CELEX: 62005CJ0372
Tagállami kötelezettségszegés
Katonai felszerelések vámmentes behozatala

Az Európai Közösségek Bizottsága keresetlevelével annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság
– mivel nem állapította meg és nem utalta át azon saját forrásokat, amelyeket az 1998. január 1‑je és 2002. december 31. közötti
időszakban a katonai eszközöknek a közösségi vámjogszabályok által elő nem írt vámmentes behozatala következtében nem szedett
be, valamint nem fizette meg azon késedelmi kamatot, amely azért vált felszámíthatóvá, mert a saját forrásokat nem bocsátotta
a Bizottság rendelkezésére – nem teljesítette az 1996. július 8‑i 1355/1996/Euratom, EK tanácsi rendelettel (HL L 175., 3. o.)
módosított, a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376/EGK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 1989. május
29‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 155., 1. o.; a továbbiakban: 1552/89 rendelet) 2. és 9–11. cikkéből, valamint
a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 2000. május 22‑i 1150/2000/EK,
Euratom tanácsi rendelet (HL L 130., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 169. o.) ugyanezen cikkeiből eredő
kötelezettségeit.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
A Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 1988. június 24‑i 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozat (HL L 185., 24. o.;
magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 176. o.), valamint az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló,
1994. október 31‑i 94/728/EK, Euratom tanácsi határozat (HL L 293., 9. o.) 2. cikkének (1) bekezdése előírja:
„A Közösségek költségvetésében saját forrásnak számít a következőkből származó bevétel:
[…]
b)      a közös vámtarifa szerinti vámok és egyéb vámok, amelyeket a harmadik országok tekintetében a közösségek intézményei már megállapítottak
vagy meg fognak állapítani, illetve az Európai Szén- és Acélközösséget létrehozó szerződés hatálya alá tartozó termékekre
kiszabott vámok;
[…]”
A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű
különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.; a továbbiakban: Közösségi Vámkódex) 20. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Vámtartozás keletkezésekor a jog szerint fizetendő vám az Európai Közösségek Vámtarifáján alapul.
[…]
(3)      Az Európai Közösségek Vámtarifája magában foglalja:
a)      a Kombinált Nómenklatúrát;
[…]
c)      a Kombinált Nómenklatúra által felölelt, az árura általában alkalmazható vámtételeket és egyéb teherelemeket, azaz:
–        a vámokat,
[…]
d)      az azokban a megállapodásokban szereplő preferenciális tarifális intézkedéseket, amelyeket a Közösség kötött bizonyos országokkal
vagy országcsoportokkal, és amelyek preferenciális elbánás nyújtásáról rendelkeznek;
e)      egyes országokra, országcsoportokra vagy területekre vonatkozóan a Közösség által egyoldalúan elfogadott preferenciális tarifális
intézkedéseket;
f)      egyes árukra felszámítható behozatali vámok alóli mentességről vagy kedvezményről rendelkező autonóm vámfelfüggesztő intézkedéseket;
g)      egyéb közösségi jogszabályok által megállapított egyéb tarifális intézkedéseket.
[…]”
A Közösségi Vámkódex 217. cikkének (1) bekezdése a következőképpen fogalmaz:
„A vámhatóságnak, amint rendelkezésére állnak a szükséges adatok, ki kell számítania minden egyes, vámtartozásból származó
behozatali vagy kiviteli vám összegét (a továbbiakban: »vámösszeg«), és be kell jegyeznie a könyvelési nyilvántartásba vagy
más ezzel egyenértékű adathordozóba (könyvelésbe vétel).
[…]”
A Közösségek saját forrásainak a Bizottság rendelkezésére bocsátása keretében az Európai Unió Tanácsa elfogadta az 1552/89
rendeletet, amelyet a jelen ügyben a szóban forgó időszakban 2000. május 30‑ig alkalmazni kellett. E rendeletet 2000. május
31‑i hatállyal felváltotta az 1150/2000 rendelet, amely egységes szerkezetbe foglalta az 1552/89 rendeletet, anélkül hogy
annak tartalmát módosította volna.
Az 1552/89 rendelet 2. cikke előírja:
„(1)      E rendelet alkalmazása érdekében, a Közösség [helyesen: a Közösségeknek] a 88/376/EGK, Euratom határozat 2. cikke (1) bekezdésének
a) és b) pontjában említett saját forrásokra való jogosultságát meg kell állapítani, amint a vámjogszabályok által előírt
feltételeknek eleget tesz [helyesen: amint a vámjogszabályok által előírt feltételek teljesülnek] a jogosultság számlákon
történő lekönyvelését és az adós értesítését illetően.
(1a)      Az (1) bekezdésben említett jogosultság időpontja a vámjogszabályok által előírt könyvelésbe vétel időpontja.
[…]”
E rendelet 9. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A 10. cikkben szabályozott eljárásnak megfelelően minden tagállam a saját forrásokat a Bizottság nevében az államkincstárnál
vagy az általuk [helyesen: általa] kijelölt testületnél megnyitott számlán írja jóvá.
E számla vezetése térítésmentes.”
A fent említett rendelet 10. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A 88/376/EGK, Euratom határozat 2. cikke (3) bekezdésének megfelelően a 10%‑os beszedési költségek levonása után e határozat
2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett saját források elszámolását legkésőbb azon hónapot követő második hónap
19. napját követő első munkanapon kell elvégezni, amelyben a jogosultságot a 2. cikknek megfelelően megállapították.
[…]”
Az 1552/89 rendelet 11. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A 9. cikk (1) bekezdésben említett számlára történő elszámolás késedelme esetén az érintett tagállamnak kamatot kell fizetnie,
amelynek mértéke a tagállam pénzpiacán az esedékességi időpontban a rövid távú közfinanszírozási műveletekre alkalmazandó
olyan kamatláb, amelyet két századponttal megemelnek. E százalékot 0,25 századponttal emelik a késedelem minden egyes hónapjára
nézve. A megemelt százalékot a késedelem teljes időtartamára alkalmazzák.”
Az 1150/2000 rendelet 22. cikke értelmében:
„Az 1552/89/EGK, Euratom rendelet hatályát veszti.
Az említett rendeletre történő hivatkozásokat az e rendeletre történő hivatkozásokként kell értelmezni, és a melléklet A. részében
megállapított megfelelési táblázatnak megfelelően kell olvasni.”
Így azon körülményt leszámítva, hogy az 1552/89 rendelet különösen a 88/376 határozatra, az 1150/2000 rendelet pedig különösen
a 94/728 határozatra utal, e két rendelet 2. és 9–11. cikke lényegében azonos.
Az 1150/2000 rendelet 10. cikkének (1) bekezdésében előírt 10%‑os mértéket az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről
szóló, 2000. szeptember 29‑i 2000/597/EK, Euratom tanácsi határozat (HL L 253., 42. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet,
3. kötet, 200. o.) 25%‑ra emelte.
A fent említett határozat indokolásának (1) pontja a következőképpen fogalmaz:
„Az Európai Tanács az 1999. március 24‑i és 25‑i berlini ülésén többek között arra a következtetésre jutott, hogy a Közösségek
saját forrásainak rendszere legyen igazságos, átlátható, költséghatékony, egyszerű, és alapuljon olyan követelményeken, amelyek
az egyes tagállamok hozzájárulási képességét legjobban figyelembe veszik.”
Az egyes fegyverekre és katonai felszerelésekre alkalmazandó behozatali vámok felfüggesztéséről szóló, 2003. január 21‑i 150/2003/EK
tanácsi rendelet (HL L 25., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 13. kötet, 15. o.), amelyet az EK 26. cikk alapján
fogadtak el, (5) preambulumbekezdésében a következőképpen fogalmaz:
„A tagországok hadititkainak védelme érdekében egyedi közigazgatási eljárások megállapítása szükséges a vámok felfüggesztéséhez
fűződő előny megadásához. A feltételek teljesítésének megfelelő biztosítékát nyújtaná azon tagállam illetékes hatóságának
a Vámkódex szerint vámnyilatkozatként is felhasználható nyilatkozata, amelynek hadereje a fegyvereket vagy katonai felszereléseket
kapja. A nyilatkozatot tanúsítvány formájában kell megadni. Szükséges meghatározni az ilyen tanúsítványok formáját, valamint
lehetővé kell tenni a nyilatkozatokra vonatkozóan adatfeldolgozási technikák alkalmazását.”
E rendelet 1. cikke előírja:
„Ez a rendelet szabályozza a tagállamok katonai védelmét ellátó hatóságok vagy azok nevében más által, harmadik országból
behozott egyes fegyverekre és katonai felszerelésekre vonatkozó önálló behozatali vámfelfüggesztés feltételeit.”
A fent említett rendelet 3. cikkének (2) bekezdése a következőképpen fogalmaz:
„Az (1) bekezdés ellenére hadititokra való tekintettel a tanúsítványt és a behozott árukat a tagállam által erre a célra kijelölt
más hatóságokhoz is be lehet nyújtani. Ilyen esetekben a tanúsítványt kiállító illetékes hatóságnak az ilyen behozatalokról
minden év január 31‑ig és július 31‑ig összesítést kell küldenie a tagállama vámhatóságainak. A jelentésnek a benyújtás hónapját
közvetlenül megelőző 6 hónapra kell vonatkoznia. Tartalmaznia kell a tanúsítványok számát, kiállításuk időpontját, a behozatal
időpontját és a tanúsítványokkal behozott termékek összértékét, valamint bruttó tömegét.”
A 8. cikkének megfelelően a 150/2003 rendeletet 2003. január 1‑jétől kell alkalmazni.

A pert megelőző eljárás
A 2001. december 20‑i levelében a Bizottság közölte a Németországi Szövetségi Köztársasággal, hogy az 1998 óta a katonai felszerelések
behozatalára alkalmazott vámmentesség a Közösség saját forrásaiban bekövetkező veszteséghez vezetett. A Bizottság felszólította
e tagállamot arra, hogy állapítsa meg az 1998‑as költségvetési évtől be nem fizetett összegeket, illetve hogy a fent említett
összegeket 2002. március 31‑ig bocsássa a rendelkezésére. A Bizottság továbbá közölte a német hatóságokkal, hogy az 1150/2000
rendelet 11. cikke alapján ez utóbbi határidőtől kezdve késedelmi kamat jár.
A 2002. március 13‑án és május 6‑án kelt válaszaiban a Németországi Szövetségi Köztársaság úgy ítélte meg, hogy az EK 296. cikk
(1) bekezdésének b) pontja alapján megalapozottan tér el a közös vámtarifa alkalmazásától, amennyiben a behozatal kizárólag
katonai célokat szolgáló felszerelésekre vonatkozik, és célja az alapvető biztonsági érdekeinek védelme.
A 2003. március 24‑i levelében a Bizottság megismételte eredeti kérelmét, amely a 2003. január 1‑jét megelőző behozatalokra
vonatkozott, mivel az e dátumot követő időszakra a 150/2003 rendeletet kellett alkalmazni.
A 2003. május 12‑i válaszában a Németországi Szövetségi Köztársaság fenntartotta álláspontját a szóban forgó saját források
összegeinek rendelkezésre bocsátását illetően.
2003. október 17‑én a Bizottság felszólító levelet küldött a Németországi Szövetségi Köztársaságnak.
A 2004. január 19‑i válaszában a Németországi Szövetség Köztársaság fenntartotta álláspontját.
A Bizottság, miután megkapta a Németországi Szövetség Köztársaság válaszát, 2004. október 18‑án indokolással ellátott véleményt
bocsátott ki, amelyben felhívta e tagállamot, hogy a kézhezvételtől számított két hónapon belül tegye meg a véleményben foglaltak
teljesítéséhez szükséges intézkedéseket. A fent említett tagállam 2004. december 16‑án adott válaszában fenntartotta álláspontját.
Mivel egyébként a Németországi Szövetségi Köztársaság jogfenntartással megfizetett 10 803 000 eurót, oly módon, hogy az összeget
nem osztotta fel a behozatalok és a különböző időszakok szerint, a Bizottság – tekintettel arra, hogy e felosztáshoz nem rendelkezett
elegendő információval – 2004. december 16‑i levelében felszólította e tagállamot, hogy az maga végezze el az összegek felosztását
a késedelmi kamat kiszámítása céljából. A 2005. február 22‑i válaszában a fent említett tagállam elutasította az ilyen információk
átadását, arra hivatkozva, hogy ez utóbbiak titkosak.
Figyelemmel a Németországi Szövetségi Köztársaság által ily módon nyújtott információkra, a Bizottság, mivel úgy ítélte meg,
hogy e tagállam nem tett eleget az indokolással ellátott véleményben foglaltaknak, benyújtotta a jelen keresetet.
A Bíróság elnöke 2006. február 23‑i, illetve 2006. május 4‑i végzésével engedélyezte a Dán Királyság, a Görög Köztársaság
és a Finn Köztársaság beavatkozását a Németországi Szövetségi Köztársaság kérelmeinek támogatása végett.

A keresetről

Az elfogadhatóságról
A Németországi Szövetségi Köztársaság először is arra alapított elfogadhatatlansági kifogást emel, hogy a kereset alaki hibában
szenved, mivel tévesen választották meg a jogorvoslati eljárást. E tagállam kifejti, mivel az EK 296. cikkre hivatkozott annak
indokolása végett, hogy nem fizette meg a katonai eszközök vitatott behozatalához kapcsolódó vámot, a Bizottság nem volt jogosult
az EK 226. cikk alapján benyújtani a jelen keresetet, hanem az EK 298. cikk második bekezdésében előírt speciális eljárást
kellett volna alkalmaznia.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a jelen keresettel a Bizottság célja az 1552/89 rendelet, illetve az 1150/2000 rendelet
2. és 9–11. cikke tekintetében fennálló kötelezettségszegés megállapítása. Az EK 298. cikke csak abban az esetben alkalmazható,
ha a Bizottság arra hivatkozik, hogy az EK 296. és EK 297. cikkben megállapított hatáskörrel való visszaélés történt.
Következésképpen az első elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.
A Németországi Szövetségi Köztársaság másodszor arra hivatkozik, hogy a jelen kereset elfogadhatatlan, mivel a Bizottság – magának
a keresetnek a jellegéből következően – nem volt képes bizonyítani az EK‑Szerződés megsértését. Ugyanis mivel e tagállam nem
volt köteles a Bizottság által kért információk szolgáltatására, a Bizottság nem rendelkezett a vitatott behozatalokra vonatkozó
elegendő adattal, amely lehetővé tette volna számára a Szerződés tekintetében fennálló kötelezettségszegés bizonyítását.
A Németországi Szövetségi Köztársaság harmadszor arra hivatkozik, hogy jogosan nem adta át a Bizottság által kért információkat,
és hogy a különösen az információk átadásának elmaradására alapított kereset ennélfogva e tekintetben szintén elfogadhatatlan.
A Németországi Szövetségi Köztársaság által felhozott második és harmadik elfogadhatatlansági kifogást illetően meg kell állapítani,
hogy azok egyrészt a Bizottságra háruló bizonyítási teherre, másrészt pedig az EK 296. cikk alkalmazhatóságára és hatályára
vonatkoznak. Inkább érintik tehát a Bizottság keresetének megalapozottságát, mint annak formáját vagy szabályszerűségét.
Következésképpen a második és harmadik elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.
Ilyen körülmények között a Bizottság keresetét elfogadhatónak kell nyilvánítani.

Az ügy érdeméről
A felek érvei
A Bizottság hangsúlyozza, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság tévesen hivatkozik az EK 296. cikkre a vámfizetés megtagadásának
alátámasztására, mivel annak beszedése nem fenyegeti e tagállam alapvető biztonsági érdekeit.
A Bizottság tévesnek ítéli a Németországi Szövetségi Köztársaság által annak alátámasztásra előadott érvelést, hogy a katonai
felszerelések behozatalára, illetve ennélfogva az e tagállam biztonságára vonatkozó információkat nem lehetett a Bizottság
részére átadni, és hogy következésképpen a szóban forgó vámot nem kellett a részére megfizetni.
A Bizottság úgy véli, hogy az eltérést vagy kivételt megállapító intézkedéseket, mint amilyen az EK 296. cikk is, megszorítóan
kell értelmezni. Ily módon az e cikket alkalmazni kívánó érintett tagállamnak kellene bizonyítania, hogy az e cikkben előírt
minden feltételt teljesít, amikor a Közösségi Vámkódex 20. cikkétől el kíván térni, amelyben az EK 26. cikk alapján megállapított
vámok beszedésének általános elve szerepel.
A Bizottság úgy véli, hogy önmagában az a körülmény, hogy bizonyos termékek szerepelnek az 1958. április 15‑i 255/58 tanácsi
határozatban megállapított azon listán, amely meghatározza azon termékek körét, amelyekre az EK 296. cikk (1) bekezdésének
b) pontja alkalmazható, önmagában nem elégséges e rendelkezés alkalmazásához, amely feltételezi, hogy a benne foglalt összes
feltétel teljesül.
A Bizottság álláspontja szerint a Németországi Szövetségi Köztársaság feladata következtetésképpen annak konkrét és részletes
bizonyítása, hogy a jelen ügyben szóban forgó behozatali vám beszedése fenyegeti e tagállam alapvető biztonsági érdekeit.
E tekintetben e tagállam általános nyilatkozatai, amelyek szerint a védelmi képesség biztonságpolitikájának alapvető elemét
képezi, valamint az a tény, hogy a védelmi politikájához elengedhetetlen nemzetközi együttműködést jelentősen akadályozná
a szóban forgó eszközök utáni vámfizetési kötelezettség, nem minősülnek ilyen bizonyítékoknak. Ugyanez vonatkozik azon érvre
is, miszerint a nemzetközi megállapodásokban szereplő titoktartási záradékok, illetve a hadititkok akadályát képezik a közösségi
vámjogszabályok alkalmazásának. Végül az a tény, hogy más tagállamok a katonai eszközök behozatala után vámot szednek be és
fizetnek meg, megerősíti, hogy ez teljes mértékben lehetséges az ilyen jellegű eszközök tekintetében.
A Bizottság úgy véli, hogy a közösségi vámeljárás működése biztosítja az információk bizalmas kezelését. Ezenkívül mivel a
fent említett eljárást a nemzeti tisztviselők hajtják végre, a Németországi Szövetségi Köztársaság biztosítani tudná alapvető
biztonsági érdekeit.
A Bizottság a Németországi Szövetségi Köztársaság által azon tény vonatkozásában kifejtett érvet illetően, hogy a hadászati
eszközök behozalának drágulása sértheti a védelmi képességét, úgy véli, hogy e tagállam egyetlen olyan konkrét adatot sem
szolgáltatott, amely bizonyítaná az ilyen sérelmet. Épp ellenkezőleg, az egyetlen kifizetés, amelyet 2004‑ben öt év tekintetében
fennálló vámtartozásának megfizetéseként teljesített, látszólag nem csökkentette a fent említett tagállam kiadásait a védelem
területén.
A Bizottság hangsúlyozza, elfogadhatatlan, hogy valamely tagállam mentesíti a vámfizetés alól a katonai felszerelések behozatalát,
hogy ezzel csökkentse a hadianyagokra fordított költségeket, mivel az a közösségi költségvetés szolidáris társfinanszírozására
vonatkozó kötelezettségek e tagállam általi megszegését bizonyítja.
A Bizottság e tekintetben hangsúlyozza, hogy a közösségi költségvetéshez való hozzájárulásuk tekintetében a tagállamok közötti
egyenlőtlenséghez vezet, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság nem szedi be szóban forgó vámot. Ugyanis az, hogy e vámot
nem szedik be, a közösségi hagyományos saját források csökkenését eredményezi, amely csak az úgynevezett „BNT”‑forrás (BNT = bruttó
nemzeti termék) növelésével ellensúlyozható, amely forrás a tagállamok között oszlik meg.
A Bizottság hangsúlyozza, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság azon érvelése, amely az általa a vámnyilatkozatban közölt
információk hozzáférhetővé tételével, illetve a vámellenőrzési eljárásokkal kapcsolatos félelmekre – amely eljárások révén
a közösségi intézmények katonai titkokat veszélyeztethetnek – vonatkozik, hatástalan.
A 150/2003 rendelet előírja, hogy a tagállamok értesítik a Bizottságot a katonai felszerelésekre vonatkozó megrendelések mennyiségéről.
Következésképpen meglepő lenne, ha a Közösségek saját forrásai vonatkozásában a Németországi Szövetségi Köztársaság magasabb
szintű biztonsági érdekekre hivatkozna, amelyek kizárják az e források beszedéséhez szükséges információk közlését.
Ezenkívül az ilyen álláspont a Bizottság véleménye szerint kevéssé egyeztethető össze azzal a ténnyel, hogy az interneten
bárki hozzáférhet például az e területen történt beszerzések összegére vonatkozó információkhoz. Az ilyen szabadon hozzáférhető
információk jóval részletesebbek a közös vámtarifa alá való besoroláshoz és a saját források beszedéséhez szükséges információknál.
A Bizottság megalapozatlannak ítéli a Németországi Szövetségi Köztársaság azon érvét, amely azon a tényen alapul, hogy a 150/2003
rendelet elfogadásához vezető tárgyalások, illetve az ugyanezen tagállammal szemben kezdeményezett kötelezettségszegés megállapítása
iránti eljárás 1984‑ben való felfüggesztése jogos bizalmat keltett olyan értelemben, hogy e tagállam ésszerűen számíthatott
arra, hogy már a rendelet előkészítésének éveiben is vámmentesen hozhat be bizonyos katonai felszereléseket.
Ugyanis a Bizottság kifejti, hogy a 150/2003 rendelet 2003. január 1‑jei hatállyal alkalmazandó, és hogy az elfogadására vonatkozó
viták során kijelentette, hogy a szóban forgó vám beszedése a múltra vonatkozóan kötelező, ily módon a rendelet elfogadásából
semmiféle jogos bizalmat nem lehet levezetni. Egyébként e rendelet az EK 26. cikken, nem pedig az EK 296. cikken alapul.
Továbbá a bizalomvédelem nem vezethető le valamely egyedi kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás 1984‑ben való felfüggesztéséből,
mivel a Bizottság az EK 226. cikk keretében széles diszkrecionális jogkörrel rendelkezik, amely lehetővé teszi számára, hogy
döntsön többek között a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás megindításának vagy lefolytatásának célszerűségéről.
A Németországi Szövetségi Köztársaság válaszában kifejti, hogy a jelen ügyben az EK 296. cikk (1) bekezdése b) pontjának alkalmazási
feltételei fennállnak. Úgy véli, hogy magából e rendelkezés szövegéből következik, hogy a Szerződés jelentős mérlegelési jogkörrel
kívánta felruházni a tagállamokat azon intézkedések vonatkozásában, amelyeket alapvető biztonsági érdekeik védelme céljából
hoznak meg, és amelyek azon termékekhez kapcsolódnak, amelyekre a fent említett EK 296. cikk (1) bekezdése b) pontjának rendelkezései
alkalmazandók. Ily módon az EK 296. cikk (1) bekezdésének b) pontja lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy kizárólag katonai
célokat szolgáló felszerelések behozatala esetén, amennyiben e behozatal célja az érintett tagállam vagy tagállamok alapvető
biztonsági érdekeinek védelme, eltérjenek az EK 26. cikktől és a Közösségi Vámkódextől.
A Németországi Szövetségi Köztársaság hozzáteszi, hogy nem köteles az összes katonai felszerelés behozatala után vám beszedésére,
ennélfogva az 1552/89 rendelet vagy az 1150/2000 rendelet 2. és 9–11. cikkének megsértése sem következhetett be. Ugyanis ilyenfajta
kötelezettség egyáltalán nem létezik, mivel egyrészt a közösségi jog nem ír elő korlátlan kötelezettséget vám beszedésére
a katonai felszerelések után, másrészt pedig a Németországi Szövetségi Köztársaságnak a biztonság területén fennálló alapvető
érdekeivel ellentétes az ilyen felszerelések behozatala utáni vám beszedése.
Egyébként az alperes úgy véli, hogy a Bizottság elesett azon jogától, hogy a katonai felszerelések behozatala tekintetében
nyújtott vámmentesség vonatkozásában kötelezettségszegés megállapítását kérje, mivel úgy tűnt, hogy 1984‑ben lezárta az e
kérdéssel kapcsolatban megindított kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást, hogy aztán ezt követően, jóllehet a
helyzet változatlan maradt, illetve figyelemmel a 150/2003 rendelettel kapcsolatos előkészítő munkálatokra, utólagosan ismételten
megindítsa az eljárást, hogy egy olyan magatartást szankcionáljon, amelyet addig elfogadtak vagy megtűrtek. A közösségi jog
ugyanis nem ismeri a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás „ideiglenes” felfüggesztésének mechanizmusát. A Németországi
Szövetségi Köztársaság szerint a Bizottságnak vagy folytatnia kellett volna, vagy le kellett volna zárnia a vele szemben indított
kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást, nem pedig tizenhét évre felfüggeszteni azt.
A Németországi Szövetségi Köztársaság hangsúlyozza, hogy a 150/2003 rendelet hatálybalépését megelőzően egyetlen különös eljárási
rendelkezés sem írta elő a hadászati eszközök behozatala utáni vám beszedését, illetve e beszedés ellenőrzését, ami azt bizonyítja,
hogy a szóban forgó vám beszedése tekintetében nem áll fenn közösségi kötelezettség.
E tagállam álláspontja szerint az a tény, hogy a hadászati eszközök behozatala után vámot szednek‑e be, vagy sem, befolyásolja
a fegyverek, lőszerek és hadianyagok kereskedelmét. Míg e vám beszedése szűkíti e kereskedelmet, következésképpen csökkenti
a hadsereg operatív erejét, és sérti e tagállamnak a védelmi eszközök beszerzéséhez fűződő cselekvési szabadságát, a fent
említett vám beszedésének elmaradása lehetővé teszi a kereskedelem kiterjesztését és az együttműködés megerősítését az EU 17. cikk
szerinti fegyverkezés terén.
A Németországi Szövetségi Köztársaság továbbá arra is hivatkozik, hogy a Bizottság eltúlzóan értelmezi az EK 296. cikk szerinti
„szükségesség” feltételét. Abból nem következik, hogy bizonyítani kell, hogy amennyiben a védelmi intézkedés meghozatalára
nem kerülne sor, az alapvető biztonsági érdekek súlyosan sérülnének. Elegendő, ha ez az intézkedés javítja a biztonsági helyzetet,
és nemzetvédelmi okokból egyszerűen szükségesnek minősül.
Továbbá a bizalmas kezelésre vonatkozó kötelezettség megakadályozza a Németországi Szövetségi Köztársaságot abban, hogy információkat
közöljön a Bizottsággal, e kötelezettség megsértése pedig veszélyeztetheti e tagállamnak az információbiztonság területén
fennálló érdekeit. Ezenkívül az EK 10. cikkben előírt együttműködési kötelezettség nem vonja maga után olyan aránytalan intézkedések
megvalósítását, mint valamely egyedi vámeljárás bevezetése.
Ugyanis a vámnyilatkozatban szereplő információk nyilvános kezelése súlyosan sértheti a tagállamok alapvető biztonsági érdekeit.
A Közösségi Vámkódexben előírt bizalmas kezelésre vonatkozó intézkedések nem felelnek meg azon biztonsági és bizalmassági
követelményeknek, amelyeket a tagállamok jogosultak támasztani, amennyiben a biztonságukat érintő információkról van szó.
A Németországi Szövetségi Köztársaság azt állítja, hogy az a tény, miszerint valamely tagállam az EK 296. cikk alapján mentesíti
a katonai felszereléseket a behozatali vám alól, nem szükségszerűen sérti a közösségi szolidaritás elvét. Nem egyeztethető
össze ezzel az elvvel, ha olyan tagállamokat, akik e területen nagyobb terheket viselnek, arra köteleznek, hogy nagyobb mértékben
járuljanak hozzá a közösségi költségvetés finanszírozásához.
A Németországi Szövetségi Köztársaság véleménye szerint a 150/2003 rendelet elfogadása megerősíti a tagállamok biztonsági
érdekei tiszteletben tartásának szükségességét, és arra vonatkozó jogukat, hogy a bizalmas kezelésre hivatkozzanak, amennyiben
ez szükséges.
A Németországi Szövetségi Köztársaság megjegyzi, hogy a 150/2003 rendelet alapján a harmadik országokból behozott egyes fegyverek
és katonai felszerelések utáni vám beszedése 2003. január 1‑jétől – e rendelet hatálybalépésének időpontjától – szintén kizárt.
Így ezen időponttól kezdődően a fent említett rendelet rendelkezései védik e tagállamnak a hadászati eszközök behozatalához
fűződő érdekeit. Márpedig a tagállamok alapvető biztonsági érdekei védelmének biztosításához ugyanúgy szükséges, hogy az e
behozatalok utáni vámot sem ezen időpont előtt, sem pedig ezen időpont után ne szedjék be. Ezenkívül az a körülmény, hogy
a Bizottság már 1998‑ban benyújtotta az egyes fegyverekre és katonai felszerelésekre alkalmazandó behozatali vámok ideiglenes
felfüggesztéséről szóló tanácsi rendelet (HL C 265., 9. o.) javaslatát, azt bizonyíthatja, hogy a Bizottság tisztában volt
azzal a ténnyel, hogy a fent hivatkozott érdekek védelméhez az szükséges, hogy a fent említett behozatalok utáni vámot ne
szedjék be.
E tagállam azt a következtetést vonja le, hogy e javaslattól kezdve, még ha e javaslat eredményeképpen a 150/2003 rendelet
csupán 2003‑ban született is meg, a tagállamok helyesen vélhették úgy, hogy a 255/58 határozattal megállapított listán szereplő,
„kizárólag katonai célokat szolgáló eszközök” behozatala utáni vám beszedése nem szükséges.
A Bíróság álláspontja
A Közösségi Vámkódex előírja a harmadik országokból behozott olyan katonai célokat szolgáló eszközök behozatala utáni vám
beszedését, mint amelyek a jelen ügy tárgyát képezik. A vitatott behozatalok időszakában, azaz 1998. január 1‑je és 2002.
december 31. között a közösségi vámjogszabályok egyetlen rendelkezése sem biztosított az ilyen típusú termékek behozatalának
külön vámmentességet. Ebből következően ezen időszakban szintén nem állt fenn kifejezett mentesítés az esedékes vámnak, illetve
az adott esetben azzal járó késedelmi kamatnak az illetékes hatóságok részére való megfizetése alól.
Egyébként a 150/2003 rendelet elfogadásából, amely 2003. január 1‑jével előírja az egyes fegyverekre és katonai felszerelésekre
alkalmazandó behozatali vám felfüggesztését, azt a következtetést lehet levonni, hogy a közösségi jogalkotó abból a feltételezésből
indult ki, hogy ezen időpont előtt létezett a fent említett vám megfizetésére irányuló kötelezettség.
Ezenkívül a Németországi Szövetségi Köztársaság egyetlen pillanatig sem tagadta a figyelembe vett időszakban megvalósult szóban
forgó behozatalok fennállását. A pert megelőző eljárás során egyébként saját források címén a szóban forgó behozatalokhoz
kapcsolódóan 10 803 000 euró összegű átutalást teljesített, anélkül hogy ezen összeget a behozatalok és a különböző időszakok
szerint felosztotta volna.
A Németországi Szövetségi Köztársaság a Közösségnek a szóban forgó saját forrásokra való jogosultsága vitatására szorítkozik,
azzal érvelve, hogy az EK 296. cikk értelmében a harmadik államokból behozott hadászati eszközök vámkötelezettsége súlyosan
sértené az alapvető biztonsági érdekeit.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint jóllehet a tagállamok feladata a saját belső és külső biztonságuk biztosítását
szolgáló intézkedések meghozatala, ebből nem következik, hogy az ilyen intézkedések teljes mértékben kívül esnek a közösségi
jog hatályán (lásd a C‑273/97. sz. Sirdar‑ügyben 1999. október 26‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7403. o.] 15. pontját és
a C‑285/98. sz. Kreil‑ügyben 2000. január 11‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑69. o.] 15. pontját). Ugyanis, amint azt a Bíróság
korábban megállapította, a Szerződés a közbiztonságot esetlegesen érintő esetekben alkalmazható kifejezett eltéréseket csak
az EK 30., az EK 39., az EK 46., az EK 58., az EK 64., az EK 296. és az EK 297. cikkben ír elő, amelyek kivételes és jól körülhatárolt
esetekre vonatkoznak. Ebből nem vonható le az a következtetés, hogy létezne olyan, a Szerződésben benne rejlő általános fenntartás,
amely minden közbiztonság érdekében elfogadott intézkedést kizár a közösségi jog hatálya alól. Az ilyen, a Szerződés rendelkezéseinek
meghatározott feltételein kívüli fenntartás létezésének elismerése a közösségi jog kötelező jellegét és egységes alkalmazását
veszélyeztetné (lásd a C‑186/01. sz. Dory‑ügyben 2003. március 11‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑2479. o.] 31. pontját és
az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ezenkívül az EK 296. cikkben és EK 297. cikkben előírt eltéréseket, ahogyan az az alapvető szabadságoktól való eltérésekre
vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlatból következik (lásd különösen a C‑503/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben
2006. január 31‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1097. o.] 45. pontját, a C‑490/04. sz., Bizottság kontra Németország ügyben
2007. július 18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑6095. o.] 86. pontját és a C‑141/07. sz., Bizottság kontra Németország ügyben
2008. szeptember 11‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑6935. o.] 50. pontját), megszorítóan kell értelmezni.
Ami különösen az EK 296. cikket illeti, meg kell állapítani, hogy jóllehet e cikk azokra az intézkedésekre vonatkozik, amelyeket
a tagállamok szükségesnek ítélhetnek alapvető biztonsági érdekeik védelméhez, illetve olyan információkra, amelyek nyilvánosságra
hozatalát ezen érdekekkel ellentétesnek tekintik, azt nem lehet olyan módon értelmezni, hogy a tagállamokra olyan hatáskört
ruház, amely alapján azok pusztán ezen érdekekre hivatkozva eltérhetnek a Szerződés rendelkezéseitől.
Egyébként a hozzáadottérték‑adó kapcsán a Bíróság a C‑414/97. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 1999. szeptember
16‑án hozott ítéletében (EBHT 1999., I‑5585. o.) megállapította a szóban forgó kötelezettségszegést, mivel a Spanyol Királyság
nem bizonyította, hogy a fegyverek, lőszerek és kizárólag katonai célokat szolgáló eszközök behozatalának és beszerzésének
a fent említett adó alóli mentességét, amely mentességet a spanyol jog írja elő, az EK 296. cikk (1) bekezdésének b) pontja
alapján e tagállam alapvető biztonsági érdekei védelmének szükségessége igazolja.
Következésképpen az EK 296. cikkben biztosított lehetőségre hivatkozó tagállam feladata annak bizonyítása, hogy alapvető biztonsági
érdekeinek védelme miatt az e cikkben előírt eltérés alkalmazása szükséges.
E megfontolások alapján nem fogadható el, hogy valamely tagállam a katonai eszközök abból fakadó drágulására hivatkozzon,
hogy a harmadik országból származó ilyen termékek behozatalára vámot vetnek ki, annak érdekében, hogy ezáltal – azon tagállamok
rovására, amelyek a maguk részéről beszedik és megfizetik az ilyen behozatalok utáni vámot – mentesülhessen a közösségi költségvetés
tekintetében fennálló pénzügyi szolidaritást előíró kötelezettségei alól.
Azon érv tekintetében, amely szerint a közösségi vámeljárások nem biztosítják a Németországi Szövetségi Köztársaság biztonságát,
tekintettel az exportáló államokkal kötött megállapodásokban foglalt bizalmas kezelésre irányuló követelményekre, hangsúlyozni
kell – amint azt a Bizottság helyesen megjegyzi –, hogy a közösségi vámeljárás végrehajtása közösségi és nemzeti vámügynökök
közreműködését teszi szükségessé, akiket különleges adatok kezelésekor adott esetben a bizalmas kezelésre vonatkozó kötelezettség
terhel, ami alkalmas a tagállamok alapvető biztonsági érdekeinek védelmére.
Egyébként azok a nyilatkozatok, amelyeket a tagállamoknak ki kell tölteni, illetve a Bizottság részére meghatározott időközönként
el kell juttatni, nem olyan mértékben részletesek, hogy ennek eredményeképpen a fent említett tagállamoknak akár a biztonsági,
akár a bizalmas kezelés iránti érdekei sérülnének.
E körülmények között, valamint a tagállamoknak az EK 10. cikk alapján fennálló azon kötelezettségével összhangban, miszerint
elősegítik a Bizottságnak a Szerződés tiszteletben tartása biztosítására irányuló feladatát, a tagállamok kötelesek ezen intézmény
rendelkezésére bocsátani minden olyan dokumentumot, amely szükséges a Közösség saját forrásai átutalása szabályszerűségének
vizsgálatához. Azonban az ilyen kötelezettség nem zárja ki – miként azt a főtanácsnok indítványának 168. pontjában megállapítja –,
hogy a tagállamok eseti alapon és rendkívüli helyzetekben az EK 296. cikk alapján az információközlést a dokumentum egyes
elemeire korlátozzák, vagy teljes egészében megtagadják azt.
A fenti megfontolások alapján a Németországi Szövetségi Köztársaság nem bizonyította, hogy az EK 296. cikk alkalmazási feltételei
fennállnak.
Végül a Németországi Szövetségi Köztársaság azon érvét illetően, amellyel azt kívánja bizonyítani, hogy a Bizottság elhúzódó
tétlensége, valamint a 150/2003 rendelet elfogadása alapján e tagállam jogosan vélhette úgy, hogy a Bizottság nem indítja
meg a jelen keresetet, mivel az utóbbi hallgatólagosan elfogadta az e területen alkalmazott eltérés fennállását, meg jell
jegyezni, hogy a Bizottság az eljárás egyik szakaszában sem adta fel elvi álláspontját.
Ugyanis a 150/2003 rendeletre vonatkozó tárgyalások során a Bizottság az általa megfogalmazott nyilatkozatban kifejezte arra
irányuló határozott szándékát, hogy nem mond le azon vámok beszedéséről, amelyeket a rendelet hatálybalépését megelőző időszak
tekintetében kellett volna megfizetni, és fenntartotta magának a jogot arra, hogy elfogadja az e tekintetben szükséges intézkedéseket.
A fentiekben kifejtettekből következően a Németországi Szövetségi Köztársaság – mivel az 1998. január 1‑je és 2002. december
31. közötti időszakban a katonai eszközök behozatalához kapcsolódó saját forrásokat nem számította ki, nem állapította meg
és nem bocsátotta a Bizottság rendelkezésére, valamint nem fizette meg azon késedelmi kamatot, amely azért vált felszámíthatóvá,
mert a fent említett forrásokat nem bocsátotta a Bizottság rendelkezésére – nem teljesítette az 1552/89 rendelet 2. és 9–11. cikkéből,
és az 1150/2000 rendelet ugyanezen cikkeiből eredő kötelezettségeit.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. A Németországi Szövetségi Köztársaságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni
kell a költségek viselésére.
E cikk 4. §‑ának első bekezdésével összhangban az eljárásba beavatkozó Dán Királyság, Görög Köztársaság és Finn Köztársaság
maguk viselik saját költségeiket.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
1)
A Németországi Szövetségi Köztársaság – mivel az 1998. január 1‑je és 2002. december 31. közötti időszakban a katonai eszközök
behozatalához kapcsolódó saját forrásokat nem számította ki, nem állapította meg és nem bocsátotta az Európai Közösségek Bizottság
rendelkezésére, valamint nem fizette meg azon késedelmi kamatot, amely azért vált felszámíthatóvá, mert a fent említett forrásokat
nem bocsátotta az Európai Közösségek Bizottságának rendelkezésére – nem teljesítette az 1996. július 8‑i 1355/96/Euratom,
EK tanácsi rendelettel módosított, a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376/EGK, Euratom határozat végrehajtásáról
szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet 2. és 9–11. cikkéből, valamint a Közösségek saját forrásainak
rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 2000. május 22‑i 1150/2000/EK, Euratom tanácsi rendelet
ugyanezen cikkeiből eredő kötelezettségeit.
2)
A Bíróság a Németországi Szövetségi Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
3)
A Dán Királyság, a Görög Köztársaság és a Finn Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.