CELEX: 62007CJ0385
Apeliacinis skundas
Konkurencija
EB 82 straipsnis
Vokietijos pakuočių atliekų surinkimo ir utilizavimo sistema
"DGP" logotipas
Pagal logotipo naudojimo sutartį privalomas mokėti mokestis
Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
Išimtinė prekės ženklo savininko teisė
Pernelyg ilga proceso Pirmosios instancijos teisme trukmė
Protingas terminas
Veiksmingos teisminės apsaugos principas
Teisingumo Teismo statuto 58 ir 61 straipsniai

Apeliaciniu skundu
DGP – Duales System Deutschland GmbH
(toliau –
DSD
) prašo panaikinti 2007 m. gegužės 24 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Duales System Deutschland prieš Komisiją
(
T-151/01, Rink. p. II-1607
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo atmestas jos ieškinys dėl 2001 m. balandžio 20 d. Komisijos sprendimo 2001/463/EB, susijusio su (EB) 82 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP D3/34493 – DSD) (
OL L 166, p. 1
, toliau – ginčijamas sprendimas), panaikinimo.
Teisinis pagrindas
Vokietijos teisės aktai
1991 m. birželio 12 d. Vokietijos vyriausybė priėmė
Verordnung über die Vermeidung von Verpackungsabfällen
(Nutarimas dėl pakuočių atliekų prevencijos (BGBl. 1991 I, p. 1234)), kurio peržiūrėta redakcija, taikytina šioje byloje, įsigaliojo 1998 m. rugpjūčio 28 d. (toliau – nutarimas, arba nutarimas dėl pakuočių). Šio nutarimo tikslas – užkirsti kelią ir sumažinti pakuočių atliekų poveikį aplinkai. Šiam tikslui gamintojai ir platintojai įpareigojami surinkti bei utilizuoti panaudotas pakuotes atskirai nuo viešosios atliekų tvarkymo sistemos.
Pirmiausia pagal nutarimo 6 straipsnio 1 ir 2 dalis gamintojai ir platintojai turi neatlygintinai prekybos vietose ar šalia jų priimti iš vartotojo panaudotas pakuotes ir jas pateikti utilizuoti (toliau – individuali sistema). Vartotojas apie šią galimybę grąžinti pakuotę turi būti informuojamas aiškiai atpažįstamais žymenimis.
Tačiau nutarimu dėl pakuočių gamintojai ir platintojai yra atleidžiami nuo pareigos surinkti ir utilizuoti visas pakuotes, jei prisijungia prie sistemos, kuri platintojo veiklos teritorijoje užtikrina nuolatinį panaudotų pakuočių surinkimą iš vartotojų arba netoli jų gyvenamosios vietos, kad šios pakuotės būtų pateiktos utilizuoti (toliau – kolektyvinė sistema). Prie kolektyvinės sistemos prisijungę gamintojai ir platintojai yra atleidžiami nuo pareigos surinkti ir utilizuoti visas pakuotes, kurioms taikoma ši sistema, ir turi informuoti apie savo dalyvavimą kolektyvinėje sistemoje etiketėse ar kitu tinkamu būdu, taip pat naudoti kitas priemones, pavyzdžiui, informuoti klientus prekybos vietose arba pridėti prie pakuotės informacinį lapelį.
Kolektyvines sistemas turi patvirtinti suinteresuotosios federalinės žemės kompetentingos valdžios institucijos. Tokiam patvirtinimui gauti jos, be kita ko, turi aptarnauti bent vienos federalinės žemės teritoriją, reguliariai surinkti pakuotes šalia vartotojų gyvenamųjų vietų ir būti pasirašiusios susitarimus su vietos savivaldos institucijomis, atsakingomis už atliekų tvarkymą. Bet kuri įmonė, tenkinanti šias sąlygas kurioje nors federalinėje žemėje, gali joje sukurti kolektyvinę sistemą.
Nuo 2000 m. sausio 1 d. individualioms ir kolektyvinėms sistemoms taikomos tokios pačios utilizavimo normos. Šio nutarimo I priede nustatytos normos skiriasi atsižvelgiant į pakuotės medžiagą. Individualių sistemų surinkimo ir utilizavimo pareigų laikymasis užtikrinamas nepriklausomų ekspertų išduotais liudijimais, o kolektyvinių sistemų atveju – pateikiant patikrinamus duomenis apie surinktų ir utilizuotų pakuočių kiekius.
DSD kolektyvinė sistema, logotipo naudojimo sutartis ir paslaugų sutartis
Nuo 1991 m.
DSD
yra vienintelė bendrovė, administruojanti kolektyvinę sistemą visoje Vokietijos teritorijoje (toliau –
DSD
sistema). Todėl 1993 m.
DSD
patvirtino visų federalinių žemių kompetentingos valdžios institucijos.
Santykiai tarp
DSD
ir prie jos sistemos prisijungiančių gamintojų bei platintojų yra nustatomi tipine sutartimi dėl logotipo „Der Grüne Punkt“ naudojimo (toliau – logotipo naudojimo sutartis). Pasirašydama šią sutartį, prisijungianti įmonė už mokestį savo pakuotes, patenkančias į
DSD
sistemą, gali žymėti „Der Grüne Punkt“ logotipu (toliau –
DGP
logotipas).
1991 m.
DSD
pateikė paraišką Vokietijos patentų ir prekių ženklų biurui įregistruoti minėtą logotipą kaip prekių ženklą:
Siekdama leisti panaudoti
DGP
logotipą už Vokietijos ribų, pirmiausia kitose Europos Bendrijų valstybėse narėse,
DSD
pagal generalinę licenciją perleido savo naudojimo teises
Packaging Recovery Organisation Europe SPRL (ProEurope)
, kurios buveinė yra Briuselyje (Belgija).
Pagal sutarties 2 straipsnį Vokietijoje
DSD
prie jos sistemos prisijungiančių įmonių sąskaita užtikrina panaudotų pakuočių, dėl kurių šios įmonės nusprendžia dalyvauti
DSD
sistemoje, surinkimą, rūšiavimą ir utilizavimą, taip šias įmones atleisdama nuo jų pareigos surinkti ir utilizuoti minėtas pakuotes. Šiuo tikslu pagal sutarties 3 straipsnio 1 dalį prie sistemos prisijungusios įmonės turi nurodyti pakuočių, kurias jos nori šalinti pasinaudodamos
DSD
sistema, tipus ir kiekvieną šiems tipams priskiriamą ir skirtą Vokietijos vartotojui pakuotę žymėti logotipu
DGP
, kad
DSD
galėtų atleisti prisijungusią įmonę nuo šios pareigos.
Pagal logotipo naudojimo sutarties sąlygas jo naudotojas moka
DSD
mokestį už kiekvieną pakuotę, kuri pagal logotipo naudojimo sutartį žymima logotipu
DGP
ir platinama Vokietijos teritorijoje. Pagal sutarties 4 straipsnio 1 dalį šios taisyklės išimtys gali būti numatomos atskiru raštu sudaromu susitarimu. Sutarties 5 straipsnio 1 dalyje taip pat nustatyta, kad į sąskaitą bus įtraukiama kiekviena
DGP
logotipu pažymėta ir logotipo naudotojo Vokietijos teritorijoje platinama pakuotė.
Mokesčio dydis apskaičiuojamas atsižvelgiant į du veiksnius, t. y. į pakuotės svorį bei panaudotų medžiagų tipą ir į pakuotės tūrį arba plotą. Pagal sutarties 4 straipsnio 2 ir 3 dalis mokestis apskaičiuojamas nesiekiant pelno ir skirtas tik surinkimo, rūšiavimo ir utilizavimo bei su tuo susijusioms administracinėms išlaidoms padengti.
DSD
sistemoje
DGP
logotipu pažymėtos pakuotės gali būti surenkamos į specialias diferencijuotas (metalui, plastikui ir mišrioms medžiagoms) šiukšliadėžes arba konteinerius, įrengtus netoli gyvenamųjų namų (ypač popieriui ir stiklui), o likusios atliekos turi būti išmetamos į viešos atliekų šalinimo sistemos šiukšliadėžes.
Vis dėlto pati
DSD
nerenka ir neutilizuoja panaudotų pakuočių, o subrangos pagrindais perka šias paslaugas iš vietos atliekų surinkimo įmonių. Santykiai tarp
DSD
ir šių įmonių nustatomi keletą kartų keista tipine sutartimi dėl pakuočių surinkimo ir rūšiavimo sistemos sukūrimo bei įgyvendinimo. Pagal šias paslaugų sutartis, pasirašytas tarp
DSD
ir 537 vietos įmonių, kiekviena iš šių įmonių atitinkamoje zonoje turi išimtinę teisę rinkti pakuotes
DSD
sąskaita (toliau – paslaugų sutartys). Surūšiuotos pakuotės transportuojamos į utilizavimo centrus utilizuoti.
Dėl paslaugų sutarties Komisija 2001 m. rugsėjo 17 d. procedūroje, pradėtoje pagal (EB) 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, priėmė Sprendimą 2001/837/EB (bylos COMP/34493 – DSD, COMP/37366 – Hofmann + DSD, COMP/37299 – Edelhoff + DSD, COMP/37291 – Rechmann + DSD, COMP/37288 – ARGE ir kitos penkios įmonės + DSD, COMP/37287 – AWG ir kitos penkios įmonės + DSD, COMP/37526 – Feldhaus + DSD, COMP/37254 – Nehlsen + DSD, COMP/37252 – Schönmakers + DSD, COMP/37250 – Altvater + DSD, COMP/37246 – DASS + DSD, COMP/37245 – Scheele + DSD, COMP/37244 – SAK + DSD, COMP/37243 – Fischer + DSD, COMP/37242 – Trienekens + DSD, COMP/37267 – Interseroh + DSD) (
OL L 319, p. 1
). 2007 m. gegužės 24 d. Pirmosios instancijos teismas sprendimu
Duales System Deutschland prieš Komisiją
(
T-289/01, Rink. p. II-1691
) atmetė
DSD
ieškinį dėl Sprendimo 2001/837 panaikinimo.
Direktyva 89/104/EEB
1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios tarybos direktyvos valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (
OL L 40, 1989, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 92) 5 straipsnio 1 dalyje nustatoma:
„Įregistruotas prekių ženklas suteikia savininkui išimtines teises į jį. Savininkas turi teisę uždrausti trečiosioms šalims be jo sutikimo vartoti prekybos veikloje:
a)
bet kokį žymenį, tapatų prekių ženklui, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios toms prekėms arba paslaugoms, kurioms prekių ženklas yra įregistruotas;
b)
bet kokį žymenį, kai dėl savo tapatumo ar panašumo į jo prekių ženklą ir dėl šiuo ženklu ir žymeniu žymimų prekių arba paslaugų tapatumo ar panašumo yra tikimybė, kad visuomenė gali juos supainioti dėl žymens asocijavimosi su prekių ženklu.“
Tos pačios direktyvos 8 straipsnyje numatyta:
„1.   Licencija gali būti suteikiama prekių ženklu žymėti visas arba tiktai kai kurias prekes ar paslaugas, kurioms jis įregistruotas, naudoti jį visoje valstybėje narėje arba tik jos dalyje. Licencija gali būti išimtinė arba neišimtinė.
2.   Prekių ženklo savininkas gali panaudoti to ženklo suteikiamas teises prieš licencijos turėtoją, pažeidusį bet kurią sutarties dėl licencijos nuostatą, atsižvelgiant į jos trukmę, prekių ženklo naudojimo formą, nurodytą registracijoje, prekių ir paslaugų, kurioms yra suteikta licencija, paskirtį, teritoriją, kurioje prekių ženklas gali būti naudojamas, licencijoje nurodytų pagamintų prekių ar paslaugų kokybę.“
Direktyva 89/104 buvo panaikinta 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/95/EB valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (
OL L 299, p. 25
), kuri įsigaliojo 2008 m. lapkričio 28 dieną. Tačiau, atsižvelgiant į faktinių aplinkybių datą, šiam ginčui taikytina Direktyva 89/104.
Ginčo aplinkybės
1992 m. rugsėjo 2 d.
DSD
siekdama, kad jos atžvilgiu būtų priimtas sprendimas dėl pažeidimų nebuvimo arba taikoma išimtis, pateikė Europos Bendrijų Komisijai savo įstatus ir keletą sutarčių, įskaitant logotipo naudojimo sutartį ir paslaugų sutartį.
1997 m. kovo 27 d.
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
(
OL C 100, 1997, p. 4
) Komisijai pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio (EB 81) ir (EB 82) straipsnius (
OL 13, 1962, p. 204
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), 19 straipsnio 3 dalį paskelbus pranešimą, kuriame ji išreiškė ketinimą priimti teigiamą sprendimą dėl pateiktų sutarčių, iš suinteresuotųjų trečiųjų asmenų gautos pastabos, be kita ko, dėl skirtingų logotipo naudojimo sutarties taikymo aspektų. Tretieji asmenys skundėsi dėl tariamo konkurencijos iškraipymo, susijusio su dvigubu mokesčiu už dalyvavimą
DSD
ir kito paslaugų teikėjo sistemose.
1998 m. spalio 15 d.
DSD
pristatė Komisijai tam tikrus įsipareigojimus, leidžiančius prie jos sistemos prisijungiantiems pakuočių gamintojams ir platintojams nemokėti dvigubo mokesčio, kai jie dalyvauja kitoje regioninio lygio kolektyvinėje sistemoje.
DSD
visų pirma kalbėjo apie situaciją, kai lygiagrečiai
DSD
sistemai būtų sukurtos kolektyvinės sistemos, veikiančios vienoje ar keliose federalinėse žemėse. Tokiu atveju to paties tipo ir to paties platintojo ar gamintojo pakuotės šiose federalinėse žemėse galėtų būti surenkamos pagal vieną iš naujų kolektyvinių sistemų, o kitose federalinėse žemėse – pagal
DSD
sistemą, ir
DSD
šiuo klausimu įsipareigojo:
„Tuo atveju, jei būtų sukurtos kitos nei (
DSD
) sistemos, veikiančios regioniniu lygiu, ir jos būtų oficialiai pripažintos aukščiausių federalinės žemės valdžios institucijų pagal nutarimą dėl pakuočių, (
DSD
) pasiryžusi taip taikyti logotipo naudojimo sutartį, kad prisijungiantieji prie sistemos turėtų galimybę dalyvauti vienoje iš šių sistemų dėl dalies pakuočių. Tokiu atveju (
DSD
) neimtų jokio mokesčio pagal logotipo naudojimo sutartį už pakuotes, surinktas taikant minėtas sistemas, tačiau toks surinkimo būdas turėtų būti patvirtintas įrodymais. Antra atleidimo nuo mokesčio už pakuočių, pažymėtų (
DGP
) logotipu, surinkimą sąlyga yra ta, kad nebūtų pažeista prekių ženklo (
DGP
) apsauga.“
1999 m. lapkričio 3 d. Komisija išsakė nuomonę, kad
DSD
1998 m. spalio 15 d. nurodyti įsipareigojimai turėtų būti taikomi ne tik kolektyvinėms, bet ir individualioms sistemoms, naudojamoms pakuočių daliai tvarkyti.
1999 m. lapkričio 15 d. keletas pakuočių gamintojų pateikė Komisijai skundą. Jie tvirtino, kad logotipo naudojimo sutartis trukdo sukurti individualią pakuočių surinkimo sistemą. Jie manė, kad logotipo naudojimas,
DSD,
realiai neteikdama atliekų tvarkymo paslaugos, piktnaudžiauja dominuojančia padėtimi.
2000 m. kovo 13 d. laišku
DSD
informavo Komisija apie du papildomus įsipareigojimus. Vienas jų buvo susijęs su atveju, kai pakuočių gamintojai ir platintojai daliai savo pakuočių pasirenka individualią sistemą, o likusiai daliai prisijungia prie
DSD
sistemos. Tokiu atveju
DSD
įsipareigoja neimti mokesčio pagal logotipo naudojimo sutartį už pakuotes, surinktas pagal individualią sistemą, jeigu jai pateikiama šio antro surinkimo tipo įrodymų.
2000 m. rugpjūčio 3 d. Komisija išsiuntė
DSD
pranešimą apie kaltinimus, į kurį pastaroji atsakė 2000 m. spalio 9 d. laišku.
2001 m. balandžio 20 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.
Ginčijamas sprendimas
Nagrinėjamo sprendimo 20 konstatuojamoje dalyje nurodoma, kad iš Vokietijos valdžios institucijų pastabų matyti, jog nutarimas leidžia kombinuoti individualią ir kolektyvinę sistemas, kolektyvinėje sistemoje surenkant tik dalį pakuočių („mišrios sistemos“). Sprendimo 23 konstatuojamoje dalyje tai pat pabrėžiama, kad iš ankstesnių Vokietijos valdžios institucijų atsakymų matyti, jog nutarimas nereiškia, kad galima naudotis tik vienintele sistema. Įstatymų leidėjas niekada nesiekė Vokietijoje arba kiekvienoje federalinėje žemėje leisti įgyvendinti tik vieną kolektyvinę sistemą.
Pagal ginčijamojo sprendimo 95 konstatuojamąją dalį jame taip pat pirmiausia atsižvelgiama į
DSD
neginčijamą aplinkybę, kad ši įmonė užima dominuojančią padėtį, pasižyminčią tuo, kad sprendimo priėmimo momentu
DSD
buvo vienintelė įmonė, siūlanti kolektyvinę sistemą visoje Vokietijos teritorijoje, o taikant jos sistemą surenkama apie 70% visų Vokietijoje parduodamų pakuočių ir apie 82% iš vartotojų surenkamų pakuočių.
Pagal ginčijamojo sprendimo 100–102 punktus piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi grindžiamas tuo, kad
DSD
iš pakuočių gamintojų ir platintojų, kurie prisijungia prie jos sistemos, renkamas mokestis priklauso ne nuo realaus šios sistemos naudojimo; jis apskaičiuojamas atsižvelgiant į pakuočių, pažymėtų
DGP
logotipu, kurias šie gamintojai ir platintojai parduoda Vokietijoje, skaičių. Prie
DSD
sistemos prisijungiantys gamintojai ir platintojai kiekvieną pakuotę, apie kurią buvo pranešta
DSD
ir kuri skirta vartoti Vokietijoje, turi žymėti
DGP
logotipu. Pagal ginčijamą sprendimą
DSD
piktnaudžiauja dominuojančia padėtimi nesusiedama mokesčio, renkamo pagal sutartį, su realiu
DSD
sistemos naudojimu. Iš Komisijos pagal
DSD
klientų ar konkurentų skundus atlikto tyrimo matyti, kad
DSD
mokamo mokesčio apskaičiavimo būdas neleidžia tam tikriems prie
DSD
sistemos prisijungusiems pakuočių gamintojams naudotis savo individualia ar kita kolektyvine sistema daliai savo parduodamų pakuočių.
Pagal ginčijamo sprendimo 103–107 konstatuojamąsias dalis
DSD
siūlomas sprendimas, t. y. atsisakymas logotipu
DGP
žymėti pakuotes, nepatenkančias į
DSD
sistemą, nepasiteisintų atsižvelgiant į ekonomikos realijas. Toks sprendimas iš tikrųjų reikalautų selektyviai žymėti pakuotes skirtingomis etiketėmis (su logotipu
DGP
arba be jo), o tai būtų gerokai brangiau nei vienodas pakuočių žymėjimas arba skirtingų platinimo tinklų naudojimas. Be to, toks sprendimas iš pakuočių gamintojų ir platintojų, kurie naudoja kombinuotas sistemas, reikalautų patiems užtikrinti, kad
DGP
logotipu pažymėtos pakuotės būtų tiekiamos į tas vietas, kur
DSD
sistema jas surinktų, o pakuotės, kuriose nėra minėto logotipo, būtų tiekiamos į vietas, kur jų surinkimą užtikrintų kitos sistemos, tačiau praktiškai tai būtų neįmanoma. Galiausiai, atsižvelgiant į tai, kad dažnai tik nupirkęs supakuotą prekę arba tam tikromis aplinkybėmis tik ją suvartojęs vartotojas nusprendžia, ar jis pakuotę pateiks kolektyvinei sistemai prie savo gyvenamosios vietos, ar atneš į prekybos vietą, perduodamas ją į individualią sistemą, neįmanoma susieti dalį
DGP
logotipu pažymėtų pakuočių su vienu ar kitu surinkimo būdu.
Pagal ginčijamo sprendimo 111–115 konstatuojamąsias dalis Komisija nusprendė, kad piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi poveikis yra dvigubas. Pirmiausia mokesčio mokėjimą susiedama tik su logotipo naudojimu
DSD
įmonėms, kurios nesinaudoja pakuočių šalinimo paslauga arba kurios šia paslauga naudojasi tik daliai pakuočių, nustato neteisingas kainas ir sandorių sąlygas. Komisijos nuomone, dėl per didelio skirtumo tarp paslaugų teikimo išlaidų ir jų kainos šis atvejis kvalifikuotinas kaip piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio antrosios pastraipos a punkto prasme. Antra, dėl logotipo naudojimo sutartyje nustatytos apmokestinimo sistemos pažymėtina, kad tokį mokestį mokančioms įmonėms ekonomiškai nenaudinga prisijungti prie konkuruojančios individualios ar kolektyvinės sistemos, nes šios įmonės arba turėtų mokėti mokestį ne tik
DSD
, bet ir konkurentui, arba sukurti atskiras pakavimo linijas ir atskirus jų platinimo tinklus. Taip apmokestinimo sistema apsunkina
DSD
sistemos konkurentų atėjimą į rinką.
Ginčijamo sprendimo 143–153 konstatuojamosiose dalyse Komisija patikslina, kad nustatytas piktnaudžiavimas nėra pateisinamas tariamu nutarimo nuostatų ir pakuočių nesuderinamumu, dėl kurio neužtikrinama jokia žymėjimo
DGP
logotipu paslauga, garantuojanti atliekų šalinimo pareigos įvykdymą. Šiuo klausimu ginčijamame sprendime pažymima, kad logotipu įvykdoma esminė paskirtis, „jeigu vartotojas informuojamas, kad turi galimybę šalinti pakuotę per
DSD
sistemą“.
Ginčijamo sprendimo 155–160 konstatuojamosiose dalyse Komisija pažymi, kad atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes ir pakuočių surinkimą bei utilizavimą Vokietijoje ir bendrojoje rinkoje, piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi, nustačius ginčijamą mokestį pagal sutartį, gali labai neigiamai paveikti prekybą tarp valstybių narių.
Komisijos bylos pagal 82 straipsnį vertinimas apibendrinamas ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje, kuris išdėstytas taip:
„(
DSD
) elgesys, pagal logotipo naudojimo sutarties 4 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį ir 5 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį reikalaujant mokėti mokestį už visas Vokietijoje su logotipu (
DGP
) platinamas pardavimo pakuotes, yra nesuderinamas su bendrąja rinka, jei pagal nutarimą dėl pakuočių šį mokestį privalančios mokėti įmonės:
a)
naudojasi logotipo naudojimo sutarties 2 straipsnyje numatyta pareigos šalinti atliekas perėmimo paslauga tik daliai pakuočių arba ja visai nesinaudoja, tačiau Vokietijos rinkai tiekia standartines pakuotes, kurios platinamos ir kitose (Europos ekonominės erdvės) valstybėse narėse ir dėl kurių jos prisijungia prie surinkimo sistemos, naudojančios logotipą (
DGP
); ir
b)
įrodo, kad dėl dalies ar visų pakuočių, dėl kurių nesinaudoja pareigos šalinti atliekas perėmimo paslauga, jos nutarime nustatytą pakuočių surinkimo pareigą vykdo naudodamosi kolektyvinėmis konkuruojančiomis sistemomis arba individualiomis sistemomis.“
Pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio (EB 81) ir (EB 82) straipsnius (
OL 13, 1962, p. 204
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), 3 straipsnio 1 dalį konstatavus piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, ginčijamo sprendimo 161–167 konstatuojamosiose dalyse ir jo 2–7 straipsniuose nurodoma, kaip
DSD
turi nutraukti konstatuotą pažeidimą.
Pagrindinė šių priemonių draudžia
DSD
imti mokestį už Vokietijoje su logotipu
DGP
platinamas pakuotes, dėl kurių nesinaudojama jos atliekų šalinimo pareigos perėmimo paslauga ir dėl kurių nutarime dėl pakuočių nustatyti reikalavimai įvykdomi kitaip. Ši priemonė, nustatyta ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje, dėl 1 ir 2 variantų yra tokia:
„
DSD
visiems logotipo naudojimo sutarties kontrahentams įsipareigoja neimti mokesčio už Vokietijoje su logotipu (
DGP
) platinamas pakuotes, dėl kurių nesinaudojama jos atliekų šalinimo pareigos perėmimo paslauga pagal logotipo naudojimo sutarties 2 straipsnį ir dėl kurių nutarime dėl pakuočių nustatyti reikalavimai įvykdomi kitaip.
Pirmojoje pastraipoje nurodytas įsipareigojimas pakeičia logotipo naudojimo sutarties 4 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje numatytą išimtį.“
Be to, ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje šiais atvejais nustatytas įrodinėjimo taisykles Komisija išdėstė taip:
„1.   Jei dalis ar visos pakuotės surenkamos naudojantis konkuruojančia kolektyvine sistema, sistemos administratoriaus patvirtinimas, kad atitinkamas kiekis pakuočių buvo surinktas konkuruojančioje kolektyvinėje sistemoje, yra pakankamas įrodymas, jog nutarimo dėl pakuočių 3 ir 4 straipsniuose nustatytos pareigos įvykdomos kitaip.
2.   Jei dalis ar visos pakuotės surenkamos naudojantis individualia sistema, pakanka vėliau pristatyti nepriklausomo eksperto pažymą, kad surinkimo ir utilizavimo pareigos buvo įvykdytos. Pažyma gali būti parengta dėl kiekvieno gamintojo ar platintojo arba dėl visų individualioje sistemoje dalyvaujančių įmonių.
<…>
4.
DSD
pateiktinų įrodymų atžvilgiu bet kuriuo atveju pakanka, kad, neatsižvelgiant į atitinkamą nutarimo dėl pakuočių redakciją, pažyma patvirtintų kontrahentams, jog pakuočių surinkimo ir utilizavimo reikalavimai dėl konkretaus pakuočių kiekio yra įvykdyti.
<…>“
Ginčijamo sprendimo 4 straipsnyje nurodoma:
„1.
DSD
negali imti mokesčio už pakuotes, surinktas kitoje valstybėje narėje pasinaudojant surinkimo ir utilizavimo sistema, naudojančia logotipą (
DGP
), ir su šiuo logotipu paleistas į apyvartą nutarimo dėl pakuočių taikymo teritorijoje, jei patvirtinama, kad nutarime dėl pakuočių nustatyti įpareigojimai įvykdomi kitaip nei prisijungiant prie
DSD
sukurtos sistemos <…>.
<…>“
Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
2001 m. liepos 5 d. apeliantė pateikė Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
Atskiru dokumentu, kuris Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje buvo užregistruotas tą pačią dieną, remdamasi EB 242 straipsniu apeliantė pateikė prašymą sustabdyti šio sprendimo 3 straipsnio vykdymą bei 4, 5, 6 ir 7 straipsnių vykdymą, kiek jie susiję su 3 straipsniu, kol Pirmosios instancijos teismas priims sprendimą iš esmės.
2001 m. lapkričio 15 d. Nutartimi
Duales System Deutschland prieš Komisiją
(T-151/01 R, Rink. p. II-3295) Pirmosios instancijos teismo pirmininkas atmetė prašymą sustabdyti ginčijamo sprendimo vykdymą.
2001 m. lapkričio 5 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismas leido įstoti į bylą Komisijos pusėje įmonėms
Vfw AG
(vėliau persivadinusia į
Vfw GmbH
, toliau –
Vfw
),
Landbell AG für Rückhol-Systeme
(toliau –
Landbell
) ir
BellandVision GmbH
(toliau –
BellandVision
). Šios su
DSD
konkuruojančios įmonės savo pastabas pateikė 2002 m. vasario 7 dieną.
Paskutinis pareiškimas buvo pateiktas 2002 m. gegužės 27 dieną. Apie rašytinės proceso dalies pabaigą šalims buvo pranešta 2002 m. rugsėjo 9 dieną.
2006 m. birželį Pirmosios instancijos teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir, imdamasis proceso organizavimo priemonių, pateikė šalims keletą klausimų, į kuriuos pastarosios turėjo atsakyti žodžiu per posėdį. Šie klausimai buvo susiję su įvairiais pakuočių surinkimo ir utilizavimo proceso etapais ir su tuo, kokiomis sąlygomis galėjo egzistuoti konkurencija tarp individualių ir kolektyvinių sistemų. Pirmosios instancijos teismas taip pat paprašė Komisijos pateikti Vokietijos valdžios institucijų per administracinę procedūrą pateiktą dokumentą. 2006 m. birželio 26 d. Komisija pateikė šį dokumentą.
Per 2006 m. liepos 11 ir 12 d. posėdžius šalys pateikė paaiškinimus žodžiu ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus.
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė jam pareikštą ieškinį ir nurodė
DSD
padengti savo bei Komisijos,
Landbell
ir
BellandVision
bylinėjimosi išlaidas, įskaitant tas, kurios susijusios su proceso organizavimo ar tyrimo priemonių taikymo procedūra. Jis nurodė
Vfw
padengti savo bylinėjimosi išlaidas, įskaitant tas, kurios susijusios su proceso organizavimo ar tyrimo priemonių taikymo procedūra.
DSD
nurodė tris pagrindus, susijusius, pirma, su 82 straipsnio pažeidimu, antra, su Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 1 dalies ir proporcingumo principo pažeidimu ir, trečia, EB 86 straipsnio 2 dalies pažeidimu.
Savo pirmuoju pagrindu
DSD
tvirtina, kad ginčijamos logotipo naudojimo sutarties nuostatos būtinos nutarimo tikslų įgyvendinimui užtikrinti, įvairioms prekių ženklo
Der Grune Punkt
(toliau – GDP) funkcijoms apsaugoti ir sudaryti galimybę tinkamai veikti
DSD
sistemai.
Atsakant į įvairius
DSD
grindžiant šį pagrindą nurodytus argumentus, pažymėtina, kad Pirmosios instancijos teismas visų pirma skundžiamo sprendimo 139 ir 154 punktuose nusprendė, jog pakuočių gamintojas ar platintojas galėjo naudotis iš karto keliomis sistemomis, kad galėtų laikytis utilizavimo kiekių apimties reikalavimų:
„139.
<…> pakuočių gamintojas ar platintojas
DSD
perleidžia ne konkretų pakuočių, žymėtinų
DGP
logotipu, skaičių, o medžiagos kiekį, kurį šis gamintojas ar platintojas ketina išleisti į apyvartą Vokietijoje ir nori jų surinkimą bei utilizavimą patikėti
DSD
sistemai. Taigi pakuočių gamintojas ar platintojas, siekdamas nepažeisti nutarime nustatytų utilizavimo kiekių apimties, gali naudotis mišriomis sistemomis.
<…>
154.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad nutarime nėra nurodyta, jog logotipu (
DGP
) negali būti žymimos pakuotės, surenkamos konkuruojančios kolektyvinės ar individualios sistemos, jei laikomasi nutarime nustatytų sąlygų dėl kartu su
DSD
sistemą naudojamos sistemos identifikavimo. Gali būti pateikiamos kelios tokios žymos ir ta pati pakuotė tuo pačiu metu gali priklausyti kelioms sistemoms. Būtent atsižvelgdama į tai Komisija teisingai aiškino skaidrumo reikalavimą, apibrėžtą Vokietijos valdžios institucijų pastabose, pagal kurias ir vartotojų, ir valdžios institucijų atžvilgiu reikia aiškiai apibrėžti, kurios pakuotės surenkamos prekybos vietose arba šalia jų ir kurioms pakuotėms ši pareiga netaikoma <…>“
Pirmosios instancijos teismas taip pat skundžiamo sprendimo 156 punkte nusprendė, kad <…> aplinkybė, jog dviejų bendrai naudojamų kolektyvinių sistemų atveju (
DGP
) logotipas ir „tinkamu būdu“ pateikta žyma apie kitą kolektyvinę sistemą <…> yra ant tos pačios pakuotės, ir aplinkybė, jog bendro
DSD
sistemos ir individualios sistemos naudojimo atveju ant tos pačios pakuotės yra (
DGP
) logotipas ir informacija apie galimybę šią pakuotę grąžinti į parduotuvę, nepažeidžia pagrindinės (
DGP
) prekių ženklo funkcijos.
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 163 punkte pridūrė, kad „dėl argumentų, susijusių su būtinybe užtikrinti tinkamą
DSD
sistemos veikimą <…>, iš to, kas išdėstyta, matyti, kad mišrių sistemų atveju šiam veikimui pavojus nekyla. Bet kuriuo atveju
DSD
sistemos veikimo poreikiai negali pateisinti apeliantės elgesio, apibūdinto
Bundesgerichtshof
sprendime
BäKo
ir
Oberlandesgericht Düsseldorf
sprendime
Hertzel
, nurodytuose Komisijos <…>, įvairiuose Komisijai pateiktuose skunduose, <…> ir
DSD
ieškinyje išdėstyto teiginio <…> dėl reikalavimo mokėti mokestį už visas (
DGP
) logotipu pažymėtas pakuotes, išleistas į apyvartą Vokietijoje, net jei pateikiama įrodymų, kad tam tikra šių pakuočių dalis buvo surinkta ir utilizuota pasinaudojant kita kolektyvine ar individualia sistema.“
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 164 punkte padarė išvadą, kad „nei nutarimas dėl pakuočių, nei prekių ženklų teisė, nei
DSD
sistemos veikimo poreikiai neleidžia apeliantei reikalauti iš prie jos sistemos prisijungusių įmonių mokesčio už visas (
DGP
) logotipu pažymėtas pakuotes, išleistas į apyvartą Vokietijoje, jei šios įmonės įrodo, kad jos šia sistema naudojasi tik dėl dalies šių pakuočių.“
Savo antruoju pagrindu
DSD
tvirtino, kad atrankinis pakuočių žymėjimas atsižvelgiant į naudojamą sistemą yra tinkamesnis nei ginčijamame sprendime nustatyta pareiga. Šio sprendimo 3 ir 4 straipsniai yra neproporcingi, nes jie įpareigoja
DSD
suteikti tretiesiems asmenims licenciją.
Pirmosios instancijos teismas atmetė šį pagrindą. Jis skundžiamo sprendimo 173 straipsnyje nusprendė, kad aplinkybė, jog teoriškai galima selektyviai žymėti pakuotes logotipu, negali lemti (remiantis ginčijamu sprendimu nustatytų priemonių) panaikinimo, nes šis sprendimas pakuočių gamintojams ir platintojams būtų brangesnis ir sunkiau įgyvendinamas nei priemonės, nustatytos ginčijamo sprendimo 3–5 straipsniuose <…>.
Be to, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 181 punkte nurodė, kad šiais ginčijamame sprendime nustatytais įpareigojimais siekiama ne nurodyti
DSD
išduoti prekių ženklo
DGP
naudojimo licenciją be jokių ribojimų laiko atžvilgiu, o tik „įpareigoti
DSD
rinkti mokestį ne už visas
DGP
logotipu pažymėtas pakuotes, kai įrodoma, kad visos ar tik dalis šių pakuočių buvo surinktos ir utilizuotos pasinaudojant kita sistema“.
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 196 punkte nurodė, kad ginčijamas sprendimas turi būti aiškinamas kaip neatimantis iš
DSD
galimybės rinkti adekvatų mokestį už paprastą prekių ženklo naudojimą, kai įrodoma, kad
DGP
logotipu pažymėta pakuotė buvo surinkta ir utilizuota pagal kitą sistemą.
Grįsdamas šią išvadą, Pirmosios instancijos teismas savo sprendimo 193 ir 194 punktuose nurodė, kad:
„ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje
DSD
nustatytas įpareigojimas leidžia gamintojams ir platintojams, kurie prisijungia prie
DSD
sistemos tik dėl dalies pakuočių, nemokėti
DSD
mokesčio, jei pateikiama įrodymų, jog logotipu (
DGP
) pažymėtos pakuotės buvo surinktos ir utilizuotos ne pagal
DSD
, o pagal konkuruojančią sistemą.
194.
Tačiau šiuo atveju negali būti atmesta galimybė, kad prekių ženklas
DGP
, kuriuo pažymėtos ginčijamos pakuotės, gali pats savaime turėti ekonominę vertę, nes jis leidžia informuoti vartotoją, jog nagrinėjama pakuotė gali būti pateikta
DSD
sistemai <…> Ši vartotojui suteikta galimybė dėl visų į apyvartą išleistų ir
DGP
logotipu pažymėtų pakuočių, neatsižvelgiant į tai, ar, patikrinus kiekius, jos priklauso
DSD
sistemai, gali turėti kainą, kuri, net jeigu nebūtų reali kaina už suteiktas surinkimo ir utilizavimo paslaugas, kaip būtų, jei taikomos ginčijamos logotipo naudojimo sutarties sąlygos, turėtų būti mokama
DSD
kaip atlygis už šiuo atveju siūlomą paslaugą, t. y. leidimą naudotis savo sistema.“
Savo trečiuoju pagrindu
DSD
teigė, kad ji negalėjo pažeisti 82 straipsnio, nes jai buvo patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugą – tvarkyti atliekas aplinkos apsaugos tikslais – EB 86 straipsnio 2 dalies prasme.
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 208 punkte nurodė, kad net jei
DSD
būtų patikėta teikti tokią paslaugą, bet kuriuo atveju nebūtų įrodyta, jog ginčijamas sprendimas kėlė grėsmę tokiam uždaviniui.
Procesas Teisingumo Teisme
2007 m. rugpjūčio 8 d.
DSD
pateikė šį apeliacinį skundą.
2007 m. lapkričio 16 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateiktu dokumentu
Interseroh Dienstleistungs GmbH
(toliau –
Interseroh
), kuri nuo 2006 m. eksploatuoja kolektyvinę sistemą visoje Vokietijos teritorijoje, paprašė leisti įstoti į bylą Komisijos pusėje. 2008 m. vasario 21 d. Nutartimi Teisingumo Teismo pirmininkas šį prašymą patenkino.
DSD
Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą,
—
panaikinti ginčijamą sprendimą,
—
nepatenkinus šių reikalavimų, grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui, ir
—
bet kuriuo atveju priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija,
Vfw
,
Landbell
,
BellandVision
ir
Interseroh
Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti apeliacinį skundą ir
—
priteisti iš
DSD
bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su motyvavimo pareigos nesilaikymu, nes skundžiamo sprendimo motyvai prieštaravo tarpusavyje
Šalių argumentai
DSD
manymu, Pirmosios instancijos teismas, padarydamas prieštaringas išvadas dėl tariamo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi, pažeidė savo pareigą motyvuoti skundžiamą sprendimą.
Grįsdama šį pagrindą
DSD
palygino būdą, kuriuo Komisija apibūdino minėtą piktnaudžiavimą ginčijamo sprendimo 101, 102, 111 ir 115 konstatuojamosiose dalyse, kurios buvo pakartotos Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 48, 50, 58, 60, 119, 163 ir 164 punktuose, ir šio sprendimo 194 punkte nurodytuose motyvuose.
Viena vertus, Pirmosios instancijos teismas pasirėmė tuo, kad
DSD
reikalauja įmonių, kurios įrodo, jog nesinaudoja jos sistema arba naudoja ją tik dėl dalies
DGP
logotipu pažymėtų pakuočių, mokėti visą pagal logotipo naudojimo sutartį privalomą mokėti mokestį.
Kita vertus, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 194 punkte nurodė, kad už pakuotes, kurios nepriklauso
DSD
sistemai,
DSD
nebūtinai reikalauja mokėti kainą už suteiktą surinkimo ir utilizavimo paslaugą. Taigi Pirmosios instancijos teismo išvados yra akivaizdžiai prieštaringos.
Komisija primena, kad mokesčiu siekiama padengti sąnaudas už suteiktas pakuočių surinkimo, rūšiavimo ir utilizavimo paslaugas, taip pat administravimo išlaidas, ir tai nėra atlygis už prekių ženklo naudojimą. Todėl ginčijamas sprendimas ir skundžiamas sprendimas nėra susiję su mokesčiu už prekių ženklo
DGP
naudojimą.
Vfw
,
Landbell
ir
BellandVision
, kaip ir Komisija, ginčija
DSD
nurodomą motyvų prieštaravimą. Skundžiamo sprendimo 194 punkte nėra nurodytas joks įrodymas dėl Pirmosios instancijos teismo išvadų, susijusių su piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi. Jame buvo kalbama vien apie tai, ar paprastas logotipo
DGP
žymėjimas ant pakuočių gali kainuoti, net jeigu
DSD
nesuteikia jokios pakuočių tvarkymo paslaugos.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką klausimas, ar Pirmosios instancijos teismo sprendimo motyvavimas yra prieštaringas, ar nepakankamas, yra teisės klausimas ir gali būti keliamas paduodant apeliacinį skundą (žr., be kita ko, 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C-185/95 P, Rink. p. I-8417, 25 punktą; 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo
Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją
, C-403/04 P ir C-405/04 P, Rink. p. I-729, 77 punktą ir 2008 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo
FIAMM ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
, C-120/06 P ir C-121/06 P, Rink. p. I-6513, 90 punktą).
Šioje byloje
DSD
mano, kad Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 194 punkte padarytos išvados ir išvados, kuriose jis patvirtino Komisijos apibūdinto piktnaudžiavimo dominuojančią padėtimi egzistavimą, prieštarauja tarpusavyje.
Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 193 ir 194 punktų, jie yra susiję su aplinkybe, kad dėl Komisijos ginčijamajame sprendime nustatytų įpareigojimų,
DSD
jau nebegali imti logotipo naudojimo sutartyje nustatyto mokesčio už logotipu
DGP
pažymėtas pakuotes, apie kurias jai buvo pranešta, jei buvo įrodyta, jog jos nebuvo surinktos ar utilizuotos
DSD
sistemos viduje.
Pirmosios instancijos teismas minėto sprendimo 194 punkte konstatavo, kad, nepaisant šios aplinkybės, negali būti atmesta galimybė, jog tokių pakuočių gamintojai ir platintojai turi sumokėti
DSD
mokestį vien už logotipo
DGP
žymėjimą ant pakuotės, nes šis žymėjimas vartotojui nurodo, kad jos priklauso
DSD
sistemai, vadinasi, reiškia prekių ženklo naudojimą, kuris gali kainuoti.
Kaip Pirmosios instancijos teismas nurodė tame pačiame punkte, kaina, kurią
DSD
galėtų gauti kaip atlygį už prekių ženklo žymėjimą, skiriasi nuo mokesčio už
DSD
faktiškai suteiktas pakuotės surinkimo ir utilizavimo paslaugas pagal logotipo naudojimo sutartį.
Iš to, kas išdėstyta pirmiau, aišku, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 194 punkte nenurodė, jog
DSD
vien už savo sistemos pateikimą naudoti kaip atlygį gali gauti sumą, atitinkančią paslaugos kainą už surinkimo ir utilizavimo paslaugą.
Antra, darytina išvada, kad skundžiamo sprendimo 194 punktas yra susijęs su ginčijamajame sprendime nurodytų priemonių padariniais, o ne su išvada dėl piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi. Juo tesiekiama konstatuoti, kad, priešingai nei
DSD
teigė Pirmosios instancijos teisme, ginčijamas sprendimas nekliudo
DSD
gauti atlygį vien už savo prekių ženklo žymėjimą ant pakuočių.
DSD
nurodytas motyvų prieštaravimas negali būti laikomas pagrįstu ir todėl pirmasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas.
Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su logotipo naudojimo sutarties ir kitų byloje surinktų įrodymų iškraipymu
Šalių argumentai
DSD
pažymi, kad bylos esmę sudaro ginčijamo sprendimo konstatuojamosios dalies 111 punkte padaryta išvada, jog „
DSD
tuomet, kai logotipu (
DGP
) pažymėtų pakuočių kiekis yra didesnis nei pakuočių, kurios tvarkomos kolektyvinėje sistemoje, nustato nesąžiningas kainas“. Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas, atsižvelgdamas į logotipo naudojimo sutartį, padarė išvadą, kad
DSD
suteikia atskirą licenciją naudoti logotipą
DGP
, būtent licenciją žymėti pakuotes, kurios nėra tvarkomos
DSD
sistemoje.
Ši išvada iškraipo logotipo naudojimo sutartį, nes ja tesuteikiama teisė naudoti logotipą
DGP
prisiimant nutarime dėl pakuočių nustatytus įpareigojimus.
Minėta išvada, be kita ko, iškraipo kitus byloje surinktus įrodymus. Šiuo klausimu
DSD
pažymi, kad Komisijos ir jos susirašinėjimas per administracinę procedūrą įrodo, kad ji nesuteikė tokios licencijos, kaip šios taikymo sritį apibūdino Pirmosios instancijos teismas, – ji paprasčiausia atsisakė atsižvelgti į Komisijos pasiūlymą leisti konkuruojančioms tvarkymo sistemoms skirtas pakuotes žymėti logotipu
DGP
.
Pirmosios instancijos teismo išvada, susijusi su „atskiros licencijos“ buvimu, be kita ko, iškraipė byloje surinktus įrodymus, kuriais ji pati aiškiai pasirėmė visų pirma skundžiamo sprendimo 163 punkte, kaip antai tam tikrus Vokietijos teismų sprendimus ir Komisijai pateiktus skundus.
Komisijos,
Vfw
,
Landbell
,
BellandVision
ir
Interseroh
manymu, Pirmosios instancijos teismas paprasčiausiai nepadarė išvados dėl „atskiros licencijos“ buvimo, kurią
DSD
jam priskiria.
Be to,
Vfw
,
Landbell
ir
BellandVision
mano, kad šis pagrindas yra nepriimtinas, nes
DSD
savo apeliacinį skundą gali grįsti ne tariamai klaidingu faktų vertinimu, o tik Pirmosios instancijos teismo padarytu teisės nuostatų pažeidimu.
Teisingumo Teismo vertinimas
Priešingai nei teigia
Vfw
,
Landbell
ir
BellandVision
, šis pagrindas, susijęs su logotipo naudojimo sutarties ir kitų byloje surinktų įrodymų iškraipymu, yra priimtinas.
Iš tiesų
DSD
nurodoma Pirmosios instancijos teismo klaida yra susijusi su logotipo naudojimo sutartimi suteiktos licencijos taikymo srities iškraipymu.
Kaip tai nurodyta šio sprendimo 11 punkte, logotipo naudojimo sutarties objektas – leisti
DSD
kontrahentams išsilaisvinti nuo pakuočių, apie kurias jie praneša
DSD
, surinkimo bei utilizavimo pareigos. Šiuo klausimu šioje sutartyje nustatyta, kad prie
DSD
sistemos prisijungiančios įmonės turi žymėti logotipą
DGP
ant kiekvienos pakuotės, apie kurią buvo pranešta
DSD
ir kuri skirta vidaus vartojimui Vokietijoje.
Iš šių įrodymų matyti, kad
DSD
klientams suteikta logotipo naudojimo licencija yra susijusi su logotipo
DGP
žymėjimu ant visų pakuočių, apie kurias buvo pranešta
DSD
, ir skirtų vidaus vartojimui Vokietijoje.
Toks, koks nurodytas ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje, Komisijos konstatuotas piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi grindžiamas tuo, kad logotipo naudojimo sutartimi iš
DSD
klientų reikalaujama sumokėti mokestį už visas pakuotes, apie kurias buvo pranešta
DSD
, net jei pateikiama įrodymų, kad tam tikras šių pakuočių kiekis buvo surinktas ir utilizuotas pasinaudojant konkuruojančia kolektyvine ar individualia sistema.
Akivaizdu, kad Pirmosios instancijos teismas neiškraipė šių byloje surinktų įrodymų.
Kaip Pirmosios instancijos teismas teisingai nurodė skundžiamo sprendimo 141 punkte, „nesąžiningomis laikomos tik logotipo naudojimo sutarties sąlygos dėl mokėjimo“, o ginčijamame sprendime nekritikuojama tai, jog sutarties 3 straipsnio 1 dalis gamintoją ar platintoją, norintį naudotis
DSD
sistema, kiekvieną nacionalinei rinkai skirtą pakuotę įpareigoja žymėti
DGP
logotipu.
Konkrečiai kalbant apie licencijos, kuri buvo suteikta logotipo naudojimo sutartimi, taikymo sritį,
DSD
nepavyko identifikuoti skundžiamo sprendimo teksto dalių, kur Pirmosios instancijos teismas klaidingai apibūdino šios licencijos taikymo sritį. Dėl teksto dalių, kuriose pateikiamas Pirmosios instancijos teismo faktinis ir teisinis vertinimas, šiame pagrinde
DSD
tenurodo skundžiamo sprendimo 119, 163 ir 164 punktus, kuriuose Pirmosios instancijos teismas priminė ginčijamo sprendimo turinį ir nusprendė, kad, nepaisant
DSD
argumentų, susijusių su būtinybe užtikrinti jos sistemos tinkamą veikimą, Komisija teisingai konstatavo, kad reikalaujant mokesčio už visas pakuotes, apie kurias buvo pranešta
DSD
ir kurios pažymėtos logotipu
DGP
, yra piktnaudžiaujama, net jei pateikiama įrodymų, jog tam tikras šių pakuočių kiekis buvo surinktas ir utilizuotas konkuruojančioje kolektyvinėje ar individualioje sistemoje.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad antrasis pagrindas taip pat turi būti atmestas.
Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo, kuriuo nurodomas nepakankamas motyvavimas, faktų iškraipymas ir teisės klaidos, susijusios su išimtinėmis teisėmis į logotipą DGP
Šalių argumentai
DSD
manymu, skundžiamo sprendimo 161 punkte padaryta išvada, kad logotipas
DGP
neturi jos reikalaujamo išimtinumo, nes ji negali išduoti licencijos tik dėl jos sistemoje tvarkomų pakuočių, yra nepakankamai motyvuotas. Minėta išvada iš esmės grindžiama Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 130 ir paskesniuose punktuose padarytomis išvadomis, šalių posėdyje padarytais pareiškimais ir pateiktais atsakymais, nesant galimybės nustatyti, koks buvo tikrasis šiuo žodžiu nurodyto argumento tikslas.
Be to, skundžiamo sprendimo 139 punkte padaryta išvada, kad „pakuočių gamintojas ar platintojas
DSD
perleidžia ne konkretų pakuočių, žymėtinų (
DGP
) logotipu, skaičių, o medžiagos kiekį, kurį šis gamintojas ar platintojas ketina paleisti į apyvartą Vokietijoje ir nori jų surinkimą bei utilizavimą patikėti
DSD
sistemai“, akivaizdžiai prieštarauja logotipo naudojimo sutarties nuostatoms, susijusioms su pranešimu apie pakuotes ir licencijos suteikimu, nutarimo dėl pakuočių nuostatoms, susijusioms su atleidimu nuo įpareigojimo tvarkyti, šio nutarimo skaidrumo reikalavimu ir prekių teisėje nustatytu reikalavimu identifikuoti
DSD
sistemai priklausančias pakuotes.
Taip pat skundžiamo sprendimo 129 ir 154 punktuose, pagal kuriuos
DSD
sistemai patikėta pakuotė taip pat gali būti tvarkoma kitoje tvarkymo sistemoje, buvo iškraipyti byloje surinkti įrodymai, visų pirma nutarimas dėl pakuočių.
Minėto sprendimo 37 punktas, pagal kurį prie kolektyvinės sistemos prisijungęs platintojas gali
a posteriori
asmeniškai įsipareigoti surinkti ir utilizuoti ir, atvirkščiai, taip pat iškreipė nutarimą dėl pakuočių. Iš tiesų pagal šį nutarimą dalyvavimas kolektyvinėje sistemoje atleidžia nuo tvarkymo įpareigojimų. Todėl pakuočių, kurios tvarkomos kolektyvinėje sistemoje, vėliau negalima tvarkyti individualioje sistemoje.
Be to, Pirmosios instancijos teismo išvados neatitinka prekių ženklų teisės. Pirmosios instancijos teismo apibūdinta situacija, kai
DSD
sistemoje nesutvarkytos pakuotės gali būti žymimos logotipu
DGP
, panaikintų šio logotipo skiriamąjį požymį.
DSD
pažymi, kad minėtas logotipas, kaip įregistruotas prekių ženklas, išimtinai nurodo į jos sistemą, vadinasi, į jos paslaugas.
Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo motyvuose, kuriuos
DSD
ginčijo, nurodė savo analizę, atliktą dėl logotipo skiriamojo pobūdžio ir dėl mišrių sistemų veikimo, t. y.
DSD
sistemos ir kitos kolektyvinės sistemos arba individualios sistemos derinimo.
Dėl skundžiamo sprendimo 154 punkto Komisija mano, kad Pirmosios instancijos teismas šiuo klausimu teisingai patvirtino Vokietijos vyriausybės pareiškimus, jog ta pati pakuotė tuo pačiu metu galėjo būti tvarkoma keliose sistemose.
DSD
klydo priskirdama nutarčiai dėl pakuočių požiūrį, koncentruotą į individualias pakuotes, kuris neatitiko ekonominių sąlygų, kuriomis taikomas mišrus problemos sprendimo būdas.
Dėl skundžiamo sprendimo 137 punkto Komisija pažymėjo, kad jis yra
obiter dictum
, kiek tai susiję su galimų koregavimo mechanizmų įsteigimu, jei nėra pasiektos tvarkomų kiekių apimtys. Be to, bet kuriuo atveju
DSD
minėto sprendimo punkto kritika nepagrįsta.
Dėl skundžiamo sprendimo 161 punkto Komisija teigia, kad logotipas
DGP
tereiškia, jog surinkimą ir utilizavimą gali vykdyti
DSD
. Ji primena, kad šis logotipas yra skirtas informuoti prekybininkus ir vartotojus, jog pakuotė, ant kurios jis pažymėtas, gali būti tvarkoma
DSD
sistemoje.
Vfw
manymu,
DSD
klysta teigdama, kad pakuotė negali būti tvarkoma dviejose skirtingose sistemose.
Landbell
ir
BellandVision
teigia, kad tiek, kiek šiuo pagrindu siekiama pateisinti piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi remiantis nutarimu dėl pakuočių ir prekių ženklų teise, jis yra akivaizdžiai nepagrįstas. Priešingai nei teigia
DSD
, mišrios sistemos yra leistinos, kaip tai, beje, nurodė ir Vokietijos vyriausybė.
Interseroh
manymu,
DSD
neteisingai aiškina nutarimą dėl pakuočių teigdama, kad įsipareigojimas tvarkyti pakuotes yra susijęs su konkrečia pakuote.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad
DSD
argumentai, jog logotipo
DGP
žymėjimas ant jos sistemoje netvarkomų pakuočių sudaro prekių ženklų teisės pažeidimą, iš esmės sutampa su ketvirtuoju apeliacinio skundo pagrindu. Todėl jie bus analizuojami nagrinėjant šį paskutinį pagrindą.
Be kita ko, šiuo pagrindu
DSD
iš esmės teigia, kad Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 139, 154 ir 161 punktuose padarytos išvados yra nepakankamai motyvuotos ir iškraipo tam tikrus byloje surinktus įrodymus.
Skundžiamo sprendimo 139 punkte Pirmosios instancijos teismas, remdamasis šio sprendimo 129–138 punktais, padarė išvadą, kad pakuočių gamintojai ir platintojai gali pasirinkti mišrią sistemą, jog įvykdytų jiems nutarime dėl pakuočių nustatytus surinkimo ir utilizavimo įpareigojimus.
Kaip tai matyti iš skundžiamo sprendimo 129 ir 154 punktų, ši Pirmosios instancijos teismo išvada dėl mišrių sistemų yra susijusi su tuo – tai apeliantė neigia, – kad
DSD
patikėta ir logotipu
DGP
pažymėta pakuotė gali būti tvarkoma ir kitoje surinkimo bei utilizavimo sistemoje nei
DSD
.
Iš skundžiamo sprendimo 131–138 konstatuojamųjų dalių aiškiai matyti, kad Pirmosios instancijos teismas savo argumentus grindė tuo, jog tai, ar ant pakuotės žymimas logotipas
DGP
, nėra svarbiausia. Pirmosios instancijos teismo manymu, svarbiausia, kad gamintojų ir platintojų į rinką išleisti medžiagų kiekiai, kuriuos reikia utilizuoti, būtų iš tikrųjų surenkami ir utilizuojami, ir pasiekta nutarime dėl pakuočių numatyta utilizavimo kiekių apimtis.
Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 137 punkte pateikė greito maisto restoranų plastikinių atliekų surinkimo ir utilizavimo pavyzdį.
Kaip Komisija teisingai pažymėjo, minėtas 137 punktas yra
obiter dictum
. Siekiant išnagrinėti apeliacinį skundą, svarbu įvertinti Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 139, 154 ir 161 punktuose padarytą išvadą, kad nėra jokio išimtinumo ryšio tarp logotipu
DGP
pažymėtų pakuočių ir surinkimo bei utilizavimo paslaugų.
Visų pirma Pirmosios instancijos teismas nurodė pakankamus motyvus, kuriais remdamasis jis padarė tokią išvadą.
Šiuo klausimu reikia priminti, jog pareiga motyvuoti nereiškia, kad Pirmosios instancijos teismas turi išsamiai ir vieną po kito išnagrinėti visus ginčo šalių argumentus. Motyvavimas gali būti netiesioginis, su sąlyga, kad jis leidžia suinteresuotiesiems asmenims sužinoti, dėl kokių priežasčių Pirmosios instancijos teismas atmetė jų argumentus, o Teisingumo Teismui – turėti pakankamai informacijos, kad jis galėtų vykdyti savo priežiūrą (žr., be kita ko, 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ir C-219/00 P, Rink. p. I-123, 372 punktą; 2007 m. spalio 25 d. Sprendimo
Komninou ir kt. Komisiją
, C-167/06 P, 22 punktą ir minėto sprendimo
FIAMM kt. prieš Tarybą ir Komisiją
96 punktą).
Skundžiamame sprendime išsamiai atsakoma į
DSD
argumentus, susijusius su tariamai logotipui
DGP
priskirtu išimtinumu, ir tai leidžia Teisingumo Teismui vykdyti teisminę priežiūrą. Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 131–138 ir 150–154 punktuose detaliai nurodė priežastis, kodėl, jo manymu, pagal nutarimą dėl pakuočių ir kitus bylos medžiagoje esančius įrodymus galima daryti išvadą, jog
DGP
logotipu pažymėtos pakuotės nebūtinai turi būti tvarkomos išimtinai
DSD
sistemoje.
Pažymėtina, antra, kad, priešingai nei teigia
DSD
, Pirmosios instancijos teismo padarytos išvados neiškreipia nei nutarimo dėl pakuočių, nei logotipo naudojimo sutarties.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad
DSD
neidentifikavo nutarimo dėl pakuočių nuostatų ar teksto dalių, rodančių, kad kiekviena atskira pakuotė gali būti tvarkoma tik vienoje sistemoje ir todėl
DGP
logotipu pažymėta pakuotė būtinai turi būti tvarkoma
DSD
sistemoje. Ji taip pat neįrodė, kad logotipo naudojimo sutartyje būtų daroma kokia nors nuoroda šia prasme.
Pagaliau dėl skaidrumo reikalavimo pažymėtina, kad
DSD
nepateikė konkrečių įrodymų dėl to, kad Komisijos ir Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 154 punkte nurodytas aiškinimas, jog reikia aiškiai ir vartotojų, ir valdžios institucijų labui apibrėžti, dėl kokių pakuočių nustatoma pareiga jas surinkti prekybos vietose arba netoli jų, o dėl kokių pakuočių ši pareiga netaikoma, iškraipo byloje surinktus įrodymus. Be to, ji neįrodė, kad logotipo
DGP
žymėjimas ant pakuočių, kurios tvarkomos kitoje sistemoje nei
DSD
, prieštarautų šiam skaidrumo tikslui. Iš tiesų minėto logotipo žymėjimas ant pakuotės, apie kurią buvo pranešta
DSD
sistemoje, aiškiai nurodo vartotojams ir suinteresuotosioms valdžios institucijoms, neatsižvelgiant į tai, ar minėta pakuotė iš tiesų bus tvarkoma šioje arba kitoje sistemoje, kokioms nagrinėjamoms pakuotėms daugiau nebetaikoma pareiga jas surinkti prekybos vietose arba netoli jų, nors apie tai ir buvo pranešta
DSD
.
Iš to, kas pasakyta, aišku, kad trečiasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas.
Dėl ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Bendrijos prekių ženklų teisės pažeidimu
Šalių argumentai
DSD teigia, kad skundžiamo sprendimo 161 punkte padaryta išvada, jog
DGP
reikalaujamo išimtinumo pripažinimas „tik užkirstų kelią pakuočių gamintojams ir platintojams pasirinkti kombinuotą sistemą ir įteisintų apeliantės teisę imti mokestį už paslaugą, kurios, kaip įrodė dėl šios paslaugos suinteresuotieji asmenys, ji realiai neatliko“, prieštarauja Direktyvos 89/104 5 straipsniui, kuriuo prekių ženklo savininkui suteikiama išimtinė teisė. Minėta išvada pažeidžia Bendrijos prekių ženklų teisę.
Komisijos manymu, direktyvos 5 straipsnyje apibūdintas išimtinumas skiriasi nuo to, kuris nagrinėjamas skundžiamo sprendimo 161 punkte. Šioje skundžiamo sprendimo santraukoje Pirmosios instancijos teismas tik padarė išvadas iš šio sprendimo 156–157 punktuose nurodytų argumentų, pagal kurias logotipas
DGP
išreiškia tik tvarkymo galimybę, o jo kilmės nuorodai joks poveikis nedaromas, net jei šiuo logotipu pažymėta pakuotė gali būti tvarkoma ir kitur.
Komisija priduria, kad ginčijamas sprendimas nenulemia nepagrįsto prekių ženklo naudojimo, t. y. šiuo prekių ženklu naudojasi asmenys, su kuriais
DSD
nėra sudariusi sutarties.
Vfw
pažymi, kad logotipas
DGP
nėra prekių ženklas klasikine šios sąvokos prasme. Ji primena, kad prekių ženklas apibūdina prekes ir paslaugas, kurios yra tapačios ar panašios į tas, kurioms prekių ženklas buvo įregistruotas. Logotipas
DGP
naudojamas tik tam, kad nurodytų dalyvavimą kolektyvinėje sistemoje, o ne kad identifikuotų tapačias ar panašias prekes ir paslaugas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma pažymėtina, kad
Vfw
argumentas, jog logotipo
DGP
iš tiesų negalima laikyti prekių ženklu, negali būti patvirtintas. Iš tiesų neginčytina, kad minėtas logotipas buvo įregistruotas Vokietijos patentų ir prekių ženklų biure kaip prekių ženklas atliekų surinkimo, rūšiavimo ir utilizavimo paslaugoms.
Dėl tariamo Pirmosios instancijos teismo neatsižvelgimo į Direktyvos 89/104 5 straipsnį primintina, kad pagal šio straipsnio 1 dalies a punktą įregistruotas prekių ženklas suteikia jo savininkui išimtines teises į jį ir leidžia uždrausti trečiosioms šalims be jo sutikimo prekybos veikloje naudoti bet kokį žymenį, tapatų prekių ženklui, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios toms prekėms arba paslaugoms, kurioms prekių ženklas įregistruotas.
Teigdama, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 161 straipsnyje pripažino išimtinę teisę naudoti logotipą, kurio savininkė ji yra, ir šiame kontekste nurodydama Direktyvos 89/104 5 straipsnį,
DSD
tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas turėjo konstatuoti, jog ginčijamas sprendimas jai neteisėtai sukliudė uždrausti tretiesiems asmenims naudoti jos logotipui tapatų žymenį.
DSD
šį argumentą nurodė posėdyje, pažymėdama, kad, remiantis ginčijamajame sprendime nurodytais įpareigojimais ir Pirmosios instancijos teismo patvirtinimu, logotipas
DGP
praktiškai tapo visiems prieinamas.
Siekiant atsakyti į šiuos argumentus, reikia nustatyti skirtumą tarp to, kai logotipą
DGP
naudoja
DSD
kontrahentai ir kai tą patį logotipą galbūt naudoja trečiosios šalys.
Dėl
DSD
kontrahentų logotipo
DGP
naudojimo pažymėtina, kad iš paties Direktyvos 89/104 5 straipsnio matyti, jog ši nuostata neapima atvejo, kai trečiasis asmuo naudoja prekių ženklą su jo savininko sutikimu. Šis atvejis pirmiausia yra tuomet, kai savininkas pagal licencinės sutarties sąlygas suteikia savo kontrahentams teisę naudoti prekių ženklą.
Darytina išvada, kad
DSD
negali veiksmingai remtis išimtine teise, kurią jai suteikia logotipas
DGP
, kiek tai susiję su gamintojų ir platintojų šio logotipo naudojimu, kurie su ja sudarė minėto logotipo naudojimo sutartį. Iš tiesų Direktyvos 89/104 8 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad prekių ženklo savininkas gali panaudoti to ženklo suteikiama teise prieš licencijos turėtoją, pažeidusį bet kurią šioje direktyvoje nustatytą sutarties dėl licencijos nuostatą. Tačiau, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 192 punkte, šioje byloje
DSD
pati sukūrė sistemą, kuri įpareigoja žymėti logotipą
DGP
ant visų pakuočių, apie kurias buvo pranešta, net jei kai kurios jų ir nebus surenkamos pagal šią sistemą. Neginčytina, kad naudoti logotipą
DGP
ant visų pakuočių, apie kurias buvo pranešta
DSD
, įpareigoja licencijos sutartis, ir todėl toks naudojimas atitinka šią sutartį.
Kadangi
DSD
teigia, kad Komisijos priemonėmis siekiama sudaryti sąlygas logotipo
DGP
licencijos turėtojams jį naudoti iš dalies nemokamai, pakanka priminti, kad ginčijamu sprendimu siekiama tik vieno tikslo ir poveikio – sukliudyti
DSD
gauti atlygį už surinkimo ir utilizavimo paslaugas, kai įrodoma, kad ji šių paslaugų nesuteikė. Tokios priemonės nėra nesuderinamos su Direktyvos 89/104 taisyklėmis.
Be to, kaip Pirmosios instancijos teismas teisingai konstatavo skundžiamo sprendimo 194 punkte, negalima atmesti galimybės, kad logotipo
DGP
žymėjimas ant pakuočių, nesvarbu, ar jos priklauso
DSD
sistemai, gali būti apmokestinamas suma, kuri net jeigu nebūtų tikroji kaina už surinkimo ir utilizavimo paslaugas, turėtų būti mokama
DSD
kaip atlygis vien už prekių ženklo naudojimą.
Dėl galimo kitų trečiųjų asmenų nei
DSD
kontrahentų logotipo
DGP
naudojimo pažymėtina, kad nei ginčijamame, nei skundžiamame sprendimuose nekonstatuojama, kad toks naudojimas yra leidžiamas pagal prekių ženklų teisę. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 180 punkte teisingai pažymėjo, kad ginčijamame sprendime apibrėžti įpareigojimai yra susiję tik su santykiais tarp
DSD
ir „pakuočių gamintojų ir platintojų, kurie yra arba
DSD
kontrahentai pagal logotipo naudojimo sutartį <…>, arba (
DGP
) prekių ženklo naudojimo licencijos turėtojai kitoje valstybėje narėje pagal surinkimo ar utilizavimo sistemą, kurioje naudojamas šiam prekių ženklui atitinkantis logotipas <…>“.
Taigi galimas kitų trečiųjų asmenų nei
DSD
kontrahentų logotipo
DGP
naudojimas nėra klausimas, į kurį turi atsakyti Komisija ar Pirmosios instancijos teismas. Be to, niekas nekliudo
DSD
pateikti ieškinį prieš tokius trečiuosius asmenis kompetentinguose nacionaliniuose teismuose.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti taip pat atmestas.
Dėl penktojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su 82 straipsnio pažeidimu
Šalių argumentai
Apeliantė teigia, kad Pirmosios instancijos teismas, priimdamas sprendimą be pakankamų motyvų ir, priešingai nei rodo bylos medžiagoje pateikti įrodymai, jog
DSD
, suteikdama
DGP
logotipo naudojimo licencijas neatsižvelgiant į tai, ar naudojamasi
DSD
sistema, ir reikalaudama sumokėti licencijos mokestį, įskaitant tą atvejį, kai licencijos turėtojas pateikia įrodymą, jog jis nenaudojo minėtos sistemos, pažeidė 82 straipsnį.
DSD
manymu, jei Pirmosios instancijos teismo būtų teisingai atlikęs teisinę analizę, jis būtų nustatęs, kad
DSD
nesuteikia savo logotipo naudojimo licencijos neatsižvelgdama į tai, ar naudojamasi
DSD
sistema, todėl ginčijamas sprendimas turi būti aiškinamas ta prasme, kad atsisakymas suteikti tokią licenciją yra piktnaudžiavimas. Tad sprendimu
DSD
yra įpareigojama suteikti licenciją. Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į tai, kad nebuvo įvykdytos tokį įpareigojimą pateisinančios sąlygos. Toks neatsižvelgiamas yra teisės klaida.
DSD
priduria, kad skundžiamas sprendimas suteikia galimybę iš dalies dalyvauti
DSD
sistemoje, – net jei tik 0,1% pakuočių būtų žymimos logotipu
DGP
, – nors
DSD
negali patikrinti tokio silpno dalyvavimo tikimybės ir teisėtumo. Konkrečiau kalbant,
DSD
negali patikrinti, ar sąlygos, dėl kurių, atsižvelgiant į ginčijamą sprendimą, būtina žymėti logotipą
DGP
ant visų prekių, nors tik dalis jų priklauso
DSD
sistemai, yra įvykdytos. Pavyzdys dėl galimo nežymaus ir savavališko dalyvavimo
DSD
sistemoje, nors logotipas
DGP
buvo žymimas ant visų pakuočių, dar labiau įrodytų tai, jog ginčijamas sprendimas įpareigoja suteikti minėto logotipo naudojimo licenciją.
Komisija,
Landbell
ir
BellandVision
teigia, kad ginčijamas ir skundžiamas sprendimai nėra grindžiami prielaida, jog logotipo
DGP
naudojimo licencija buvo suteikta neatsižvelgiant į tai, ar naudojamasi
DSD
sistema; jie susiję su mokesčio už suteiktas paslaugas dydžiu. Be to, dėl šių sprendimų ir nutarimo
DSD
nebuvo įpareigota suteikti logotipo
DGP
naudojimo licencijos gamintojams ir platintojams, kuriems ir nenorėjo jos suteikti.
Vfw
manymu, šis pagrindas grindžiamas klaidingu bylos dalyko supratimu, kad Komisija siekia ne nustatyti
DSD
pareigą suteikti tokią licenciją, o sukliudyti šiai įmonei pasinaudoti dominuojančia padėtimi, pašalinant kitų sistemų keliamą konkurenciją.
Interseroh
taip pat pažymi, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamame sprendime niekaip neragina
DSD
suteikti logotipo
DGP
naudojimo licencijos, neatsižvelgiant į tai, ar naudojamasi
DSD
sistema. Skundžiamu sprendimu
DSD
taip pat neįpareigojama suteikti šią licenciją.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip Pirmosios instancijos teismas priminė skundžiamo sprendimo 121 punkte, iš EB 82 straipsnio antrosios pastraipos a punkto matyti, kad toks piktnaudžiavimas, be kita ko, gali būti nesąžiningų pirkimo ar pardavimo kainų arba kokių nors kitų nesąžiningų prekybos sąlygų tiesioginis ar netiesioginis nustatymas.
Tame pačiame skundžiamo sprendimo punkte Pirmosios instancijos teismas priminė nusistovėjusią teismo praktiką, pagal kurią piktnaudžiaujama dominuojančia padėtimi, kai tokią padėtį užimanti įmonė už savo paslaugas reikalauja mokėti nesąžiningas ar neproporcingas kainas, atsižvelgiant į suteiktų paslaugų ekonominę vertę (žr., be kita ko, 1986 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
British Leyland prieš Komisiją
, 226/84, Rink. p. 3263, 27 punktą ir 2001 m. gegužės 17 d. Sprendimo
TNT Traco
, C-340/99, Rink. p. I-4109, 46 punktą).
Kaip Pirmosios instancijos teismas nusprendė skundžiamo sprendimo 164 punkte, atsižvelgdamas į šio sprendimo 119–163 punktuose atliktą analizę, ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje
DSD
inkriminuojami veiksmai, kuriais reikalaujama pervesti mokestį už visas Vokietijoje į prekybą pateiktas pakuotes, pažymėtas logotipu
DGP
, nors šios bendrovės klientai įrodė, kad jie, kiek tai susiję su jų pakuotėmis, iš dalies arba visiškai nesinaudoja
DSD
sistema, laikytinas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi šios nuostatos ir nurodytos teismo praktikos prasme. Be to, iš šio sprendimo 107–117 punktų ir 126–133 punktų matyti, kad šis Pirmosios instancijos teismo vertinimas yra pakankamai motyvuotas ir jame nėra faktų ar teisės klaidų, kurias nurodė
DSD
, remdamasi savo išimtinėmis teisėmis, susijusiomis su logotipu
DGP
.
Pirmosios instancijos teismas taip pat teisingai skundžiamo sprendimo 91 punkte nusprendė, kad piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi atveju pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 1 dalį Komisija turi įgaliojimus įpareigoti
DSD
nutraukti konstatuotą pažeidimą.
Kaip Pirmosios instancijos teismas pažymėjo tame pačiame savo sprendimo punkte, ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje nustatyta pareiga iš visų logotipo naudojimo sutarties kontrahentų neimti mokesčio už Vokietijoje su logotipu
DGP
platinamas pakuotes, dėl kurių nesinaudojama jos atliekų šalinimo pareigos perėmimo paslauga ir dėl kurių nutarime dėl pakuočių nustatyti reikalavimai įvykdomi kitaip, yra niekas kitas, o išvados, kad buvo piktnaudžiaujama dominuojančia padėtimi, ir Komisijos minėtų įgaliojimų įpareigoti
DSD
nutraukti pažeidimą įgyvendinimo padarinys.
Be kita ko, priešingai nei teigia
DSD
, ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje nustatyta pareiga niekaip nereiškia pareigos suteikti logotipo
DGP
naudojimo licenciją. Iš tiesų minėtame sprendime nėra nieko, kas apribotų
DSD
laisvę pasirinkti, su kuriais asmenimis sudaryti logotipo naudojimo sutartį ir kuriems pagal šią sutartį ji gali suteikti minėtą licenciją. Ginčijamu sprendimu
DSD
tėra įpareigojama nereikalauti iš savo kontrahentų mokesčio už surinkimo ir utilizavimo paslaugas, kurių ji nesuteikė.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismas nepažeidė 82 straipsnio, vadinasi, reikia atmesti penktą apeliacinio skundo pagrindą.
Dėl šeštojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 17 3 straipsnio ir proporcingumo principo pažeidimu
Šalių argumentai
DSD
visų pirma teigia, kad nutarimas dėl pakuočių ir prekių ženklų teisės draudžia, kad jai būtų taikomas įpareigojimas suteikti logotipo
DGP
naudojimo licenciją. Taigi ginčijamo sprendimo 3 ir paskesniuose straipsniuose nustatytomis priemonėmis siekiama nustatyti jai tokią pareigą. Neatsižvelgdamas į neteisėtą šių priemonių pobūdį, Pirmosios instancijos teismas pažeidė Reglamento Nr. 17 3 straipsnį, kuriame nurodyta, kad jeigu Komisija nustato EB 81 straipsnio arba EB 82 straipsnio pažeidimą, ji gali priimti sprendimą, reikalaujantį, kad suinteresuotosios įmonės minėtą pažeidimą nutrauktų.
Antra,
DSD
pažymi, kad nutarimas dėl pakuočių ir prekių ženklų teisės draudžia, jog būtų kliudoma reikalauti jos klientų žymėti pakuotes, ant kurių pažymėtas logotipas
DGP
, jei jos nėra tvarkomos
DSD
sistemoje, žymeniu, kuris leistų neutralizuoti jos prekių ženklo skiriamąjį požymį. Skundžiamo sprendimo 200 punkte atmesdamas šį esminį
DSD
argumentą, pagal kurį pakuotes, pažymėtas
DGP
logotipu ir tvarkomas
DSD
sistemoje, turi būti galima atskirti nuo tų, ant kurių toks logotipas pažymėtas, bet kurios nėra tvarkomos šioje sistemoje, Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į tai, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsniu pažeidžiamas Reglamento Nr. 17 3 straipsnis ir proporcingumo principas.
Komisijos,
Landbell
ir
BellandVision
manymu, pagal šį pagrindą nurodytas pirmasis argumentas grindžiamas klaidinga mintimi, kad Pirmosios instancijos teismas rėmėsi atskiros licencijos naudoti logotipą
DGP
prielaida.
Dėl antrojo
DSD
argumento Komisija teigia, kad nei pagal nutarimą dėl pakuočių, nei pagal prekių ženklų teisę nereikalaujama žymėti skirtingas pakuotes, priskiriant jas
DSD
arba kitam tvarkytojui.
Landbell
ir
BellandVision
sutinka su šiais argumentais ir priduria, kad aiškinamoji nuoroda, pagal kurią pakuotė netvarkoma
DSD
sistemoje, nepašalina
DSD
piktnaudžiaujančio elgesio.
Teisingumo Teismo vertinimas
Taigi, kaip buvo konstatuota šio sprendimo 146 punkte, ginčijamame sprendime
DSD
nenustatomas įpareigojimas suteikti logotipo
DGP
naudojimo licenciją.
Pirmasis argumentas, nurodytas grindžiant šeštąjį pagrindą, negali būti priimtas.
Dėl
DSD
argumento, kad
DGP
logotipu pažymėtas ir
DSD
sistemoje tvarkomas pakuotes turi būti galima atskirti nuo tų, ant kurių žymimas šis logotipas, bet kurios nėra tvarkomos šioje sistemoje, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 200 punkte konstatavo, kad atsižvelgiant į tai, jog egzistuoja kombinuotos sistemos, tokio
DSD
pageidaujamo atskyrimo daryti negalima.
Ši išvada nėra klaidinga. Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 129 punkte, pati
DSD
savo kontrahentus įpareigoja žymėti logotipą
DGP
ant visų pakuočių, apie kurias jai pranešta. Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 240 punkte, negalima iš anksto nustatyti, kur ir kaip pakuotė cirkuliuos. Todėl žymimos prekės pakavimo ar pardavimo momentu neįmanoma atskirti
DGP
logotipu pažymėtų prekių, kurios iš tiesų tvarkomos
DSD
sistemoje, nuo tų, kurios yra pažymėtos tuo pačiu logotipu, bet tvarkomos kitoje sistemoje.
Taigi antrasis argumentas, kuriuo grindžiamas šeštasis pagrindas, taip pat yra nepagrįstas.
Tad minėtą pagrindą reikia atmesti.
Dėl septintojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su procesiniais pažeidimais
Šalių argumentai
DSD
kaltina Pirmosios instancijos teismą, kad jis pakeitė Komisijos motyvus savaisiais ir neatsižvelgė į administracinę procedūrą reglamentuojančias taisykles, visų pirma teisę būti išklausytam.
Pirmosios instancijos teismas padarė naujas išvadas, pagrįstas šalių posėdyje padarytais pareiškimais.
DSD
nurodo į likus vos trims savaitėms iki posėdžio arba per jį pateiktus atsakymus į Pirmosios instancijos teismo užduotus detalius klausimus, nenurodydama, kokias reiktų padaryti išvadas ar kaip šie klausimai buvo susiję su ginčijamajame sprendime padarytomis išvadomis.
Minėtos Pirmosios instancijos teismo išvados taip pat yra naujos, atsižvelgiant į tai, kad jų dalykas nėra nurodytas nei ginčijamajame sprendime, nei
DSD
ar Komisijos rašytiniuose pareiškimuose.
DSD
visų pirma nurodo dvi išvadas, būtent skundžiamo sprendimo 139 ir 154 punktuose nurodytą išvadą, pagal kurią
DSD
patikėtos pakuotės gali būti lygiagrečiai tvarkomos kolektyvinėje ir individualioje sistemose, ir skundžiamo sprendimo 137 ir 139 punktuose nurodytą antrąją išvadą, pagal kurią nutarime dėl pakuočių numatyti įvairūs koregavimo mechanizmai, leidžiantys gamintojams ir platintojams prisiimti iš nutarimo kylančius įsipareigojimus ir patikėti
a posteriori
pakuotes individualiai arba kolektyvinei sistemai.
Komisijos,
Vfw
,
Landbell
ir
BellandVision
manymu, skundžiamame sprendime nėra jokio naujo įrodymo atsižvelgiant į tuos, kurie jau buvo išnagrinėti vykstant administracinei procedūrai, o vėliau – proceso Pirmosios instancijos teisme, rašytinėje dalyje.
Teisingumo Teismo vertinimas
Primintina, kad tik Pirmosios instancijos teismas sprendžia dėl galimos būtinybės papildyti informaciją, kurią jis turi apie nagrinėjamas bylas. Procesinių dokumentų įrodomoji galia priklauso nuo jo atlikto nepriklausomo faktinių aplinkybių vertinimo, kurio Teisingumo Teismas netikrina apeliaciniame procese, išskyrus Pirmosios instancijos teismui pateiktų įrodymų iškraipymo atveju ar kai iš bylos medžiagos matyti, kad šio teismo išvados iš esmės netikslios (visų pirma žr. 2001 m. liepos 10 d. Sprendimo
Ismeri Europa prieš Audito rūmus
, C-315/99 P, Rink. p. I-5281, 19 punktą ir 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Vokietija prieš Kronofrance
, C-75/05 P ir C-80/05 P, Rink. p. I-6619, 78 punktą).
Taigi negalima priekaištauti Pirmosios instancijos teismui, kad jis – prieš pradėdamas posėdį ir jam vykstant – pateikė šalims daug detalių klausimų, siekdamas papildyti turimą informaciją, ir iš šalių atsakymų į šiuos klausimus padarė tam tikras išvadas.
Be to, reikia konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismas nepažeidė tokio bylos dalyko, koks yra nustatytas
DSD
ieškinyje, ir nepridėjo naujų įrodymų prie tų, kurie jau buvo nurodyti ginčijamame sprendime. Kalbant konkrečiai apie galimybę kombinuoti keletą surinkimo ir utilizavimo sistemų, iš šio sprendimo 20 ir 23 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija išnagrinėjo kombinuotų sistemų klausimą savo tyrime ir todėl šis klausimas nėra naujas Pirmosios instancijos teismo prie bylos medžiagos pridėtas įrodymas.
Darytina išvada, kad septintasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas.
Dėl aštuntojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su pagrindinės teisės užtikrinti protingą sprendimo priėmimo terminą pažeidimu
Šalių argumentai
DSD
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė procesines normas ir jos interesus, nes nesilaikė pagrindinės teisės išnagrinėti bylą per protingą terminą, nustatytos 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnyje (toliau – EŽTK) ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos, paskelbtos 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje (
OL C 364, p. 1
, toliau – Chartija), 47 straipsnyje.
DSD
primena, kad Pirmosios instancijos teismo procesas buvo pradėtas 2001 m. liepos 5 dieną ir užbaigtas 2007 m. gegužės 24 dieną. Net atsižvelgiant į pradėtų procesų Bendrijos teismuose nesklandumams, ši 5 metų ir 9 mėnesių trukmė yra pernelyg ilga. Šiuo klausimu ji pažymi, kad tarp pranešimo apie proceso rašytinės dalies pabaigą – 2002 m. rugsėjo 9 d. – ir sprendimo pradėti žodinę proceso dalį bei prašymo atsakyti į tam tikrus klausimus per posėdį – 2006 m. birželio 19 d. – praėjo daugiau nei 45 mėnesiai, tačiau jokia priemonė per šį laiką nebuvo nustatyta.
DSD
taip pat pažymi, kad pernelyg ilga proceso trukmė sudaro sunkų jos interesų pažeidimą, kuriuo, be kita ko, buvo pakenkta jos sutartiniam ir verslo modeliui bei panaikinta galimybė gauti adekvatų atlygį vien už logotipo
DGP
naudojimą.
DSD
manymu, iš bendrai skaitomų Teisingumo Teismo statuto 58 ir 61 straipsnių matyti, kad kai pagrindas, kuriuo grindžiamas apeliacinis skundas, kuriuo buvo pažeisti apeliantės interesai ir kuris susijęs su proceso Pirmosios instancijos teisme pažeidimu, yra pagrįstas, Teisingumo Teismas turi panaikinti Pirmosios instancijos teismo sprendimą. Šią taisyklę pateisina, kaip pripažino Teisingumo Teismas minėtame sprendime
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, proceso ekonomijos priežastys ir siekis užtikrinti neatidėliotiną ir veiksmingą tokio pažeidimo atitaisymą.
Taip pat
DSD
, remdamasi Teisingumo Teismo statuto 58 ir 61 straipsniais, mano, kad toks proceso Pirmosios instancijos teisme pažeidimas pateisina Pirmosios instancijos teismo sprendimo panaikinimą, neatsižvelgiant į tai, ar šis pažeidimas turi poveikį bylos baigčiai.
Komisija,
Landbell
ir
BellandVision
pažymi, kad šioje byloje niekas nesuteikia pagrindo manyti, kad proceso trukmė ir bylos baigtis yra tarpusavyje susijusios. Be to, sprendimo panaikinimas gali tik dar labiau prailginti proceso trukmę.
Bet kuriuo atveju proceso trukmę pateisina bylos sudėtingumas, dėl kurio
DSD
pati kalta, nes ji pateikė didelės apimties pareiškimus su daugeliu priedų. Tas pats buvo ir byloje T-289/01, kurioje priimtas 2007 m. gegužės 24 d. Sprendimas
Duales System Deutschland prieš Komisiją
(Rink. p. II-1691); jį Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo lygiagrečiai su byla T-151/01, kurioje priimtas skundžiamas sprendimas.
Komisija
DSD
teiginius, susijusius su jos interesų pažeidimu, laiko netiksliais. Dėl
DSD
verslo modelio Komisija pažymi, kad kiekviena pagal 82 straipsnį priimta nuostata, kuria įpareigojama nutraukti piktnaudžiavimą, neišvengiamai lemia atitinkamos įmonės verslo politikos pasikeitimą.
Vfw
pažymi, kad
DSD
nepatyrė jokio nepatogumo dėl proceso trukmės, nes ji galėjo tęsti savo veiklą, o jos padėtis rinkoje nelabai susilpnėjo. Be kita ko, net darant prielaidą, kad buvo pažeisti apeliantės interesai, skundžiamo sprendimo panaikinimas būtų neproporcinga priemonė.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip matyti iš Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos ir teismo praktikos, Teismas turi kompetenciją kontroliuoti, ar apeliantės interesus pažeidžiančius proceso pažeidimus padarė Pirmosios instancijos teismas, ir privalo įsitikinti, kad laikytasi bendrųjų Bendrijos teisės principų (minėto sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
19 punktas ir 2000 m. birželio 15 d. Sprendimo
TEAM prieš Komisiją
, C-13/99 P, Rink. p. I-4671, 36 punktas).
Dėl šiame pagrinde nurodyto pažeidimo primintina, jog EŽTK 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad nustatant kiekvieno asmens pilietines teises ir pareigas ar jam pareikštą baudžiamąjį kaltinimą, jis turi teisę, kad jo byla būtų nagrinėjama per įmanomai trumpiausią laiką lygybės ir viešumo sąlygomis pagal įstatymą sudaryto nepriklausomo ir nešališko teismo.
Kaip bendrasis Bendrijos teisės principas, tokia teisė taikoma teisme nagrinėjant ieškinį dėl Komisijos sprendimo (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
21 punktą ir 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo
Chronopost ir La Poste prieš UFEX ir kt.
, C-341/06 P ir C-342/06 P, Rink. p. I-4777, 45 punktą).
Be to, minėta teisė buvo iš naujo patvirtinta Chartijos 47 straipsnyje. Kaip Teisingumo Teismas ne kartą nusprendė, šis straipsnis yra susijęs su veiksminga teismine gynyba (2007 m. kovo 13 d. Sprendimo
Unibet
, C-432/05, Rink. p. I-2271, 37 punktas; 2008 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
, C-402/05 P ir C-415/05 P, Rink. p. I-6351, 335 punktas; 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Masdar (UK) prieš Komisiją
, C-47/07 P, Rink. p. I-9761, 50 punktas).
Kadangi Komisija ir
Vfw
ginčija ryšį tarp proceso trukmės ir
DSD
interesų bei iškelia klausimą, ar šis pagrindas iš tiesų yra susijęs su proceso pažeidimu, kuriuo pažeidžiami apeliantės interesai Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio prasme, pažymėtina, kad įmonė, pateikianti ieškinį dėl sprendimo, kuriuo ji buvo įpareigota pritaikyti savo su klientais sudarytą tipinę sutartį, panaikinimo, dėl akivaizdžių verslo politikos priežasčių turi tam tikrą interesą, kad argumentai, kuriais ji teigia, jog minėtas sprendimas yra neteisėtas, būtų išnagrinėti per protingą terminą. Tai, kad kitose bylose Teisingumo Teismas išnagrinėjo proceso trukmės klausimą pagal ieškinį dėl Komisijos sprendimų, kuriais skiriamos baudos už konkurencijos teisės pažeidimus (visų pirma žr. minėto sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
21 punktą; 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, C-194/99 P, Rink. p. I-10821, 154 punktą ir minėto sprendimo
Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją
115 punktą), o šioje byloje tokia bauda nebuvo skirta
DSD
, šiomis aplinkybėmis nėra svarbu.
Taip pat reikia priminti, kad Bylos išnagrinėjimo termino protingumą reikia vertinti pagal kiekvienos bylos aplinkybes, kaip antai bylos sudėtingumas ir šalių elgesys (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją
116 punktą ir nurodytą teismo praktiką ir 2009 m. kovo 26 d. Sprendimo
Efkon prieš Parlamentą ir Tarybą
, C-146/08 P, 54 punktą).
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad šių kriterijų sąrašas nėra baigtinis ir kad termino protingumo vertinimas nereikalauja sistemiškai išnagrinėti visų bylos aplinkybių atsižvelgiant į kiekvieną jų, kai proceso trukmė atrodo pagrįsta vienos jų atžvilgiu. Taigi bylos sudėtingumas arba vilkinimu pasižymintis apeliantės elgesys gali būti laikomas pateisinančiu terminą, kuris iš pirmo žvilgsnio atrodo per ilgas (2002 m. spalio 15 d. Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ir C-254/99 P, Rink. p. I-8375, 188 punktas ir minėto sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
156 punktas).
Šioje byloje visų pirma reikia konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismo proceso trukmės – maždaug 5 metai ir 9 mėnesiai – negali pateisinti jokia bylos aplinkybė.
Panašu, kad nuo pranešimo apie proceso rašytinės dalies pabaigą – 2002 m. rugsėjo – iki proceso žodinės dalies pradžios – 2006 m. birželio – praėjo 3 metai ir 9 mėnesiai. Šio laikotarpio trukmė negali būti pateisinama bylos aplinkybėmis, kaip antai, bylos sudėtingumas, šalių elgesys ar procesiniai nesklandumai.
Kiek tai susiję su bylos sudėtingumu, konstatuotina, kad
DSD
ieškinys dėl ginčijamo sprendimo ir Sprendimo 2001/837, reikalaujant išsamesnio nutarimo dėl pakuočių,
DSD
sutartinių ryšių, Komisijos sprendimų ir
DSD
nurodytų argumentų tyrimo, nebuvo tokio sunkumo ar apimties, kuri sukliudytų Pirmosios instancijos teismui susisteminti bylos medžiagą ir pasirengti žodinei proceso daliai per trumpesnį nei 3 metų ir 9 mėnesių laikotarpį.
Be kita ko, kaip Teisingumo Teismas jau pažymėjo, nagrinėjant bylą dėl konkurencijos taisyklių pažeidimo, pagrindinis teisinio saugumo, kuris turi būti užtikrintas ūkio subjektams, reikalavimas bei tikslas užtikrinti, kad konkurencija vidaus rinkoje neiškreipta, yra labai svarbūs ne tik pačiai apeliantei ir jos konkurentams, bet ir trečiosioms šalims, atsižvelgiant į didelį suinteresuotųjų šalių skaičių ir finansinius interesus, kuriais rizikuojama (minėto sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
30 punktas). Šioje byloje, atsižvelgiant į
DSD
užimamą dominuojančią padėtį, į paslaugų rinkos, kurioje savo veiklą vykdo ji ir konkurentai, dydį, į galimus bylos sprendimo poveikius tolesnei veiklai ir supakuotų prekių gamintojų bei platintojų mokėtinus mokesčius, taip pat byloje dėl ginčo iškilusius klausimus, susijusius su ypač plačiu logotipo
DGP
panaudojimu, laikotarpis nuo žodinės proceso dalies pabaigos iki kitos proceso dalies laikytinas pernelyg ilgu.
Be to, kaip tai pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 293–299 punktuose, minėtas laikotarpis nebuvo pertrauktas nei Pirmosios instancijos teismui priimant proceso organizavimo ir tyrimo priemones, nei dėl šalių kaltės įvykusių proceso nesklandumų.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teisme vykdomame procese nebuvo laikomasi reikalavimų, susijusių su protingu sprendimo priėmimo terminu.
Dėl padarinių, kurie atsirado nesilaikant proceso Pirmosios instancijos teisme protingo termino,
DSD
nurodo Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmojoje pastraipoje nustatytą taisyklę, pagal kurią, jei apeliacinis skundas yra pagrįstas, Teisingumo Teismas panaikina Pirmosios instancijos teismo sprendimą. Kadangi šis pagrindas yra susijęs su protingo sprendimo priėmimo termino nesilaikymu, kuris yra proceso pažeidimas, pažeidžiantis apeliantės interesus šio Statuto 58 straipsnio prasme, konstatavus šį pažeidimą,
DSD
manymu, būtinai turi būti panaikintas skundžiamas sprendimas, neatsižvelgiant į tai, ar minėtas pažeidimas turėjo poveikį bylos baigčiai. Jei Teisingumo Teismas minėto sprendimo nepanaikintų, jis pažeistų savo Statuto 31 straipsnį.
Šiais argumentais
DSD
siūlo Teisingumo Teismui remtis savo praktika, pagal kurią pažeidus bylos nagrinėjimo per protingą terminą principą skundžiamas sprendimas turi būti panaikinamas tik tuomet, jei yra įrodymų, kad pernelyg ilga procedūros trukmė turi poveikį bylos baigčiai (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Baustahlgewebe Komisiją
49 punktą). Šioje byloje
DSD
tokių įrodymų nepateikė.
Iš tiesų, kaip pažymėjo
DSD
, sprendimo nepriėmimas per protingą terminą yra proceso pažeidimas (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
48 punktą).
Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmoji pastraipa visuomet turi būti aiškinama ir taikoma veiksmingai.
Taigi, kadangi nėra jokio įrodymo, kad protingo sprendimo priėmimo termino nesilaikymas galėjo turėti poveikį bylos baigčiai, skundžiamo sprendimo panaikinimas neatitaisys Pirmosios instancijos teismo padaryto veiksmingos teisminės gynybos principo pažeidimo.
Be to, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 305 ir 306 punktuose, atsižvelgiant į būtinybę laikytis Bendrijos konkurencijos teisės, Teisingumo Teismas, remdamasis tik tuo, kad byla neišnagrinėta per protingą terminą, negali leisti apeliantei ginčyti pažeidimo, kai visi jo pagrindai, kuriais prieštaraujama Pirmosios instancijos teismo išvadoms, susijusioms su šiuo pažeidimu ir su juo susijusia administracine procedūra, buvo atmesti kaip nepagrįsti.
Taigi, kaip savo išvados 307 punkte ir paskesniuose pažymėjo generalinis advokatas, tai, kad Pirmosios instancijos teismas nesilaikė protingo sprendimo priėmimo termino, gali pagrįsti pagal EB 235 straipsnį ir 288 straipsnio antrąją pastraipą pareikštą ieškinį atlyginti žalą, kuriuo remdamasi Bendrija pagal bendrus valstybių narių įstatymams būdingus principus atlygina bet kokią žalą, kurią eidamos savo pareigas padaro jos institucijos.
Todėl
DSD
argumentai, kad dėl protingo sprendimo priėmimo termino nesilaikymo turi būti panaikintas skundžiamas sprendimas, siekiant ištaisyti šį proceso pažeidimą, yra nepagrįsti. Tad aštuntas pagrindas turi būti atmestas.
Kadangi visi apeliantės nurodyti apeliacinio skundo pagrindai buvo atmesti, reikia atmesti visą apeliacinį skundą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija,
Interseroh
,
Vfw
,
Landbell
ir
BellandVision
reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas iš
DSD
, o ši pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH
padengia savo pačios bei Europos Bendrijų Komisijos,
Interseroh Dienstleistungs GmbH
,
Vfw GmbH, Landbell AG für Rückhol-Systeme
ir
BellandVision GmbH
šioje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.