CELEX: 61989CJ0213
Návrh na začatie prejudiciálneho konania House of Lords
Spojené kráľovstvo

V rozsudku
z 18. mája 1989, ktorý bol Súdnemu dvoru doručený
10. júla 1989, položil House of Lords podľa článku 177 Zmluvy EHS
dve prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu práva Spoločenstva
v súvislosti s rozsahom právomoci vnútroštátnych súdov
nariaďovať predbežné opatrenia, ak sú dotknuté práva, ktoré vyplývajú
z práva Spoločenstva.
Tieto
otázky boli položené v rámci sporu medzi Secretary of State for
Transport a spoločnosťou Factortame Ltd a inými spoločnosťami
založenými podľa práva Spojeného kráľovstva, ako aj členmi správnej rady
a akcionármi týchto spoločností, ktorí sú väčšinou španielskymi
štátnymi príslušníkmi (ďalej „odvolatelia vo veci samej“).
Zo
spisu vyplýva, že uvedené spoločnosti sú vlastníkmi alebo
prevádzkovateľmi 95 rybárskych člnov, ktoré boli zaevidované
v registri britských člnov podľa Merchant Shipping Act 1894 (Zákon
o obchodnej lodnej doprave z roku 1894). Päťdesiattri
z týchto plavidiel bolo pôvodne zapísaných v Španielsku
a plavilo sa pod španielskou vlajkou, ale bolo v rôznych
termínoch od roku 1980 zapísaných do britského registra. Štyridsaťdva
ostatných lodí bolo vždy zapísaných v Spojenom kráľovstve, ale
dotknuté spoločnosti ich kúpili v rôznych termínoch, hlavne od roku
1983.
Zákonný
systém týkajúci sa zápisu britských rybárskych člnov bol radikálne
zmenený časťou II Merchant Shipping Act 1988 (zákon o obchodnej
lodnej doprave z roku 1988, ďalej „zákon z roku 1988“)
a Merchant Shipping (Registration of Fishing Vessels) Regulations
1988 (vyhláška z roku 1988 týkajúca sa zápisu rybárskych člnov,
ďalej len „vyhláška z roku 1988“, S. I. 1988, č. 1926).
Je nepochybné, že Spojené kráľovstvo pristúpilo k tejto zmene, aby
ukončilo tzv. prax „quota hopping“, t. j. prax, ktorá podľa vlády
Spojeného kráľovstva spočíva v „plienení“ udeľovaných rybných kvót
v Spojenom kráľovstve plavidlami plávajúcimi pod britskou vlajkou,
ktoré však nie sú autenticky britské.
Zákon
z roku 1988 zriaďuje nový register, do ktorého sa do budúcnosti
musia prihlásiť všetky britské rybárske člny, vrátane tých, ktoré už
boli zapísané v bývalom hlavnom registri podľa zákona
o obchodnej lodnej doprave z roku 1894. Do nového
registra sa však môžu prihlásiť len lode spĺňajúce podmienky uvedené
v článku 14 zákona z roku 1988.
Tento
článok stanovuje v odseku 1, že okrem výnimiek stanovených
ministrom dopravy možno rybárske plavidlo zapísať do nového registra len
ak:
„a)      je jeho vlastníkom Brit;
b)      je
prevádzkované zo Spojeného kráľovstva a jeho používanie sa riadi
a kontroluje zo Spojeného kráľovstva a
c)      nájomca,
prevádzkujúci lodiar alebo prevádzkovateľ plavidla je odborne spôsobilá
osoba alebo spoločnosť“.
Podľa odseku 2
toho istého článku patrí rybárske plavidlo britskému vlastníkovi, ak
vlastnícky titul (legal ownership) úplne prináleží jednej alebo viacerým
kvalifikovaným osobám alebo spoločnostiam a ak faktické
vlastníctvo (beneficial ownership) lode prináleží jednej alebo viacerým
kvalifikovaným spoločnostiam alebo aspoň na 75 % jednej alebo
viacerým kvalifikovaným osobám. Odsek 7 toho istého ustanovenia
uvádza, že pod „kvalifikovanou osobou“ treba rozumieť osobu, ktorá je
britským občanom s trvalým pobytom a bydliskom v Spojenom
kráľovstve a pod „kvalifikovanou spoločnosťou“ spoločnosť založenú
v Spojenom kráľovstve, ktorá tam aj sídli a ktorej aspoň
75 % majetku patrí jednej alebo viacerým kvalifikovaným osobám
alebo spoločnostiam, a v ktorej aspoň 75 % členov
správnej rady tvoria kvalifikované osoby.
Zákon
a vyhláška z roku 1988 nadobudli účinnosť 1. decembra
1988. Avšak podľa článku 13 zákona bola platnosť zápisov vykonaných
v zmysle predchádzajúceho režimu predĺžená na prechodné obdobie do
31. marca 1989.
Dňa
4. augusta 1989 podala Komisia na Súdnom dvore žalobu na základe
článku 169 Zmluvy EHS, ktorou navrhuje, aby Súdny dvor určil, že
Spojené kráľovstvo si tým, že nariadilo podmienky štátnej príslušnosti
v článku 14 zákona z roku 1988 nesplnilo povinnosti,
ktoré mu vyplývajú z článkov 7, 52 a 221 Zmluvy EHS. Táto
žaloba je predmetom veci C‑246/89, o ktorej sa v súčasnosti
rozhoduje. Samostatným podaním podaným do kancelárie Súdneho dvora
v ten istý deň Komisia navrhla, aby Súdny dvor predbežne nariadil
prerušenie uplatnenia týchto podmienok štátnej príslušnosti, pokiaľ ide
o štátnych príslušníkov ostatných členských štátov
a o rybárske člny, ktoré do 31. marca 1989 vykonávali
rybársku činnosť pod britskou vlajkou a s britskou rybárskou
licenciou. Uznesením z 10. októbra 1989 (246/89 R. Zb.
s. 3152), predseda Súdneho dvora tento návrh schválil. Podľa tohto
uznesenia vydalo Spojené kráľovstvo kráľovské nariadenie, ktorým sa mení
článok 14 zákona z roku 1988 s účinkom od 2. novembra
1989.
V čase
začatia konania, ktoré vyústilo do sporu vo veci samej,
nespĺňalo 95 rybárskych člnov odvolateľov vo veci samej aspoň jednu
z podmienok pre zápis podľa článku 14 zákona z roku
1988, a teda nemohlo byť zapísaných do nového registra.
Keďže
tieto člny mali od 1. apríla 1989 stratiť právo loviť ryby,
dotknuté spoločnosti napadli súlad časti II zákona z roku 1988
s právom Spoločenstva prostredníctvom žiadosti o súdne
prešetrenie, ktorú podali 16. decembra 1988 na High Court of
Justice, Queen´s Bench Division; takisto žiadali o nariadenie
predbežných opatrení na celé obdobie, kým sa definitívne nerozhodne
v otázke ich žiadosti o súdne prešetrenie.
Rozsudkom
z 10. marca 1989 Divisional Court v Queen´s Bench
Division: i) rozhodol o prerušení konania
a o zaslaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania Súdnemu
dvoru podľa článku 177 Zmluvy EHS, v súvislosti s otázkami
práva Spoločenstva, ktoré vyvstali počas konania; ii) ako predbežné
opatrenie nariadil zrušenie uplatnenia časti II zákona a vyhlášky
z roku 1988 vo vzťahu k žalobcom.
Dňa
13. marca 1989 podal Secretary of State for Transport odvolanie
proti uzneseniu Divisional Court vo veci predbežných opatrení.
V rozsudku z 22. marca 1989 Court of Appeal rozhodol, že
podľa vnútroštátneho práva súdy nemajú právomoc dočasne prerušiť
uplatňovanie zákonov. V dôsledku toho zrušil uznesenie Divisional
Court.
Spor
bol predložený House of Lords, ktorý 18. mája 1989 vydal už
citovaný rozsudok. Týmto rozsudkom najskôr konštatoval, že tvrdenia
odvolateľov vo veci samej týkajúce sa nenapraviteľnej ujmy, ktorú by
utrpeli, ak by neboli nariadené požadované predbežné opatrenia,
a ak by boli úspešní vo veci samej, sú dôvodné. Rozhodol však, že
podľa vnútroštátneho práva britské súdy nemajú právomoc nariadiť
predbežné opatrenia v prípade ako je vec sama, konkrétne tomu bráni
staré pravidlo v common law, podľa ktorého nemožno proti Korune,
t. j. proti vláde, nariadiť žiadne predbežné opatrenie, spolu
s predpokladom, podľa ktorého sú vnútroštátne zákony v súlade
s právom Spoločenstva, pokiaľ sa o ich súlade s týmto
právom nerozhodne.
House
of Lords si potom položil otázku, či napriek uvedenému vnútroštátnemu
pravidlu majú britské súdy právomoc nariadiť predbežné opatrenia proti
Korune, na základe práva Spoločenstva.
Berúc
teda do úvahy, že spor prináša problém výkladu práva Spoločenstva,
House of Lords rozhodol podľa článku 177 Zmluvy EHS prerušiť konanie,
kým sa Súdny dvor vysloví k nasledujúcim prejudiciálnym otázkam:
„1.      Ak
i)      v konaní
začatom pred vnútroštátnym súdom účastník konania tvrdí, že sa zákonne,
podľa práva Spoločenstva, dovoláva práv, ktoré majú priamy účinok vo
vnútroštátnom práve (‚dovolávané práva‘);
ii)      uplatnenie
výslovného vnútroštátneho ustanovenia automaticky tohto účastníka
konania zbavuje dovolávaných práv;
iii)      pre
existenciu požadovaných práv existujú pádne priaznivé aj nepriaznivé
argumenty a vnútroštátny súd podal návrh na začatie prejudiciálneho
konania podľa článku 177 v súvislosti s otázkou, či
dovolávané práva existujú alebo nie;
iv)      vnútroštátne
právo predpokladá, že dotknuté vnútroštátne ustanovenie je
v súlade s právom Spoločenstva dovtedy, kým sa konštatuje jeho
nesúlad;
v)      vnútroštátny
súd nemá právomoc nariadiť predbežné ochranné opatrenia
v súvislosti s dovolávanými právami tým, že zruší uplatnenie
vnútroštátnych ustanovení, kým Súdny dvor nerozhodne
o prejudiciálnej otázke;
vi)      v
prípade, že rozhodnutie o prejudiciálnej otázke je napokon
priaznivé pre dovolávané práva hrozí účastníkovi konania, ktorý sa
týchto práv dovoláva nenapraviteľná ujma, ak by tieto predbežné ochranné
opatrenia neboli nariadené;
a)      vyžaduje
právo Spoločenstva, aby vnútroštátne súdy udelili takúto predbežnú
ochranu dovolávaných práv, alebo
b)      dáva toto právo súdu právomoc udeliť takúto predbežnú ochranu dovolávaných práv?
2.      V
prípade zápornej odpovede na otázku 1 písm. a) a kladnej
odpovede na otázku 1 písm. b), aké kritéria treba uplatniť pri
rozhodovaní, či je namieste udeliť alebo odmietnuť predbežné ochranné
opatrenia v prospech dovolávaných práv, ako sú uvedené vyššie?“
Pokiaľ
ide o podrobnejší opis skutkových okolností veci samej, priebehu
konania a pripomienok predložených Súdnemu dvoru, nachádza sa
v správe pre pojednávanie. Spisové dokumenty sú nižšie uvedené len
v rozsahu potrebnom k úvahe Súdneho dvora.
Zo
spisu a predovšetkým z rozsudku, ktorým sa podáva návrh na
začatie prejudiciálneho konania, ako aj z priebehu konania pred
vnútroštátnymi súdmi, ktoré o veci rozhodovali, tak ako je opísaný
vyššie, vyplýva, že predložením prejudiciálnej otázky sa vnútroštátny
súd v podstate pýta, či vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje
o veci týkajúcej sa práva Spoločenstva a ktorý usúdi, že
jedinou prekážkou nariadenia predbežného opatrenia je pravidlo
vnútroštátneho práva, musí uplatnenie tohto pravidla vylúčiť.
Pri
odpovedi na túto otázku je namieste pripomenúť, že Súdny dvor vo svojom
rozsudku z 9. marca 1978, Simmenthal (106/77, Zb.
s. 629) vyhlásil, že pravidlá priameho uplatnenia práva
Spoločenstva „musia byť plne účinné a aplikované jednotným spôsobom
vo všetkých členských štátoch odo dňa nadobudnutia účinnosti
a počas celej doby trvania ich platnosti“ (bod 14), a že
„podľa zásady prednosti práva Spoločenstva je účinkom z dôvodu
nadobudnutia účinnosti priamo uplatniteľných ustanovení Zmluvy
a aktov inštitúcií vo vzťahu k vnútroštátnemu právu členských
štátov… strata použiteľnosti každého existujúceho ustanovenia
vnútroštátneho predpisu, ktoré je s nimi v rozpore“
(bod 17).
Podľa
judikatúry Súdneho dvora je v zmysle zásady spolupráce uvedenej
v článku 5 Zmluvy úlohou vnútroštátnych súdov, aby zabezpečili
právnu ochranu vyplývajúcu pre osoby podliehajúce súdnej právomoci
z priameho účinku ustanovení práva Spoločenstva (pozri naposledy
rozsudky z 10. júla 1980, Ariete, 811/79, Zb.
s. 2545, a Mireco, 826/79, Zb. s. 2559).
Súdny
dvor takisto rozhodol, že akékoľvek ustanovenie vnútroštátneho právneho
poriadku, ako aj legislatívna administratívna alebo súdna prax, ktoré
by mohli oslabiť účinnosť uplatňovania práva Spoločenstva tým, že
príslušnému vnútroštátnemu súdu, ktorý aplikuje toto právo, nepriznávajú
ani v momente tohto uplatnenia právomoc, aby urobil všetko, čo je
nevyhnutné pre neuplatnenie ustanovení vnútroštátnych právnych
predpisov, ktoré sú prekážkou plnej účinnosti noriem Spoločenstva, sú
nezlučiteľné s požiadavkami, ktoré sú podstatou práva Spoločenstva
(rozsudok z 9. marca 1978, Simmenthal, už citovaný,
body 22 a 23).
Je
potrebné dodať, že plný účinok práva Spoločenstva by bol tiež oslabený,
ak by niektoré pravidlo vnútroštátneho práva mohlo zabrániť sudcovi,
rozhodujúcemu v spore týkajúcom sa práva Spoločenstva, aby nariadil
predbežné opatrenia na účel zaručenia plnej účinnosti súdneho
rozhodnutia v súvislosti s existenciou práv uplatňovaných na
základe práva Spoločenstva. Z toho vyplýva, že sudca, ktorý by za
takýchto okolností nariadil predbežné opatrenia, keby nenarazil na
niektoré pravidlo vnútroštátneho práva, je povinný vylúčiť uplatnenie
tohto pravidla.
Tento výklad potvrdzuje systém zavedený v článku 177 Zmluvy EHS, ktorého
effet utile
by bol znížený, ak by vnútroštátny súd, ktorý preruší konanie, kým
Súdny dvor odpovie na jeho prejudiciálnu otázku, nemohol nariadiť
predbežné opatrenia až do vydania rozhodnutia prijatého v dôsledku
odpovede Súdneho dvora.
V dôsledku
toho je potrebné odpovedať na položenú otázku, že právo Spoločenstva sa
musí vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd, ktorý pri
rozhodovaní sporu týkajúceho sa práva Spoločenstva usúdi, že jedinou
prekážkou nariadenia predbežného opatrenia je pravidlo vnútroštátneho
práva, musí uplatnenie tohto pravidla vylúčiť.

O trovách
Vláda
Spojeného kráľovstva, írska vláda a Komisia Európskych
spoločenstiev nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli
v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru.
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu
k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred
vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny
súd.
Z týchto dôvodov
SÚDNY DVOR,
v konaní o otázke položenej House of Lords v rozsudku z 18. mája 1989, rozhodol takto:
Právo
Spoločenstva sa musí vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd,
ktorý pri rozhodovaní sporu týkajúceho sa práva Spoločenstva usúdi, že
jedinou prekážkou nariadenia predbežného opatrenia je pravidlo
vnútroštátneho práva, musí uplatnenie tohto pravidla vylúčiť.
Due
Slynn      Kakouris      Schockweiler
Zuleeg
Mancini
Joliet
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias
Grévisse
Díez de Velasco
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 19. júna 1990.
Tajomník

Predseda
J.-G. Giraud

O. Due
*
Jazyk konania: angličtina.