do 169 te sodbe, zlasti v točkah 166 in 167, Sodišče prve stopnje, ne da bi napačno uporabilo pravo, ni moglo zavzeti stališča, da Komisija v obravnavani zadevi ni izpolnila obveznosti zadostne obrazložitve sporne odločbe (glej po analogiji sodbi z dne 28. oktobra 1981 v združenih zadevah Krupp Stahl proti Komisiji,
275/80 in 24/81, Recueil, str. 2489
, točka 13, in z dne 13. marca 1985 v združenih zadevah Nizozemska in Leeuwarder Papierwarenfabriek proti Komisiji,
296/82 in 318/82, Recueil, str. 809
, točka 21).
Prvič, iz sporne odločbe namreč izhaja razlogovanje Komisije, tako da je bilo mogoče pozneje pred pristojnim sodiščem izpodbijati njeno zakonitost, kot je to storila Impala. V zvezi s tem bi bilo pretirano zahtevati, kot je to storilo Sodišče prve stopnje v točki 289 izpodbijane sodbe, podroben opis vsakega od vidikov, na katerih temelji sporna odločba, kot je narava reklamnih popustov, okoliščine, v katerih jih je bilo mogoče uporabiti, stopnja njihove preglednosti, njihov obseg ali njihov posebni vpliv na cene (glej v tem smislu po analogiji sodbo z dne 16. novembra 2000 v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji,
C-286/98 P, Recueil, str. I-9925
, točke od 59 do 61, in sodbo z dne 1. julija 2008 v združenih zadevah Chronopost in La Poste proti UFEX in drugi, C-341/06 P in C-342/06 P, ZOdl., str. I-4777, točka 108). To velja še toliko bolj, ker je bila Impala, kot izhaja zlasti iz točk 7 in 10 izpodbijane sodbe, močno vpletena v formalni postopek (glej po analogiji sodbi z dne 25. oktobra 2001 v zadevi Italija proti Svetu,
C-120/99, Recueil, str. I-7997
, točka 29, in z dne 9. septembra 2004 v zadevi Španija proti Komisiji,
C-304/01, ZOdl., str. I-7655
, točka 50), in ker je bilo poleg tega mogoče pred Sodiščem prve stopnje izpodbijati zakonitost vsebinske presoje Komisije, ki izhaja iz sporne odločbe.
Drugič, kot izhaja zlasti iz točk 275, 289 in 530 izpodbijane sodbe, je bilo Sodišče prve stopnje seznanjeno z razlogi, zakaj se je Komisija odločila, da bo odobrila zadevno koncentracijo. Več točk njegove sodbe je namenjeno analizi utemeljenosti teh razlogov. Vendar je treba v zvezi s tem opozoriti, da je obveznost obrazložitve odločb procesna zahteva, ki jo je treba razlikovati od vprašanja utemeljenosti obrazložitve, pri kateri gre za vsebinsko zakonitost spornega akta (glej sodbo z dne 7. marca 2002 v zadevi Italija proti Komisiji,
C-310/99, Recueil, str. I-2289
, točka 48, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Sytraval, točka 67). Obrazložitev odločbe namreč pomeni, da je treba izrecno navesti razloge, na katerih temelji ta odločba. Če so ti razlogi napačni, to vpliva na vsebinsko zakonitost odločbe, in ne na njeno obrazložitev, ki je lahko zadostna, čeprav navaja napačne razloge. Zato ni mogoče trditi, da Sodišče prve stopnje ni moglo izvršiti sodnega nadzora (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Chronopost in La Poste proti UFEX in drugi, točka 112).
Zato je treba šestemu pritožbenemu razlogu, ki ga navajata pritožnici, ugoditi, ne da bi bilo treba odločiti o očitkih, navedenih v točkah 158, 159 in 161 te sodbe.
Glede na vse ugotovitve je treba ugotoviti, da je ta pritožba utemeljena.
Domnevna nasprotna pritožba
Odgovor na pritožbo Komisije vključuje ločeni del, ki obsega „dodatna stališča“ o „bistvenih razlogih“ sporne odločbe. Komisija v njem navaja, da naj bi Sodišče prve stopnje v točkah 474 in 476 izpodbijane sodbe ugotovitve o povračilnih ukrepih napačno opredelilo kot bistveni razlog navedene odločbe. Komisija meni, da če bi se v tem postopku izkazalo, da glede ugotovitev iz sporne odločbe o neobstoju preglednosti trga pravo ni bilo napačno uporabljeno, bi bilo treba navedeno odločbo razglasiti za zakonito, neodvisno od dejstva, ali je bilo glede povračilnih ukrepov pravo uporabljeno napačno ali ne.
Impala je te trditve v odgovoru na pritožbo, ki ga je vložila Komisija, razlagala kot nasprotno pritožbo in je nanjo odgovorila z ločeno vlogo z dne 23. marca 2007, pri čemer se je sklicevala na člen 117(2) Poslovnika Sodišča. Nato je bilo strankam dovoljeno, da v zvezi s tem vlagajo dodatne vloge, med katerimi je bila zadnja v sodnem tajništvu Sodišča vložena 16. julija 2007, pri čemer ni bilo rešeno vprašanje, ali se je bila Impala upravičena sklicevati na navedeni člen 117(2).
Da se lahko trditev opredeli kot nasprotna pritožba, mora stranka, ki se nanjo sklicuje v skladu s členom 117(2), v njej zahtevati celotno ali delno razveljavitev izpodbijane sodbe zaradi razloga, ki ni naveden v pritožbi. Da bi se ugotovilo, ali gre v obravnavani zadevi za tak primer, je treba preučiti besedilo, namen in kontekst zadevnega dela odgovora na pritožbo, ki ga je vložila Komisija.
Vendar je v zvezi s tem treba poudariti, da Komisija v svojem odgovoru nikjer ne uporablja izraza „nasprotna pritožba“. Poleg tega je Komisija sama med postopkom, zlasti med obravnavo, jasno navedla, da s svojimi „dodatnimi stališči“ nima namena vložiti nasprotne pritožbe.
V teh okoliščinah je treba skleniti, da navedena stališča ne pomenijo nasprotne pritožbe. Zato v nasprotju s trditvami Impale v zvezi s tem ni treba sprejeti stališča.
Vrnitev zadeve v novo odločanje Sodišču prve stopnje
V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča, Sodišče razveljavi odločitev Sodišča prve stopnje, če je pritožba utemeljena. Če stanje postopka to dovoljuje, lahko samo dokončno odloči o zadevi ali pa jo vrne v razsojanje Sodišču prve stopnje.
Ker je Sodišče prve stopnje obravnavalo le dva od petih tožbenih razlogov, ki jih je navajala Impala v utemeljitev svoje tožbe, Sodišče meni, da stanje postopka ne dovoljuje, da bi samo dokončno odločilo o zadevi. Zato je treba zadevo vrniti Sodišču prve stopnje.
Ker je treba zadevo vrniti Sodišču prve stopnje, je odločitev o stroških tega pritožbenega postopka pridržana.

Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

1.
Sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 13. julija 2006 v zadevi Impala proti Komisiji (T-464/04) se razveljavi.

2.
Zadeva se vrne v odločanje Sodišču prve stopnje.

3.
Odločitev o stroških se pridrži.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.