CELEX: 62005CJ0248
Traktatbrud
beskyttelse af grundvandet mod forurening forårsaget af farlige stoffer
direktiv 80/68/EØF

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har i sin stævning nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår, at Irland har tilsidesat
sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 80/68/EØF af 17. december 1979 om beskyttelse af grundvandet mod forurening
forårsaget af visse farlige stoffer (EFT 1980 L 20, s. 43, herefter »direktivet«), idet Irland
–        ikke har truffet alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at efterkomme direktivets artikel 4, 5, 7, 9 og 10 på Ballymurtagh-lossepladsen
(grevskabet Wicklow), og
–        ikke har truffet alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at efterkomme direktivets artikel 5, 7, 8, 10, 12 og 13 for
så vidt angår indirekte udledning, der stammer fra septiktanke.

Retsforskrifter
Direktivets artikel 1, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Dette direktiv har til formål at forebygge forurening af grundvandet med stoffer, som tilhører de familier og grupper af
stoffer, der er opført på liste I eller II i bilaget, i det følgende benævnt »stoffer nævnt i liste I eller II«, samt at nedbringe
eller fjerne følgerne af den hidtidige forurening af grundvandet i videst muligt omfang.«
Direktivets artikel 1, stk. 2, bestemmer følgende:
»I dette direktiv forstås ved:
a)      grundvand: alle former for vand under jordens overflade, i mætningszonen og i direkte kontakt med jordoverfladen eller undergrunden
b)      direkte udledning: tilførsel til grundvandet af stoffer nævnt i liste I eller II uden gennemsivning af jordoverfladen eller
undergrunden
c)      indirekte udledning: tilførsel til grundvandet af stoffer nævnt i liste I eller II efter gennemsivning af jordoverfladen eller
undergrunden
d)       forurening: af mennesker direkte eller indirekte foretaget udledning af stoffer eller energi i grundvandet med så skadelige
virkninger, at den menneskelige sundhed eller vandforsyningen bringes i fare, at levende ressourcer og det akvatiske økosystem
skades, eller at der lægges hindringer i vejen for anden retmæssig anvendelse af vandet.«
Ifølge direktivets artikel 2 finder det ikke anvendelse på:
»a)      udledning af husspildevand, der stammer fra isolerede beboelser, som ikke er tilsluttet et kloaksystem, og som ligger uden
for beskyttede områder til indvinding af vand til forsyning af befolkningen
[…]«
Ordlyden af direktivets artikel 3 er som følger:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at:
a)      forhindre tilførsel til grundvandet af stoffer nævnt i liste I, og
b)      begrænse tilførsel til grundvandet af stoffer nævnt i liste II, for at undgå forurening af grundvandet med disse stoffer.«
Direktivets artikel 4, stk. 1 og 2, bestemmer:
»1.      For at opfylde den i artikel 3, litra a), omhandlede forpligtelse skal medlemsstaterne:
–        forbyde enhver direkte udledning af stoffer nævnt i liste I
–        på forhånd foretage en undersøgelse af sådanne aktioner til bortskaffelse eller deponering med henblik på bortskaffelse af
disse stoffer, som vil kunne medføre indirekte udledning; på grundlag af undersøgelsens resultater forbyder medlemsstaterne
den pågældende aktion eller udsteder en tilladelse på betingelse af, at alle tekniske sikkerhedsforanstaltninger, der er nødvendige
for at hindre en sådan udledning, overholdes
–        træffe de hensigtsmæssige foranstaltninger, som de skønner nødvendige for at undgå enhver indirekte udledning af stoffer nævnt
i liste I, der skyldes andre aktioner på eller i jorden end dem, der er nævnt i andet led; de underretter Kommissionen herom,
og denne kan på grundlag af oplysningerne forelægge Rådet forslag om ændring af dette direktiv.
2.      Medlemsstaterne kan dog, hvis en forudgående undersøgelse viser, at det grundvand, i hvilket det påtænkes at udlede stoffer
nævnt i liste I, konstant er uanvendeligt til enhver anden brug, bl.a. i husholdningen eller landbruget, tillade udledning
af disse stoffer, såfremt deres forekomst ikke hindrer udnyttelsen af jordbundens ressourcer.
Disse tilladelser kan kun udstedes, såfremt alle tekniske sikkerhedsforanstaltninger overholdes, således at disse stoffer
ikke kan komme i berøring med andre akvatiske systemer eller skade andre økosystemer.«
Direktivets artikel 5 har følgende ordlyd:
»1.      For at opfylde den i artikel 3, litra b), omhandlede forpligtelse foretager medlemsstaterne på forhånd en undersøgelse af:
–        enhver direkte udledning af stoffer nævnt i liste II med henblik på at begrænse sådan udledning
–        sådanne aktioner til bortskaffelse eller deponering med henblik på bortskaffelse af disse stoffer, som vil kunne medføre indirekte
udledning.
På grundlag af undersøgelsens resultater kan medlemsstaterne udstede en tilladelse på betingelse af, at alle tekniske sikkerhedsforanstaltninger,
der gør det muligt at undgå forurening af grundvandet med disse stoffer, overholdes.
2.      Medlemsstaterne træffer desuden de hensigtsmæssige foranstaltninger, som de skønner nødvendige, med henblik på at begrænse
enhver indirekte udledning af stoffer nævnt i liste II, der skyldes andre aktioner på eller i jorden end dem, der er nævnt
i stk. 1.«
Direktivets artikel 7 er affattet således:
»De i artikel 4 og 5 nævnte forudgående undersøgelser skal omfatte en undersøgelse af de hydrogeologiske forhold i det pågældende
område, af jordoverfladens og undergrundens eventuelle rensende evne, af risikoen for forurening og forringelse af grundvandets
kvalitet som følge af udledningen og fastslå, om udledning i grundvandet er en passende løsning ud fra et miljømæssigt synspunkt.«
Direktivets artikel 8 bestemmer:
»Medlemsstaternes kompetente myndigheder kan kun udstede de i artikel 4, 5 og 6 omhandlede tilladelser, når det er godtgjort,
at tilsynet med grundvandet og navnlig med dets kvalitet er sikret.«
Af direktivets artikel 9 fremgår følgende:
»Når en tilladelse til direkte udledning udstedes i henhold til artikel 4, stk. 2 og 3, eller artikel 5, eller når en aktion
til bortskaffelse af spildevand, som uundgåeligt vil medføre indirekte udledning, tillades i henhold til artikel 5, skal tilladelsen
navnlig angive:
–        stedet for udledningen
–        udledningsmetoden
–        de sikkerhedsforanstaltninger, der er uomgængelig nødvendige, navnlig under hensyntagen til arten og koncentrationen af de
stoffer, som er indeholdt i det udledte materiale, til karakteristika for recipientmiljøet samt til afstanden til indvindingssteder
for vand, navnlig drikkevand, termalvand og mineralvand
–        den største tilladte mængde af et stof i det udledte materiale i en eller flere angivne perioder og passende bestemmelser
vedrørende koncentrationen af disse stoffer
–        foranstaltninger til kontrol af det materiale, der udledes i grundvandet
–        om nødvendigt foranstaltninger, der muliggør tilsyn med grundvandet og navnlig med dets kvalitet.«
Direktivets artikel 10 er affattet som følger:
»Når de i henhold til artikel 4 eller 5 gives tilladelse til en sådan aktion til bortskaffelse eller deponering med henblik
på bortskaffelse, som vil kunne medføre indirekte udledning, skal tilladelsen navnlig angive:
–        stedet, hvor ovennævnte aktion finder sted
–        bortskaffelses- og deponeringsmetoderne
–        de sikkerhedsforanstaltninger, der er uomgængelig nødvendige, navnlig under hensyntagen til arten og koncentrationen af de
stoffer, som er indeholdt i det materiale, der skal bortskaffes eller deponeres, til karakteristika for recipientmiljøet samt
til afstanden til indvindingssteder for vand, navnlig drikkevand, termalvand og mineralvand
–        den i en eller flere angivne perioder største tilladte mængde af materiale, der indeholder stoffer nævnt i liste I eller II,
og om muligt af selve disse stoffer, som skal bortskaffes eller deponeres, samt passende bestemmelser vedrørende koncentrationen
af disse stoffer
–        i de i artikel 4, stk. 1, og i artikel 5, stk. 1, omhandlede tilfælde, de tekniske sikkerhedsforanstaltninger, som skal iværksættes
for at hindre enhver udledning i grundvandet af stoffer nævnt i liste I og for at undgå enhver forurening af dette vand med
stoffer nævnt i liste II
–        om nødvendigt foranstaltninger, der muliggør tilsyn med grundvandet og navnlig med dets kvalitet.«
Direktivets artikel 12 bestemmer:
»1.      Hvis den, der ansøger om en tilladelse i henhold til artikel 4 eller 5, erklærer, at han ikke er i stand til at overholde
de betingelser, som vil blive foreskrevet ham, eller hvis den pågældende medlemsstats kompetente myndighed finder, at dette
er tilfældet, kan tilladelsen ikke meddeles.
2.      Hvis de i en tilladelse foreskrevne betingelser ikke overholdes, træffer den kompetente myndighed i den pågældende medlemsstat
hensigtsmæssige foranstaltninger for at sikre, at disse betingelser opfyldes; om nødvendigt inddrager den tilladelsen.«
Direktivets artikel 13 har følgende ordlyd:
»Medlemsstaternes kompetente myndigheder fører kontrol med, at de i tilladelsen fastsatte betingelser overholdes, samt med
udledningens virkninger på grundvandet.«

Den administrative procedure
I løbet af 1999 registrerede Kommissionen en klage angående den gamle mine i Ballymurtagh, som af Wicklow County Council var
blevet indrettet som kommunal losseplads.
I løbet af 2000 registrerede Kommissionen en anden klage angående udledninger i grundvandet uden tilladelse, som hidrørte
fra den i 1995 åbnede hotelvirksomhed Creacon Lodge (New Ross) i grevskabet Wexford. Under behandlingen af denne klage fik
Kommissionen kendskab til vidererækkende problemer i forbindelse med spildevand fra septiktanke vedrørende vilkårene for direktivets
anvendelse i de irske landdistrikter for så vidt angår erhvervsejendomme eller ejendomme, som ikke anvendes til beboelse,
samt ikke-isolerede beboelser, der er beliggende i forskellige byområder.
Kommissionen fik desuden kendskab til en rapport vedrørende eutrofieringsproblemer i Killarney-søerne i grevskabet Kerry,
hvorefter anlæg, der er tilsluttet septiktanke, nævnes blandt årsagerne til den væsentlige forringelse, som disse søer har
undergået, og den påpegede, at septiktankene ofte var uegnede eller dårligt vedligeholdt.
Med henblik på opklaringen af den anden klage tilstillede Kommissionen den 8. maj 2001 Irland en skrivelse, hvori den inddrog
ovennævnte rapport.
Da Kommissionen ikke var tilfreds med de svar, der var afgivet inden for rammerne af opklaringen af den første klage, og henset
til det manglende svar på den anden klage, fremsendte den den 23. oktober 2001 en åbningsskrivelse til Irland, hvori den redegjorde
for sin tvivl vedrørende betingelserne for denne medlemsstats anvendelse af flere af direktivets bestemmelser, og Kommissionen
opfordrede Irland til at fremkomme med sine bemærkninger hertil.
Da denne skrivelse ikke blev besvaret, fremsatte Kommissionen den 17. december 2002 en begrundet udtalelse til denne medlemsstat,
hvori den opfordrede denne til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme udtalelsen inden for en frist på
to måneder fra modtagelsen.
Ved skrivelse af 9. september 2003 fremsendte de irske myndigheder sit svar til udtalelsen, hvori de fremlagde oplysninger
om de foranstaltninger, der var blevet truffet, og hævdede at overholde direktivet. Da Kommissionen ikke var tilfreds med
Irlands synspunkter, anlagde den nærværende sag.

Om søgsmålet
Det skal straks understreges, at Kommissionen i sine skriftlige indlæg udtrykkeligt har anerkendt, at Irland har vedtaget
den nødvendige lovgivning for at gennemføre direktivet i national ret.

Om klagepunktet vedrørende den kommunale losseplads i Ballymurtagh
I sin stævning har Kommissionen foreholdt Irland, at Irland ikke har truffet alle de foranstaltninger, der er nødvendige for
at efterkomme direktivets artikel 4, 5, 7, 9 og 10 i forhold til den kommunale losseplads i Ballymurtagh.
Kommissionen har for det første foreholdt denne medlemsstat, at den ikke har udstedt nogen officiel tilladelse, inden denne
losseplads blev taget i brug, uanset at ansøgning om sådan tilladelse og udstedelse heraf skal ske inden driften af et nyt
anlæg påbegyndes, hvilket har til formål at underkaste denne drift passende betingelser som omhandlet i direktivets artikel
9. For det andet mener Kommissionen ikke, at de påkrævede tekniske sikkerhedsforanstaltninger er blevet truffet med henblik
på at undgå udledning af stoffer nævnt i liste I eller II. For det tredje har Kommissionen gjort gældende, at den af Environmental
Protection Agency (miljøbeskyttelsesagenturet, herefter »EPA«) den 3. april 2001 for affald udstedte tilladelse til driften
af denne losseplads ikke var forenelig med direktivets bestemmelser på grund af uregelmæssigheder med hensyn til tilladelsen
og den forudgående undersøgelse.
Det bemærkes, at Kommissionen i sin replik frafaldt sine klagepunkter vedrørende den manglende officielle lossepladstilladelse
inden ibrugtagelsen og vedrørende tilsidesættelse af direktivets artikel 9.
Hvad angår klagepunktet vedrørende tilsidesættelse af direktivet på grund af udledning af stoffer nævnt i liste I eller II
–       Parternes argumenter
Kommissionen har gjort gældende, at Irland har tilsidesat forpligtelsen til i medfør af direktivets artikel 4, stk. 2, andet
afsnit, at træffe alle »tekniske sikkerhedsforanstaltninger«, idet Irland har tilladt oprettelsen og driften af den kommunale
losseplads i Ballymurtagh, uanset at Irland vidste, at stoffer nævnt i liste I, f.eks. cadmium, eller liste II, sådan som
tungmetaller og phosphor, uundgåeligt ville løbe ud i Avoca-floden i mangel på nogen beskyttende membran under denne losseplads.
Kommissionen har gjort gældende, at udledning af sådanne stoffer er underlagt betingelser, som ikke var opfyldt med hensyn
til den omhandlede losseplads. De i direktivets artikel 4, stk. 2, nævnte krav henhører under disse betingelser, idet det
heraf følger, at udledning udelukkende må finde sted i grundvandet, og at stofferne nævnt i liste I, som findes i grundvandet,
ikke må komme i berøring med andre akvatiske systemer.
Grundvandet, der står under både lokaliteten Ballymurtagh og under Avoca-floden, kan ikke ifølge Kommissionen anses for at
være en del af samme akvatiske system.
Selv hvis dette grundvand, som løber ud i Avoca, skulle anses for at være en del af samme akvatiske system som denne flod,
mener Kommissionen under alle omstændigheder ikke, at floden kan anses for konstant at være uanvendelig til anden brug. Erklæringen
om den kommunale losseplads i Ballymurtaghs indvirkning på miljøet (
Environmental Impact Statement on Ballymurtagh Landfill
, herefter »erklæringen om indvirkningen på miljøet«), som blev fremlagt i henhold til national lovgivning vedrørende affaldsbehandling,
præciserer, at »Avoca, som løber tæt på miner og lossepladsen, er en klippefyldt flod med et hurtigt løb og kan anses for
at være et virkelig godt habitat for laks«.
Endvidere har Kommissionen gjort gældende, at Wicklow County Council ikke kunne være uvidende om, at den væske, der blev tilbage
efter nedsivning af vand gennem affaldet (herefter »perkolat«), i mangel på nogen beskyttelsesbarriere ville nå Avoca, eftersom
den hydrogeologiske undersøgelse, som blev foretaget i 1987 (K.T. Cullen,
Ballymurtagh Open Pit: Report on the Hydrogeological Survey of a Proposed Waste Disposal Site
, 10.3.1987, herefter »den hydrogeologiske undersøgelse«), inden lossepladsen blev taget i brug, opstillede et valg mellem
perkolatets opsugning/spredning og dets forsegling på bunden af brønde. Wicklow County Council valgte opsugning/spredning
af perkolatet, som kun kunne føre til forurening af et andet akvatisk system.
Irland har gjort gældende, at udledning af stoffer nævnt i liste I i henhold til selve ordlyden af direktivets artikel 4,
stk. 2, kan tillades på visse betingelser.
Denne medlemsstat argumenterer på grundlag af konklusioner i den hydrogeologiske undersøgelse, hvorefter »den høje forureningsgrad
af grundvandet under såvel minen som Avoca-floden bevirker, at muligheden »opsugning/spredning« alvorligt bør overvejes, eftersom
den primære indvirkning på kvaliteten af det vand, der enten løber under minen eller i Avoca-floden, ville være en misfarvning
afhængig af perkolatets beskaffenhed og sammensætning«.
Ifølge Irland er det grundvand, der befinder sig inde i og i det nederste fald i gamle mineraliseringsområder, yderst forurenede
på grund af den tidligere minedrift, og grundvandet er derfor uanvendeligt til brug i husholdningen eller landbruget. Irland
har anført, at det følger af EPA’s seneste rapport om vandkvaliteten, at det tilfælde af forurening med metaller, som er værst,
under alle omstændigheder er Avoca-floden, som lider under en alvorlig forurening med kobber, zink og i et mindre omfang bly.
Desuden mener denne medlemsstat, at det akvatiske system udgøres af vand fra vandløb både over og under jorden, og at der
i det foreliggende tilfælde ikke kan siges at være to af hinanden uafhængige særskilte systemer.
–       Domstolens bemærkninger
Det skal for det første påpeges, at medlemsstaterne i medfør af direktivets artikel 3, litra a), skal træffe de nødvendige
foranstaltninger for at forhindre tilførsel til grundvandet af stoffer nævnt i liste I.
For at opfylde denne forpligtelse skal medlemsstaterne ifølge direktivets artikel 4, stk. 1, dels forbyde enhver direkte udledning
af stoffer, dels på forhånd foretage en undersøgelse af sådanne aktioner til bortskaffelse eller deponering med henblik på
bortskaffelse af disse stoffer, som vil kunne medføre indirekte udledning med det formål enten at forbyde medlemsstaterne
den pågældende aktion eller at udstede en tilladelse på betingelse af, at alle tekniske sikkerhedsforanstaltninger, der er
nødvendige for at hindre en sådan udledning, overholdes.
Desuden følger det af direktivets artikel 4, stk. 2, første afsnit, at medlemsstaterne kan tillade udledning af stoffer nævnt
i liste I, hvis en forudgående undersøgelse viser, at det grundvand, i hvilket udledningen påtænkes, konstant er uanvendeligt
til enhver anden brug, bl.a. i husholdningen eller landbruget, og såfremt deres forekomst ikke hindrer udnyttelsen af jordbundens
ressourcer.
Endvidere følger det af samme bestemmelses andet afsnit, at tilladelsen kun kan udstedes, såfremt alle tekniske sikkerhedsforanstaltninger
overholdes, således at de omhandlede stoffer ikke kan komme i berøring med andre akvatiske systemer eller skade andre økosystemer.
For det andet fremgår det af direktivets artikel 3, litra b), at medlemsstaterne skal begrænse tilførsel til grundvandet af
stoffer nævnt i liste II for at undgå, at grundvandet forurenes med disse stoffer.
For at opfylde denne forpligtelse skal medlemsstaterne i overensstemmelse med direktivets artikel 5, stk. 1, første afsnit,
på forhånd foretage en undersøgelse af enhver direkte udledning af stoffer nævnt i denne liste med henblik på at begrænse
sådan udledning, samt sådanne aktioner til bortskaffelse eller deponering med henblik på bortskaffelse af disse stoffer, som
vil kunne medføre indirekte udledning. I henhold til direktivets artikel 5, stk. 1, andet afsnit, kan medlemsstaterne på grundlag
af undersøgelsens resultater udstede en tilladelse på betingelse af, at alle tekniske sikkerhedsforanstaltninger, der gør
det muligt at undgå forurening af grundvandet med disse stoffer, overholdes.
Det skal for det første understreges, at Irland anerkender, at grundvandet, hvori den indirekte udledning af stoffer nævnt
i liste I ender, kan løbe ud i Avoca-floden, hvor forekomsten af visse af de nævnte stoffer i øvrigt forårsager en misfarvning
af vandet.
Eftersom det akvatiske system, som Avoca-floden er en del af – idet det er godtgjort, at floden ikke har sit udspring i grundvandet,
der står under lokaliteten Ballymurtagh – nemlig berøres af den nævnte udledning, er den i direktivets artikel 4, stk. 2,
andet afsnit, fastsatte betingelse ikke opfyldt, da denne udledning ikke udelukkende begrænses til grundvandet. Konklusionerne
fra forskellige undersøgelser, der viser tidligere forurening af denne flod, har ingen relevans i forhold til vurderingen
af overholdelsen af denne betingelse.
Ved til den kommunale losseplads i Ballymurtagh at vælge et system til opsugning/spredning af perkolatet, uanset at der ifølge
den hydrogeologiske undersøgelse fandtes et alternativ bestående i at forsegle det på bunden af brønde, hvorved forureningsniveauet
i Avoca-floden ikke ville være blevet forværret – hvilket Irland ikke bestrider – og derved muliggøre, at stoffer nævnt i
liste I berører et særskilt akvatisk system i grundvandet, der står under lossepladsen, har Irland følgelig tilsidesat sin
forpligtelse til at træffe alle tekniske sikkerhedsforanstaltninger som fastsat ved direktivets artikel 4, stk. 2, andet afsnit.
I det omfang tilførslen til grundvandet af stoffer nævnt i liste II – navnlig af tungmetaller og phosphor – er en del af Irlands
valg af teknisk foranstaltning, opfylder dette valg for det andet ikke den i direktivets artikel 3, litra b), fastsatte forpligtelse
til at begrænse tilførslen af disse stoffer til det omhandlede grundvand for at undgå forurening heraf, eftersom der ikke
er truffet alle tekniske sikkerhedsforanstaltninger for at opnå dette mål.
Så meget desto mere er de i direktivets artikel 5 opstillede krav – der som anført i denne doms præmis 39 kun tilsigter at
opfylde den i direktivets artikel 3, litra b), nævnte forpligtelse – derfor ikke opfyldt.
Det følger af det ovennævnte, at Irland hvad angår den kommunale losseplads i Ballymurtagh med hensyn til udledning af stoffer
nævnt i liste I eller II ikke har opfyldt de krav, der følger af direktivets artikel 4 og 5.
Hvad angår klagepunktet vedrørende tilsidesættelsen af direktivet på grund af udstedelsen af en uretmæssig tilladelse
–       Parternes argumenter
Kommissionen har gjort gældende, at den af EPA den 3. april 2001 udstedte affaldstilladelse ikke var i overensstemmelse med
direktivets artikel 4, 5, 7 og 10.
Ifølge Kommissionen var kravene til en undersøgelse før udstedelsen af tilladelsen ikke opfyldt. Kommissionen har i denne
henseende gjort gældende, at det af selve tilladelsens ordlyd – som fastslår, at »indehaveren af tilladelsen inden for en
frist på seks måneder fra udstedelsestidspunktet skal fremlægge et forslag med henblik på at undersøge muligheden af at kontrollere
udledninger i grundvandet og deres indvirkning på Avoca« – følger, at direktivets artikel 4 og 5 er blevet tilsidesat, for
så vidt som undersøgelsen vedrørende indvirkningen på grundvandet og den eventuelle iværksættelse af tekniske sikkerhedsforanstaltninger
ikke gik forud for udstedelsen af denne tilladelse.
Kommissionen har tilføjet, at selv hvis den hydrogeologiske undersøgelse havde kunnet gøre det ud for en »forudgående undersøgelse«
som omhandlet i direktivets artikel 4, stk. 2, ville denne undersøgelse under alle omstændigheder have været utilstrækkelig,
i det omfang det bl.a. ikke er godtgjort, at undersøgelsen indebar, at samtlige oplysninger vedrørende stoffer nævnt i liste
I og II skulle indhentes, og i det omfang den ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til direktivets artikel 4.
Ifølge Kommissionen afhjælpes denne undersøgelses mangler endvidere ikke af erklæringen om indvirkningen på miljøet.
Irland mener, at direktivets krav om en forudgående undersøgelse er opfyldt i det omfang, der er foretaget en hydrogeologisk
undersøgelse og en undersøgelse af indvirkningen på miljøet.
Kommissionen har tilføjet, at EPA forud for udstedelsen af affaldstilladelsen den 3. april 2001 havde inddraget konklusionerne
fra flere grundvandsundersøgelser og hydrogeologiske undersøgelser, herunder den geologiske og hydrogeologiske undersøgelse
af den kommunale losseplads i Ballymurtagh (Co. Wicklow B.J. Murphy & Associates,
Geological and Hydrogeological Study of the Ballymurtagh Landfill near Avoca, 1997
).
–       Domstolens bemærkninger
Som allerede fastslået i denne doms præmis 42 og 43 havde Irland ikke, da Irland til den kommunale losseplads i Ballymurtagh
valgte et system til opsugning/spredning af perkolatet, truffet alle tekniske sikkerhedsforanstaltninger som påkrævet dels
ved direktivets artikel 4 med hensyn til stoffer nævnt i liste I, dels ved direktivets artikel 5 med hensyn til stoffer nævnt
i liste II. Således kunne denne medlemsstat ikke gyldigt udstede en tilladelse i henhold til disse artikler, da udstedelsen
af en sådan tilladelse nemlig var betinget af, at de i disse artikler påkrævede tekniske sikkerhedsforanstaltninger blev iværksat,
hvilket ikke var tilfældet.
Endvidere bemærkes, at recipientmiljøet udgør genstanden for de i direktivets artikel 4 og 5 omhandlede forhåndsundersøgelser.
Henset til dette særlige formål stiller direktivets artikel 7 krav om, at disse undersøgelser også har et særligt formål,
nærmere bestemt en undersøgelse af de hydrogeologiske forhold i det pågældende område, af jordoverfladens og undergrundens
eventuelle rensende evne og af risikoen for forurening og forringelse af grundvandets kvalitet som følge af udledningen, idet
formålet er at fastslå, om udledning i grundvandet er en passende løsning ud fra et miljømæssigt synspunkt. Artikel 7 opstiller
præcise og detaljerede betingelser for udstedelse af tilladelser, som må anses for uomgængelig nødvendige for, at direktivets
målsætning kan nås (jf. i denne retning dom af 28.2.1991, sag C-360/87, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 791, præmis 23).
Hvis det således af fællesskabslovgiver forfulgte mål fuldt ud skal opfyldes, skal den forudgående undersøgelse, som udstedelsen
af tilladelsen er betinget af, gøre det muligt at få uindskrænket og detaljeret indblik i recipientmiljøets tilstand, uden
at det i øvrigt er nødvendigt, at den udtrykkeligt henviser til direktivet.
I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at de forurenende stoffer, hvis forekomst i perkolatet i den kommunale losseplads
i Ballymurtagh blev nævnt som en mulighed i den hydrogeologiske undersøgelse, ikke har været genstand for en fuldstændig indhentning
af oplysninger. Følgelig giver den hydrogeologiske undersøgelse ikke nogen udtømmende opregning af risikoen for forurening
og forringelse af grundvandets kvalitet som følge af udledningen af stoffer nævnt i liste I og II.
Desuden følger det af bemærkningen i den af EPA udstedte affaldstilladelse af 3. april 2001, der er nævnt i denne doms præmis
47, at lossepladsens miljømæssige indvirkning på grundvandet og overfladevandet i strid med de i direktivets artikel 7 opstillede
krav ikke fuldt ud var kendt inden udstedelsen af tilladelsen.
Endelig opfylder nævnte tilladelse heller ikke betingelserne i direktivets artikel 10.
Følgelig er klagepunktet vedrørende tilsidesættelse af direktivets artikel 4, 5, 7 og 10 begrundet, eftersom der for den kommunale
losseplads i Ballymurtagh var udstedt en uretmæssig tilladelse.
Af det foregående følger, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivet, idet Irland ikke har truffet
alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at efterkomme direktivets artikel 4, 5, 7 og 10 for så vidt angår den kommunale
losseplads i Ballymurtagh.

Om klagepunktet vedrørende den indirekte udledning i grundvandet af stoffer nævnt i liste II, der stammer fra septiktanke
Ifølge Kommissionen har Irland ikke truffet alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at efterkomme direktivet med henblik
på i alle dets landdistrikter at beskytte grundvandet mod den indirekte udledning af stoffer nævnt i liste II, der stammer
fra septiktanke, dvs. fra systemer til behandling af spildevand ved gennem jorden at bortskaffe afløbsvand fra husholdninger.
Ifølge Kommissionen blev de anlæg, som er afhængige af septiktanke, ikke systematisk underkastet en forudgående undersøgelsesprocedure
og fik ikke udstedt en forskriftsmæssig tilladelse, uanset at spildevandet fra septiktankene indeholder anseelige mængder
phosphor og ammoniak, hvilket udgør en tilsidesættelse af forpligtelserne i henhold til direktivets artikel 5 og følgelig
af de hertil knyttede bestemmelser, nemlig direktivets artikel 7, 8, 10 og 13.
Til støtte for dette klagepunkt har Kommissionen som bevis påberåbt sig følgende:
–        den indskrænkende fortolkning, som Irland anlægger af direktivets artikel 5, stk. 1, og den omstændighed, at Irland ikke har
truffet alle passende foranstaltninger med henblik på, at denne bestemmelse bliver genstand for en korrekt fortolkning
–        Irlands mangeårige undladelse af at gribe ind over for den ulovlige udledning fra en hotelvirksomhed i grevskabet Wexford
–        Irlands manglende opfyldelse af direktivets krav vedrørende septiktanke i regionen Killarney-søerne, og
–        de officielle rapporter om vandforurening og tilsidesættelse af direktiv 80/778/EØF af 15. juli 1980 om kvaliteten af drikkevand
(EFT L 229, s. 1).
Indledningsvis bemærkes, at Kommissionen ikke inden for denne del af søgsmålet nedlægger påstand om, at det fastslås, at Irland
har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivet med hensyn til særlige faktiske situationer, men at den tilsigter
at afdække et traktatbrud, som følger af en administrativ praksis i strid med fællesskabsretten, idet denne praksis er illustreret
ved nogle eksempler.
I denne forbindelse skal det for det første påpeges, at Kommissionen kan nedlægge påstand om, at Domstolen fastslår, at der
foreligger tilsidesættelse af bestemmelser i et direktiv som følge af, at en medlemsstats myndigheder har vedtaget en generel
praksis, der er i strid med bestemmelserne, hvilket de særlige situationer er udtryk for (jf. i denne retning dom af 26.4.2005,
sag C-494/01, Kommissionen mod Irland, Sml. I, s. 3331, præmis 27).
Domstolen har navnlig fastslået, at selv om en medlemsstats adfærd, der består i en administrativ praksis, der strider mod
fællesskabsrettens krav, kan udgøre et traktatbrud i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 226 EF, skal denne
administrative praksis frembyde en vis grad af fasthed og almenhed (jf. bl.a. dom af 27.4.2006, sag C-441/02, Kommissionen
mod Tyskland, Sml. I, s. 3449, præmis 50, og af 14.6.2007, sag C-342/05, Kommissionen mod Finland, endnu ikke trykt i Samling
af Afgørelser, præmis 33).
For det andet påhviler det under en traktatbrudssag i henhold til artikel 226 EF Kommissionen at godtgøre, at det påståede
traktatbrud foreligger. Det er Kommissionen, som skal fremføre de omstændigheder, der er nødvendige for, at Domstolen kan
efterprøve, om der foreligger et traktatbrud, og Kommissionen kan ikke påberåbe sig nogen formodning herfor (jf. i denne retning
bl.a. dommen i sagen Kommissionen mod Irland, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis, og i sagen Kommissionen mod Tyskland,
præmis 48).
Medlemsstaterne er imidlertid i medfør af artikel 10 EF forpligtet til at lette Kommissionen i gennemførelsen af dens opgave,
som i henhold til artikel 211 EF navnlig består i at drage omsorg for gennemførelsen af de i EF-traktaten indeholdte bestemmelser
og af de bestemmelser, som med hjemmel i denne vedtages af institutionerne (jf. bl.a. dommen i sagen Kommissionen mod Irland,
præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
I lyset heraf skal der tages hensyn til den omstændighed, at Kommissionen i forbindelse med efterprøvelsen af, om de nationale
bestemmelser, der skal sikre en effektiv gennemførelse af direktivet, anvendes korrekt i praksis, i vidt omfang er afhængig
af de oplysninger, som eventuelle klagere og den pågældende medlemsstat har meddelt (jf. dommen i sagen Kommissionen mod Irland,
præmis 43).
Heraf følger bl.a., at når Kommissionen har fremlagt tilstrækkelige beviser for, at en indklaget medlemsstats myndigheder
har udviklet en gentagen og vedvarende praksis, som strider mod et direktivs bestemmelser, påhviler det den pågældende medlemsstat
konkret og detaljeret at bestride de således fremlagte oplysninger og følgerne heraf (jf. dommen i sagen Kommissionen mod
Irland, præmis 47).
Det er på baggrund af disse principper, at Kommissionens klagepunkt skal efterprøves.
Endelig skal det fastslås, at for så vidt som de her fremlagte klagepunkter ikke vedrører indholdet af nationale bestemmelser,
er de uden relevans for efterprøvelsen af, om de af Irland fremførte argumenter – vedrørende virkningen af den nationale lovgivning
til gennemførelse af direktivet og vedrørende den supplerende funktion, som den nationale lovgivning om fysisk planlægning
har i forhold til direktivet – er velbegrundede.
Om den af Irland anlagte fortolkning af direktivets artikel 5, stk. 1
–       Parternes argumenter
Kommissionen har gjort gældende, at Irland har anlagt en indskrænkende fortolkning af direktivets artikel 5, stk. 1, som i
strid med direktivets krav indebærer, at den ved denne artikel etablerede ordning for tilladelser ikke på hele det irske område
gennemføres med hensyn til indirekte udledninger af stoffer nævnt i liste II, der hidrører fra septiktanke.
Kommissionen har tilføjet, at en sådan fortolkning har været fremherskende i grevskabet Wexford bl.a. med hensyn til hotelvirksomheden
Creacon Lodge.
Kommissionen har desuden påpeget, at antallet af tilladelser til udledning af spildevand i grundvandet er meget lavt i alle
grevskaber i forhold til de omstændigheder, hvorunder direktivet finder anvendelse, hvilket ifølge Kommissionen er udtryk
for den urigtige fortolkning heraf.
Dertil har Irland indvendt, at Irland efter udløbet af den af Kommissionen fastsatte svarfrist i den begrundede udtalelse
har ændret sin fortolkning af den omtvistede bestemmelse.
Irland har tilføjet, at de lokale myndigheder, som har ansvaret for iværksættelsen af den nationale lovgivning, der gennemfører
direktivet, i praksis altid har fulgt en fortolkning, der er forenelig med formålet med direktivets artikel 5, stk. 1.
–       Domstolens bemærkninger
Sådan som det er anført i denne doms præmis 39, og som det entydigt følger af selve ordlyden af direktivets artikel 5, stk. 1,
skal medlemsstaterne i princippet indlede en forudgående undersøgelse med hensyn til alle stoffer nævnt i liste II – herunder
dermed også de fra septiktanke hidrørende stoffer – og udstede tilladelser for alle sådanne aktioner til bortskaffelse eller
deponering med henblik på bortskaffelse af disse stoffer, som vil kunne medføre indirekte udledning.
Irland anerkender nødvendigheden af fremover at gennemføre direktivet under anvendelse af denne fortolkning af artikel 5,
stk. 1, som alene opfylder fællesskabskravene.
Det skal imidlertid undersøges, hvorvidt den utilbørligt indskrænkende fortolkning af denne bestemmelse, som Irland oprindeligt
gjorde gældende, konkret er blevet gennemført ved en faktisk fulgt praksis, hvilket skal ske ved at undersøge de andre af
Kommissionen fremlagte beviser, som tilsigter at illustrere denne fortolkning, og som knytter sig til den nævnte kritiserede
administrative praksis.
Om bortskaffelsen af spildevand fra hotelvirksomheden Creacon Lodge
–       Parternes argumenter
Ifølge Kommissionen havde bortskaffelsen af spildevand fra hotelvirksomheden Creacon Lodge, beliggende i grevskabet Wexford,
gennem flere år medført udledning af stoffer nævnt i liste II, som gennem et afløbsrør havde forurenet visse tilstødende områder,
navnlig et vandløb.
I årene fra 1995 til 2001 var den pågældende virksomhed, som ifølge Kommissionen kan modtage op til 200 personer, udstyret
med en septiktank på 250 gallons, hvilket var i strid med bygningstilladelsesklausulen, som pålagde at installere yderligere
en septiktank. I januar 1999 blev der installeret et nyt rensningsanlæg, uden at der imidlertid var blevet foretaget en forudgående
undersøgelse som krævet ved direktivets artikel 5, stk. 1, og uden at der var udstedt tilladelse til udledning af spildevand
som krævet ved denne bestemmelse. Den endelige tilladelse til udledning af spildevand blev først udstedt i november 2001.
Samtidig med at Irland har bestridt den af Kommissionen påståede belægningskapacitet på hotelvirksomheden Creacon Lodge, har
Irland præciseret, at fire anmodninger om byggetilladelse er blevet behandlet mellem 1994 og 2000, og at der var blevet pålagt
og gennemført betingelser og væsentlige kontrolforanstaltninger vedrørende behandling og bortskaffelse af spildevand fra denne
virksomheds bygninger. Irland har tilføjet, at en septiktank med en kapacitet på 2 000 gallons blev taget i brug i 1996.
Irland har præciseret, at efter at Board Pleana – der er en uafhængig instans med ansvar for at undersøge klager over byggetilladelser
– den 30. november 2001 udstedte den endelige udledningstilladelse, der krævede, at der blev installeret et spildevandsbehandlingsudstyr,
havde såvel Wexford County Council som EPA udført kontrol, som omfattede undersøgelsen af stikprøver af spildevandet fra hotelvirksomheden
Creacon Lodges spildevandsbehandlingssystem, med henblik på at sikre, at dette system opfyldte de i denne udledningstilladelse
specificerede betingelser.
Endelig har Irland anført, at ejeren af denne virksomhed var blevet tilstillet forskellige henstillinger, der præciserede
de foranstaltninger, som denne virksomhed skulle efterkomme, idet samtlige foranstaltninger viser de bestræbelser, der er
gjort for at sikre, at de for virksomheden ansvarlige efterkommer de i denne udledningstilladelse fastsatte betingelser.
–       Domstolens bemærkninger
Det skal indledningsvis fastslås, at hvad angår de af Kommissionen her fremførte beviser erkender Kommissionen, at den har
været dårligt underrettet om visse nærmere faktiske omstændigheder vedrørende hotelvirksomheden Creacon Lodge. Dette gælder
således installationen af en septiktank i løbet af 1996, der, som Kommissionen anerkender, er tilpasset hotellets besøgstal,
uanset om det er i forbindelse med klassiske hotelophold eller særlige arrangementer.
Desuden følger det af forskellige ansøgninger om byggetilladelse, som de kompetente myndigheder har behandlet, at disse myndigheder
mente, at det af den pågældende virksomhed udledte spildevand kunne anses for husspildevand som omhandlet i direktivets artikel
2, litra a), da denne virksomhed højst havde 11 værelser.
I forbindelse med indgivelsen af ansøgninger om byggetilladelse til forøgelse af denne virksomheds belægningskapacitet, som
resulterede i udstedelsen af tilladelse af 12. februar 1997 og af 14. september 2000, blev virksomhedens ejere underrettet
om forpligtelsen til at have en tilladelse til udledning af det af deres virksomhed producerede spildevand.
Endelig står det fast, at Board Pleanas afgørelse af 30. november 2001 ifølge irsk lovgivning har gyldighed som en endelig
spildevandsudledningstilladelse.
Det er på baggrund af disse omstændigheder, at relevansen af det foreliggende beviselement skal undersøges.
Det følger for det første af direktivets artikel 2, litra a), at det ikke finder anvendelse på udledning af husspildevand,
der stammer fra isolerede beboelser, som ikke er tilsluttet et kloaksystem, og som ligger uden for beskyttede områder til
indvinding af vand til forsyning af befolkningen.
Henset til belægningskapaciteten på hotelvirksomheden Creacon Lodge, navnlig i forhold til det antal værelser, det har, og
de her afholdte arrangementer, kunne den ikke med føje undgå, at direktivet fandt anvendelse, i det omfang spildevandet herfra
ikke kan betegnes som »husspildevand«, der stammer fra isolerede beboelser, som omhandlet i direktivets artikel 2, litra a).
Eftersom den nævnte virksomhed falder ind under direktivets anvendelsesområde, og det ikke er bestridt, at stofferne, der
er nævnt i liste II, hidrører fra virksomhedens septiktank og udledes i grundvandet, burde den – sådan som nævnt i denne doms
præmis 77 – have været undergivet den forudgående undersøgelses- og tilladelsesprocedure som krævet i direktivets artikel
5, stk. 1.
I denne henseende tilsigter den i nævnte artikel omhandlede forudgående undersøgelse at opfylde de i direktivets artikel 7
fastsatte betingelser, som der henvises til i denne doms præmis 53.
Selv om det er ubestridt, at en endelig udledningstilladelse blev udstedt til hotelvirksomheden Creacon Lodge den 30. november
2001, følger det ikke af de argumenter, Irland har fremført, at denne tilladelse var i overensstemmelse med de i direktivets
artikel 7 fastsatte betingelser. Irland påstår nemlig kun, at udstedelsen af spildevandsudledningstilladelser kræver undersøgelser
på stedet i henhold til national lovgivning, som sikrer direktivets gennemførelse, men giver ikke nogen præcise oplysninger
om den undersøgelse, der fandt sted i forbindelse med den omhandlede virksomhed.
Endelig kan Irland ikke ved anfægtelsen af de af Kommissionen fremlagte beviser argumentere med, at ejeren af denne virksomhed
har udvist manglende vilje.
I lyset af ovennævnte skal det fastslås, at det fuldt ud er bevist, at de indirekte udledninger af stoffer nævnt i liste II
skete fra hotelvirksomheden Creacon Lodge, uden at de betingelser, der er fastsat i direktivets artikel 5 og 7 og i de tilknyttede
bestemmelser – nemlig direktivets artikel 8, 10, 12 og 13 – var blevet opfyldt.
Om septiktankene i regionen Killarney-søerne
–       Parternes argumenter
Kommissionen har indledningsvis gjort gældende, at eutrofieringen af ferskvand og kvaliteten af overfladevandet har været
et stort problem for de irske myndigheder i mere end et årti. Disse myndigheder har foretaget flere undersøgelser vedrørende
forureningens indvirkning på visse vandopsamlingszoner og foreslået forvaltningsforanstaltninger med henblik på at afhjælpe
forskellige konstaterede problemer.
Blandt disse foranstaltninger er projektet til forvaltning og overvågning af vandopsamlingen fra Lough Leane, som er den vigtigste
vandopsamling for Killarney-søerne, hvilket er et projekt på Kerry County Councils initiativ, hvis udarbejdelse strakte sig
over tre år fra juli 1998 til juli 2001. Der er i denne forbindelse blevet udarbejdet mange rapporter (foreløbige rapporter
og endelig rapport
A Catchment based approach for reducing nutrient inputs from all sources to the lakes of Killarney
, december 2000 og november 2003).
Disse rapporter beviser ifølge Kommissionen Irlands systematiske traktatbrud, navnlig for så vidt som den måde, hvorpå denne
medlemsstat anvender direktivet i praksis, ikke kan anses for at være forenelig med dets artikel 5, stk. 1. Kommissionen har
tilføjet, at det fremgår af de ovennævnte rapporter, at der ikke er foretaget nogen kontrol af, at septiktankene i det pågældende
geografiske område var konstrueret i overensstemmelse med direktivets krav.
Irland har gjort gældende, at Kommissionen ikke har godtgjort, at det påviste phosphorindhold i Lough Leane hovedsageligt
skyldes spildevandsudledning fra septiktanke, som direktivet finder anvendelse på. Ifølge Irland er det desuden bevist, at
størstedelen af septiktankene i det pågældende geografiske område er tilsluttet isolerede beboelser og derfor falder uden
for direktivets anvendelsesområde.
–       Domstolens bemærkninger
For det første skal det fastslås, at det fremgår af den endelige rapport, som er omhandlet i denne doms præmis 98, at næringsstofferne,
der hidrører fra septiktankenes spildevand, har en indvirkning på kvaliteten af det grundvand, som forsyner overfladevandet
og løber direkte ud i Lough Leane. I denne henseende fremgår det af den anden foreløbige rapport, som er omhandlet i samme
præmis 98, at 12% af den samlede phosphortilførsel i denne sø kan tilskrives septiktanke.
Nævnte endelige rapport anfører for det andet, »at et stort antal boliger, boliger af typen »bed and breakfast« og campingpladser
inden for vandopsamlingszonen Lough Leane […] ikke er tilsluttet kloaksystemet, men er afhængige af individuelle septiktanke«.
Dette er navnlig tilfældet i landsbyen Barraduff, hvor boligerne er tilsluttet individuelle septiktanke.
Som anført i denne doms præmis 90 følger det for det tredje af direktivets artikel 2, litra a), at direktivet ikke finder
anvendelse på husspildevand, der stammer fra isolerede beboelser, som ikke er tilsluttet et kloaksystem, og som ligger uden
for visse områder.
Henset til de ovennævnte oplysninger, der fremgår af ovennævnte endelige rapport, kan en del af beboelserne i det pågældende
geografiske område, navnlig landsbyerne, ikke anses for isolerede beboelser og kan derfor ikke være omfattet af anvendelsesområdet
for undtagelsen i direktivets artikel 2, litra a).
Hvad angår det fra hotelvirksomheder udledte spildevand kan det ikke klassificeres som »husspildevand« som omhandlet i samme
bestemmelse.
Følgelig kan det ikke udelukkes, at udledning af stoffer nævnt i liste II, der hidrører fra septiktanke, som beboelserne i
vandopsamlingszonen Lough Leane er udstyret med, og som ikke er omfattet af undtagelsen i direktivets artikel 2, litra a),
er sket, uden at de i direktivets artikel 5, stk. 1, fastsatte betingelser er blevet opfyldt.
Om de officielle rapporter vedrørende forurening af vand og de overtrædelser af direktiv 80/778, som kan tilskrives Irland
–       Parternes argumenter
Ifølge Kommissionen udgør EPA’s officielle rapporter om vandforurening yderligere bevis for Irlands generelle tilsidesættelse
af sin forpligtelse til at sikre, at bortskaffelsen af spildevand gennem septiktanke i de irske landdistrikter gøres til genstand
for forudgående undersøgelser, tilladelser og et passende tilsyn.
Kommissionen har præciseret, at der i disse rapporter noteres en udbredt og vedholdende mikrobiologisk forurening, der berører
hundredvis af offentlige og private vandreserver, hvoraf mange tilføres grundvand.
I denne henseende, og idet Kommissionen har henledt opmærksomheden på, at Domstolen i dom af 14. november 2002, Kommissionen
mod Irland (sag C-316/00, Sml. I, s. 10527), fastslog, at Irland ikke havde overholdt de mikrobiologiske normer i direktiv
80/778, har den gjort gældende, at der findes en sammenhæng mellem den mikrobiologiske forurening og forekomsten af stoffer
nævnt i liste II, navnlig ammoniak, phosphor og chlorider.
Irland har anfægtet disse af Kommissionen fremførte påstande, idet Irland har gjort gældende, at de ikke støttes af noget
konkret bevis.
–       Domstolens bemærkninger
Uanset at de af Kommissionen citerede uddrag af rapporter fremhæver en forurening af vandreserver, skal det fastslås, at de
ikke i fornødent omfang beviser årsagsforbindelsen mellem denne forurening og forekomsten af stoffer nævnt i liste II. I denne
henseende kan det påpeges, at EPA-rapporten vedrørende perioden 1998-2000 (
Water Quality in Ireland, 1998-2000
, Environmental Protection Agency, 2002) anfører, at der er mange årsager, der kan forklare det høje indhold af nitrater,
som er observeret på 20% af prøveudtagningsstederne.
Endelig kan det ikke få nogen konsekvenser, at Domstolen i en tidligere dom har fastslået, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser
i henhold til direktiv 80/778, der under alle omstændigheder ikke har nogen relevans for den foreliggende sag.
De almene betragtninger, som Kommissionen har fremført, kan følgelig ikke anses for relevant bevisførelse.
Det fremgår derfor af den efterprøvelse, der ovenfor er foretaget af alle Kommissionens beviser, dels at der fra hotelvirksomheden
Creacon Lodge er sket indirekte udledning af stoffer nævnt i liste II, uden at de i direktivets artikel 5, 7, 8, 10, 12 og
13 fastsatte betingelser var blevet opfyldt, dels at det ikke kan udelukkes, at udledningen af sådanne stoffer, som hidrører
fra septiktanke, som beboelserne i vandopsamlingszonen Lough Leane er udstyret med, er sket i strid med de i direktivets artikel
5, stk. 1, fastsatte betingelser.
Imidlertid kan det ikke af en sådan geografisk afgrænset mangelfuld anvendelse udledes, at der i alle irske landdistrikter
findes en administrativ praksis vedrørende indirekte udledning i grundvandet af spildevand fra septiktanke, der har de kendetegn,
der kræves efter Domstolens praksis, og som tilsidesætter direktivets artikel 5, 7, 8, 10, 12 og 13 (jf. i denne retning dom
af 12.5.2005, sag C-287/03, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 3761, præmis 30).
Heraf følger, at eftersom Kommissionen ikke har ført bevis for, at Irland – i alle sine landdistrikter – ikke har truffet
alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at efterkomme direktivets artikel 5, 7, 8, 10, 12 og 13 for så vidt angår
indirekte udledning i grundvandet af stoffer nævnt i liste II og hidrørende fra septiktanke, må dette klagepunkt forkastes.
Henset til samtlige de ovenfor anførte betragtninger skal det fastslås, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold
til direktivet, idet Irland ikke har truffet alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at efterkomme direktivets artikel
4, 5, 7 og 10 for så vidt angår den kommunale losseplads i Ballymurtagh (grevskabet Wicklow).

Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt
påstand herom. Ifølge artikel 69, stk. 3, i samme reglement kan Domstolen fordele sagens omkostninger eller bestemme, at hver
part skal bære sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter, eller
hvor der foreligger ganske særlige grunde.
I den foreliggende sag må der tages hensyn til, at Kommissionens påstande vedrørende traktatbruddet ikke er blevet taget fuldt
ud til følge.
Irland bør derfor pålægges at betale to tredjedele af sagens samlede omkostninger og Kommissionen den resterende tredjedel.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Anden Afdeling):
1)
Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 80/68/EØF af 17. december 1979 om beskyttelse af grundvandet
mod forurening forårsaget af visse farlige stoffer, idet Irland ikke har truffet alle de foranstaltninger, der er nødvendige
for at efterkomme direktivets artikel 4, 5, 7 og 10 for så vidt angår den kommunale losseplads i Ballymurtagh (Wicklow County).
2)
I øvrigt frifindes Irland.
3)
Irland betaler to tredjedele af sagens samlede omkostninger. Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber betaler den resterende
tredjedel.
Underskrifter
*
Processprog: engelsk.