CELEX: 62005CJ0288
Konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen
artikel 54
princippet »ne bis in idem«
begrebet »samme strafbare handlinger«
indsmuglede cigaretter
indførsler til flere kontraherende stater
strafferetlig forfølgning i forskellige kontraherende stater
begrebet »fuldbyrdelse« af strafferetlige sanktioner
udsættelse af straffuldbyrdelsen
fradrag af perioder med kortvarig midlertidig frihedsberøvelse
den europæiske arrestordre

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen
af 14. juni 1985 mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske
Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser (EFT 2000 L 239, s. 19, herefter »gennemførelseskonventionen«),
undertegnet den 19. juni 1990 i Schengen (Luxembourg).
Anmodningen er blevet fremsat som led i en straffesag i Tyskland mod Jürgen Kretzinger for afgiftshæleri i erhvervsforhold.

Retsforskrifter

Fællesskabsbestemmelser
I henhold til artikel 1 i protokollen om integration af Schengen-reglerne i Den Europæiske Union, der i henhold til Amsterdam-traktaten
er knyttet til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (herefter »protokollen«),
bemyndiges 13 medlemsstater af Den Europæiske Union, herunder Forbundsrepublikken Tyskland og Den Italienske Republik, til
– inden for Unionens institutionelle og juridiske rammer og under overholdelse af EU- og EF-traktaten – at indføre et tættere
indbyrdes samarbejde inden for anvendelsesområdet for Schengen-reglerne, som de fremgår af listen i bilaget til protokollen
for Schengen-reglerne.
De således definerede Schengen-regler omfatter bl.a. aftalen mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux,
Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser, undertegnet
i Schengen den 14. juni 1985 (EFT 2000 L 239, s. 13, herefter »Schengen-aftalen«), samt gennemførelseskonventionen.
Protokollens artikel 2, stk. 1, første afsnit, bestemmer, at fra den 1. maj 1999, datoen for Amsterdam-traktatens ikrafttræden,
er Schengen-reglerne umiddelbart gældende for de 13 medlemsstater, der er nævnt i protokollens artikel 1.
I medfør af protokollens artikel 2, stk. 1, andet afsnit, andet punktum, vedtog Rådet for Den Europæiske Union den 20. maj
1999 afgørelse 1999/436/EF om fastsættelse, i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i traktaten om oprettelse af
Det Europæiske Fællesskab og traktaten om Den Europæiske Union, af retsgrundlaget for hver af de bestemmelser og afgørelser,
der udgør Schengen-reglerne (EFT L 176, s. 17). Det fremgår af afgørelsens artikel 2, sammenholdt med bilag A hertil, at Rådet
angav artikel 34 EU og 31 EU, der er indeholdt i afsnit VI i traktaten om Den Europæiske Union, og som har overskriften »Bestemmelser
om politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager«, som retsgrundlag for gennemførelseskonventionens artikel 54-58.
Gennemførelseskonventionens artikel 54, som findes i kapitel 3, der har overskriften »Straffedommes negative retsvirkninger
(ne bis in idem)«, og som er indeholdt i dennes afsnit III, der har overskriften »Politi og sikkerhed«, lyder således:
»En person, over for hvem der er afsagt endelig dom af en kontraherende part, kan ikke retsforfølges af en anden kontraherende
part for de samme strafbare handlinger, dersom sanktionen, i tilfælde af domfældelse, er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet
eller ikke længere kan kræves fuldbyrdet efter den dømmende kontraherende parts lovgivning.«
Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem
medlemsstaterne (EFT L 190, s. 1, herefter »rammeafgørelsen«) definerer i artikel 1, stk. 1, den europæiske arrestordre som
en retsafgørelse truffet af en medlemsstat med det formål, at en anden medlemsstat anholder og overgiver en eftersøgt person
med henblik på bl.a. fuldbyrdelse af en straf.
Rammeafgørelsen bestemmer i artikel 3, der har overskriften »Obligatoriske grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk
arrestordre«:
»Den judicielle myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat […] afslår at fuldbyrde en europæisk arrestordre i følgende tilfælde:
1)      […]
2)      hvis det af de oplysninger, den fuldbyrdende judicielle myndighed er i besiddelse af, fremgår, at den eftersøgte person er
blevet endeligt dømt for de samme handlinger af en anden medlemsstat, på betingelse af at sanktionen i tilfælde af domfældelse
er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke længere kan fuldbyrdes efter domslandets lovgivning
[…]«
Rammeafgørelsens artikel 5 med overskriften »Garantier, som den udstedende medlemsstat skal give i særlige tilfælde«, bestemmer:
»Den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning kan indeholde bestemmelser om, at dens fuldbyrdende judicielle myndighed kun må
fuldbyrde en europæisk arrestordre på følgende betingelser:
1)      [H]vis den europæiske arrestordre er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom […], der er idømt ved en afgørelse
truffet in absentia, og den berørte person ikke er blevet indkaldt personligt eller på anden måde blevet underrettet om tid
og sted for det retsmøde, som førte til afgørelsen in absentia, kan overgivelsen gøres betinget af, at den udstedende judicielle
myndighed giver garantier, der skønnes tilstrækkelige til at sikre, at den person, der er omfattet af den europæiske arrestordre,
får lejlighed til at få sagen genoptaget i den udstedende medlemsstat og til at være til stede ved domsforhandlingen.
[…]«
Det fremgår af meddelelsen om Amsterdam-traktatens ikrafttrædelsesdato, offentliggjort i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
den 1. maj 1999 (EFT L 114, s. 56), at Forbundsrepublikken Tyskland har fremsat en erklæring i henhold til artikel 35, stk. 2,
EU, hvorved den godkendte Domstolens kompetence til at træffe afgørelse i henhold til bestemmelserne i artikel 35, stk. 3,
litra b), EU.

De nationale bestemmelser
I henhold til § 374 i den tyske skatte- og afgiftslov (Abgabenordnung) kan en person dømmes for hæleri med hensyn til de importafgifter,
der er forfaldne i en anden medlemsstat end Forbundsrepublikken Tyskland i forbindelse med den ulovlige indførsel til denne
anden medlemsstat.
Med henblik på gennemførelsen af rammeafgørelsen vedtog Forbundsrepublikken Tyskland som følge af en dom, der blev afsagt
af Bundesverfassungsgericht den 18. juli 2005, og som ophævede den første tyske gennemførelseslov, lov om den europæiske arrestordre
(Europäisches Haftbefehlsgesetz) af 20. juli 2006 (BGBl. 2006 I, s. 1721).

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Jürgen Kretzinger transporterede ved to lejligheder, dels i maj 1999, dels i april 2000, cigaretter, der stammede fra lande
uden for Den Europæiske Union, og som tredjemand forinden havde indsmuglet til Grækenland, i lastbil gennem Italien og Tyskland
med Det Forenede Kongerige som bestemmelsessted. Cigaretterne blev ikke på noget tidspunkt angivet til toldklarering.
Lastbilen medførte under den første transport en sending, der bestod af 34 500 kartoner cigaretter, der den 3. maj 1999 blev
tilbageholdt i Italien af Guardia di Finanza (Finanspolitiet). Efter at være blevet afhørt blev Jürgen Kretzinger løsladt
den 4. maj 1999.
Efter at statsadvokaten havde appelleret førsteinstansens frifindelse, idømte Corte d’apello di Venezia den 2. februar 2001
Jürgen Kretzinger in absentia en betinget frihedsstraf på ét år og otte måneder. Corte d’apello di Venezia fandt Jürgen Kretzinger
skyldig i at have indført og været i besiddelse af 6 900 kg indsmuglet udenlandsk tobak i Italien og i at have undladt at
betale told herfor. Ifølge italiensk ret er denne dom retskraftig. Straffen blev påført Jürgen Kretzingers straffeattest.
Under den anden transport medførte lastbilen en sending, der bestod af 14 927 kartoner indsmuglede cigaretter. Den 12. april
2000 blev Jürgen Kretzinger på ny stoppet af Guardia di Finanza. Han blev kortvarigt undergivet italiensk politiarrest og/eller
varetægtsfængsling og rejste dernæst til Tyskland.
Ved dom af 25. januar 2001 idømte Tribunale di Ancona Jürgen Kretzinger en ubetinget frihedsstraf på to år – igen in absentia
og ifølge de samme bestemmelser i italiensk ret. Denne dom er også blevet retskraftig. Frihedsstraffen, som ikke blev afsonet,
blev ligeledes påført Jürgen Kretzingers straffeattest.
Den forelæggende ret har bemærket, at det på trods af flere forsøg på at opnå nærmere oplysninger om disse domme har været
umuligt med tilstrækkelig sikkerhed at fastslå, hvilke indførselsafgifter de præcist vedrørte, og navnlig om i det mindste
en af dem omhandlede tiltale eller straf for toldsvig.
Landgericht Augsburg idømte, med kendskab til disse italienske domme, Jürgen Kretzinger en frihedsstraf på et år og ti måneder
for den første transport og på et år for den anden. Landgericht fandt Jürgen Kretzinger skyldig i afgiftshæleri i forbindelse
med de afgifter, der var forfaldet ved indførslen af de indsmuglede varer til Grækenland, hvilket er strafbart i henhold til
den tyske skatte- og afgiftslovs § 374.
Selv om Landgericht Augsburg anførte, at de to endelige straffedomme, der var blevet afsagt i Italien, endnu ikke var blevet
fuldbyrdet, antog den, at der ikke forelå nogen hindring for retsforfølgning i henhold til gennemførelseskonventionens artikel
54. Det var rettens opfattelse, at denne artikel ikke fandt anvendelse, selv om det var de samme to cigaretforsendelser, som
dannede det faktiske grundlag for de to domme i Italien og for rettens egne afgørelser.
Jürgern Kretzinger indbragte sagen for Bundesgerichtshof, der er i tvivl om, hvorvidt Landgericht Augsburgs argumentation
er forenelig med gennemførelseskonventionens artikel 54.
Bundesgerichtshof ønsker for det første oplyst, hvordan begrebet »samme strafbare handlinger« i gennemførelseskonventionens
artikel 54 skal fortolkes.
Hvad endvidere angår begrebet »fuldbyrdelse« er Bundesgerichtshof, der umiddelbart mener, at en betinget frihedsstraf som
den, der er idømt for den første transport, er omfattet af gennemførelseskonventionens artikel 54, i tvivl om, hvorvidt en
kortvarig midlertidig frihedsberøvelse er tilstrækkelig til, at muligheden for strafforfølgning er udtømt.
Endelig spørger Bundesgerichtshof, om og i hvilket omfang rammeafgørelsens bestemmelser har indflydelse på fortolkningen af
artikel 54, idet den hvad angår spørgsmålet, om der foreligger en hindring for retsforfølgning ifølge gennemførelseskonventionens
artikel 54, har anført, at de italienske myndigheder intet har foretaget sig i henhold til rammeafgørelsen med henblik på
at fuldbyrde den dom, der blev afsagt over for Jürgen Kretzinger for den anden transport.
På denne baggrund har Bundesfinanzhof besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Vedrører den strafferetlige forfølgning i Schengen-konventionens artikel 54’s forstand »de samme strafbare handlinger«, såfremt
en tiltalt er blevet dømt af en italiensk domstol på grund af indførsel af udenlandsk indsmuglet tobak til Italien og for
besiddelse heraf i Italien samt for at have undladt at betale grænseafgiften for tobakken ved indførslen og derefter af en
tysk domstol med henblik på den på et tidligere tidspunkt realiserede overtagelse af de nævnte varer i Grækenland er blevet
dømt for hæleri med hensyn til de (formelt) græske importafgifter, som er forfaldet til betaling i forbindelse med den af
tredjemand forinden foretagne indførsel, såfremt tiltalte allerede på tidspunktet for overtagelsen i Grækenland havde til
hensigt at transportere varen via Italien til Storbritannien?
2)      Er en sanktion i Schengen-konventionens artikel 54’s forstand »fuldbyrdet«, eller er en sanktion »ved at blive fuldbyrdet«,
a)      såfremt tiltalte blev idømt en frihedsstraf, hvis fuldbyrdelse efter den dømmende stats lovgivning er gjort betinget?
b)      såfremt tiltalte kortvarigt var undergivet politiarrest og/eller varetægtsfængslet, og denne frihedsberøvelse efter den dømmende
stats lovgivning skal fratrækkes i tilfælde af en senere fuldbyrdelse af frihedsstraffen?
3)      Har det betydning for fortolkningen af begrebet fuldbyrdelse i henhold til Schengen-konventionens artikel 54,
a)      at den (først) dømmende stat, som i national ret har gennemført [rammeafgørelsen] […], når som helst kan bestemme, at dommen,
der er blevet endelig og retskraftig i henhold til den nationale lovgivning, skal fuldbyrdes, og
b)      at en anmodning fra den dømmende stat om retshjælp med henblik på udlevering af den domfældte eller med henblik på fuldbyrdelse
af dommen i denne stat efter omstændighederne ikke uden videre skal imødekommes, fordi dommen blev afsagt in absentia?«

Domstolens kompetence
Det fremgår af denne doms præmis 11, at Domstolen i det foreliggende tilfælde i henhold til artikel 35 EU har kompetence til
at træffe afgørelse om fortolkningen af gennemførelseskonventionens artikel 54 og, for så vidt den er relevant for den foreliggende
sag, om fortolkningen af rammeafgørelsen.

Om de præjudicielle spørgsmål

Det første spørgsmål
Med dette spørgsmål ønsker Bundesgerichtshof nærmere bestemt oplyst, hvad der er det relevante kriterium med henblik på anvendelsen
af begrebet »samme strafbare handlinger« i gennemførelseskonventionens artikel 54, og nærmere bestemt, om strafbare handlinger,
som består i overtagelse af indsmuglet udenlandsk tobak i en kontraherende stat og i indførsel og besiddelse af den samme
tobak i en anden kontraherende stat, er omfattet af dette begreb, såfremt tiltalte, der er blevet retsforfulgt i to kontraherende
stater, lige fra begyndelsen efter den første overtagelse havde til hensigt at transportere tobakken gennem flere forskellige
kontraherende stater til det endelige bestemmelsessted.
Domstolen har allerede i præmis 36 i dom af 9. marts 2006, Van Esbroeck (sag C-436/04, Sml. I, s. 2333), fastslået for det
første, at det eneste kriterium, der er relevant med henblik på anvendelsen af gennemførelseskonventionens artikel 54, er,
at de faktiske handlinger, når disse forstås som en foreliggende helhed af handlinger, der er indbyrdes uløseligt forbundne,
er identiske, og for det andet i samme doms præmis 48, at dette kriterium finder anvendelse, uanset handlingernes retlige
subsumption eller den retlige interesse, der søges beskyttet (jf. også dom af 28.9.2006, sag C-150/05, Van Straaten, Sml.
I, s. 9327, præmis 48 og 53).
Heraf følger for det første, at det er uden betydning, at grundlaget for tiltalen mod Jürgen Kretzinger i den første kontraherende
stat (Italien) var den manglende angivelse af cigaretter og/eller den manglende betaling af de ved indførslen til Italien
forfaldne importafgifter, mens grundlaget for tiltalen i den anden kontraherende stat (Tyskland) var den første overtagelse
af den indsmuglede tobak i Grækenland.
For det andet skal påvisningen af identitet mellem de faktiske handlinger, når disse forstås som en foreliggende helhed af
handlinger, der er indbyrdes uløseligt forbundne, foretages uafhængigt af den retlige interesse, der søges beskyttet, idet
denne kan variere fra én kontraherende stat til en anden.
Den tyske og spanske regering har imidlertid under retsmødet, der fandt sted efter afsigelsen af Van Esbroeck-dommen, gjort
gældende, at kriteriet om, at de faktiske handlinger skal være identiske, skal anvendes således, at de nationale instanser
også har mulighed for at tage hensyn til den retlige interesse, der søges beskyttet, ved bedømmelsen af en helhed af konkrete
omstændigheder.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at eftersom de nationale straffelovgivninger ikke er harmoniserede, ville en hensyntagen
til den retlige interesse, der søges beskyttet, kunne skabe lige så mange hindringer for den frie bevægelighed i Schengen-området,
som der findes strafferetssystemer i de kontraherende stater (jf. Van Esbroeck-dommen, præmis 35).
Som følge heraf må det fastslås, at de kompetente nationale instanser, som skal tage stilling til, om de faktiske handlinger
er identiske, skal begrænse sig til at undersøge, om disse udgør en helhed af handlinger, der er uløseligt forbundne i tid
og sted samt med hensyn til deres genstand (jf. i denne retning Van Esbroeck-dommen, præmis 38), uden at det er relevant at
tage hensyn til den retlige interesse, der søges beskyttet.
Hvad nærmere angår en situation som den i hovedsagen omhandlede skal det bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at
strafbare handlinger, som består i udførsel og indførsel af de samme ulovlige varer, og som forfølges strafferetligt i forskellige
stater, der har tiltrådt gennemførelseskonventionen, udgør adfærd, som kan være omfattet af begrebet »de samme strafbare handlinger«
i gennemførelseskonventionens artikel 54’s forstand (jf. i denne retning Van Esbroeck-dommen, præmis 42, Van Straaten-dommen,
præmis 51, og dom af 28.9.2006, sag C-467/04, Gasparini m.fl., Sml. I, s. 9199, præmis 57).
Transport af indsmuglede cigaretter, som de i hovedsagen omhandlede, der indebærer flere på hinanden følgende overgange af
Schengen-områdets indre grænser, kan således udgøre en helhed af handlinger, der er omfattet af begrebet »de samme strafbare
handlinger«. Det tilkommer imidlertid de kompetente nationale instanser at foretage den endelige vurdering af, om de pågældende
faktiske handlinger udgør en helhed af handlinger, der er uløseligt forbundne i tid og sted samt med hensyn til deres genstand.
I lyset af disse betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at gennemførelseskonventionens artikel 54 skal fortolkes
således, at:
–       det relevante kriterium med henblik på anvendelsen af den nævnte artikel er, at de faktiske handlinger, når disse forstås
som en foreliggende helhed af handlinger, der er indbyrdes uløseligt forbundne, er identiske, uanset handlingernes retlige
subsumption eller den retlige interesse, der søges beskyttet
–       handlinger, som består i overtagelse af indsmuglet udenlandsk tobak i en kontraherende stat og i indførsel og besiddelse af
den samme tobak i en anden kontraherende stat, og som er karakteriseret ved
,
at den tiltalte, der er blevet retsforfulgt i to kontraherende stater, lige fra begyndelsen efter den første overtagelse
havde til hensigt at transportere tobakken gennem flere forskellige kontraherende stater til det endelige bestemmelsessted,
udgør en adfærd, som kan være omfattet af begrebet »de samme strafbare handlinger« i den nævnte artikel 54’s forstand. Det
tilkommer de kompetente nationale instanser at foretage den endelige vurdering heraf.

Det andet spørgsmål, litra a)
Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om det i henhold til gennemførelseskonventionens artikel
54 skal lægges til grund, at en straf, som er blevet en idømt af en kontraherende stats domstol, er »fuldbyrdet« eller »ved
at blive fuldbyrdet«, såfremt en tiltalt er blevet idømt en frihedsstraf, hvis fuldbyrdelse efter den nævnte kontraherende
stats lovgivning er gjort betinget.
Det skal for det første bemærkes, at forbuddet mod strafferetlig forfølgning af de samme strafbare handlinger i henhold til
gennemførelseskonventionens artikel 54 kun finder anvendelse i tilfælde af en domfældelse som den i hovedsagen omhandlede,
dersom »sanktionen […] er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke længere kan kræves fuldbyrdet efter den dømmende
kontraherende parts lovgivning« (herefter »fuldbyrdelsesbetingelsen«).
Det skal for det andet bemærkes, sådan som generaladvokaten har anført i punkt 44 og 45 i forslaget til afgørelse, at ordningen,
der, såfremt de lovbestemte betingelser er opfyldt, giver den nationale ret mulighed for at gøre fuldbyrdelsen af en straf
betinget, er kendt i de kontraherende staters strafferetssystemer.
Jürgen Kretzinger, de regeringer, der har afgivet skriftlige indlæg i den foreliggende sag, og Kommissionen for De Europæiske
Fællesskaber er af den opfattelse, at en person, som er idømt en frihedsstraf, hvis fuldbyrdelse er gjort betinget, skal anses
for at være blevet stillet for en domstol, dømt og straffet med alle de retsvirkninger, som det omhandlede retssystem knytter
dertil.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at en frihedsstraf, hvis fuldbyrdelse er gjort betinget, for så vidt som den straffer
en dømt persons ulovlige adfærd, udgør straf i gennemførelseskonventionens artikel 54’s forstand. Denne straf skal anses for
at være »ved at blive fuldbyrdet«, så snart dommen kan fuldbyrdes og under prøvetiden. Efter at prøvetiden er udløbet, skal
straffen derefter anses for at være »fuldbyrdet« i henhold til denne bestemmelse.
Som navnlig den tjekkiske regering og Kommissionen har understreget, bekræftes denne fortolkning, ifølge hvilken en betinget
frihedsstraf ligeledes opfylder fuldbyrdelsesbetingelsen, af den omstændighed, at det ville være inkonsekvent på den ene side
at anse enhver faktisk udstået frihedsberøvelse for fuldbyrdelse i gennemførelseskonventionens artikel 54’s forstand, og samtidig
udelukke, at en betinget straf, der normalt idømmes for mindre grove overtrædelser, kan opfylde fuldbyrdelsesbetingelsen i
denne artikel, og at det følgelig er muligt at indlede ny retsforfølgning.
Under disse omstændigheder skal det andet spørgsmål, litra a), besvares med, at i henhold til gennemførelseskonventionens
artikel 54 er en straf, som er blevet idømt af en kontraherende stats domstol, »fuldbyrdet« eller »ved at blive fuldbyrdet«,
såfremt en tiltalt er blevet idømt en frihedsstraf, hvis fuldbyrdelse efter den nævnte kontraherende stats lovgivning er gjort
betinget.

Det andet spørgsmål, litra b)
Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om en straf, som er blevet idømt af en kontraherende
stats domstol, skal anses for at være »fuldbyrdet« eller »ved at blive fuldbyrdet« i henhold til gennemførelseskonventionens
artikel 54, såfremt tiltalte kortvarigt har været undergivet politiarrest og/eller varetægtsfængslet, og denne frihedsberøvelse
efter domsstatens lovgivning skal fratrækkes i tilfælde af en senere fuldbyrdelse af frihedsstraffen.
Med hensyn hertil skal det – idet det forudsættes, at de andre betingelser i gennemførelseskonventionens artikel 54 er opfyldt
– undersøges, om en kortvarig frihedsberøvelse, såsom politiarrest og/eller varetægtsfængsling, som er udstået inden, at domfældelsen
i en kontraherende stat har fået retskraft, og hvis varighed fratrækkes den endelig afsagte dom, kan have til følge, at fuldbyrdelsesbetingelsen
er opfyldt på forhånd, og dermed afskære muligheden for yderligere strafforfølgning i en anden kontraherende stat.
Jürgen Kretzinger har under retsmødet bl.a. gjort gældende, at fuldbyrdelsesbetingelsen i et tilfælde som det i hovedsagen
omhandlede, hvor den kontraherende stat, der afsagde dommen, ikke har fuldbyrdet en ubetinget fængselsstraf, og der ikke forelå
nogen retlige grunde, der forhindrede den heri, ikke længere finder anvendelse efter Schengen-samarbejdets inkorporering i
fællesskabsretten.
De syv regeringer, som har afgivet skriftlige indlæg for Domstolen, og Kommissionen har derimod gjort gældende, at perioder
i politiarrest og varetægtsfængsling ikke automatisk skal betragtes som fuldbyrdelse af en sanktion i gennemførelseskonventionens
artikel 54’s forstand.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det fremgår af selve ordlyden af gennemførelseskonventionens artikel 54, at denne
ikke finder anvendelse, før »der er afsagt endelig dom« vedrørende den pågældende person. Det bemærkes, at under en retssag
finder politiarrest og varetægtsfængsling sted forud for afsigelsen af den endelige dom.
Som generaladvokaten har anført i punkt 59 i forslaget til afgørelse, finder gennemførelseskonventionens artikel 54 ikke anvendelse
på sådanne perioder med frihedsberøvelse, uanset om de i henhold til national ret skal tages i betragtning ved en eventuel
senere domfældelse i form af frihedsstraf.
Denne fortolkning bekræftes af det forhold, at formålet med en varetægtsfængsling adskiller sig væsentligt fra formålet med
fuldbyrdelsesbetingelsen i gennemførelseskonventionens artikel 54, sådan som den tyske, spanske og østrigske regering samt
Kommissionen har anført. Formålet med en varetægtsfængsling har snarere en forebyggende karakter, hvorimod formålet med fuldbyrdelsesbetingelsen
er at undgå, at en person, over for hvem der er afsagt endelig dom i den første kontraherende stat, ikke længere kan retsforfølges
for de samme strafbare handlinger, og dermed forbliver ustraffet i sidste ende, når den første domsstat ikke fuldbyrder den
idømte straf.
Det andet spørgsmål, litra b), skal herefter besvares med, at en straf, som er blevet idømt af en kontraherende stats domstol,
ikke skal anses for at være »fuldbyrdet« eller »ved at blive fuldbyrdet« i henhold til gennemførelseskonventionens artikel
54, såfremt tiltalte kortvarigt har været undergivet politiarrest og/eller varetægtsfængslet, og denne frihedsberøvelse efter
domsstatens lovgivning skal fratrækkes i tilfælde af en senere fuldbyrdelse af frihedsstraffen.

Det tredje spørgsmål
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om og i hvilket omfang rammeafgørelsens bestemmelser
har indflydelse på fortolkningen af begrebet »fuldbyrdelse« i gennemførelseskonventionens artikel 54.
Med henblik på at besvare dette spørgsmål skal det indledningsvis præciseres, at eftersom rammeafgørelsen er blevet gennemført
i Tyskland med ikrafttrædelse den 2. august 2006, er fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre på ny blevet mulig, og det
kan derfor ikke uden videre afvises, at rammeafgørelsens bestemmelser kan have betydning i hovedsagen
Det fremgår desuden af rammeafgørelsens artikel 32, at denne finder anvendelse på anmodninger vedrørende handlinger, der,
ligesom de i hovedsagen omhandlede, er begået inden udløbet af afgørelsens gennemførelsesfrist, nemlig den 1. januar 2004,
på betingelse af, at den fuldbyrdende medlemsstat ikke har fremsat en erklæring om, at den fortsat behandler disse anmodninger
efter den ordning for udlevering, der var gældende før denne dato. Det fremgår, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har fremsat
nogen sådan erklæring.
Det tredje spørgsmål, litra a)
Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om det forhold, at en medlemsstat i henhold til rammeafgørelsen
kan udstede en europæisk arrestordre med henblik på at få anholdt en person, der er blevet idømt en straf ved en endelig dom
i henhold til medlemsstatens ret, og med henblik på at fuldbyrde denne dom, har nogen indflydelse på fortolkningen af begrebet
»fuldbyrdelse« i gennemførelseskonventionens artikel 54’s forstand.
Jürgen Kretzinger har under retsmødet gjort gældende, at den retlige mulighed, som den fuldbyrdende medlemsstat ifølge rammeafgørelsen
har til at udstede en europæisk arrestordre med henblik på at fuldbyrde en endelig dom, indebærer, at fuldbyrdelsesbetingelsen
skal anses for at være opfyldt, hvorfor de kompetente domstole i Tyskland ikke længere kan retsforfølge ham.
De syv regeringer, der har afgivet skriftlige indlæg i sagen, og Kommissionen mener derimod, at rammeafgørelsen på igen måde
påvirker fortolkningen af gennemførelseskonventionens artikel 54, og har bestridt, at den blotte mulighed, som domsstaten
har for at udstede en europæisk arrestordre, i sig selv ikke er nok til at opfylde fuldbyrdelsesbetingelsen, ifølge hvilken
det kræves, at sanktionerne faktisk skal være fuldbyrdet.
Det skal i denne henseende bemærkes, at den fortolkning af gennemførelseskonventionens artikel 54, som Jürgen Kretzinger har
gjort sig til talsmand for, er i strid med selve bestemmelsens ordlyd, der ud over afsigelse af en endelig dom for de samme
strafbare handlinger udtrykkeligt kræver, at fuldbyrdelsesbetingelsen også skal være opfyldt.
Fuldbyrdelsesbetingelsen er pr. definition ikke opfyldt, såfremt en eventuel europæisk arrestordre netop er udstedt efter
afsigelse af en straffedom i en første medlemsstat – sådan som det er tilfældet i hovedsagen – med henblik på at sikre fuldbyrdelse
af en frihedsstraf, der endnu ikke er udstået i gennemførelseskonventionens artikel 54’s forstand.
Denne konstatering bekræftes af selve rammeafgørelsen, hvis artikel 3, stk. 2, pålægger den modtagende medlemsstat at afslå
fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre, hvis det fremgår af de oplysninger, den fuldbyrdende judicielle myndighed er i
besiddelse af, at den eftersøgte person er blevet endelig dømt for de samme handlinger af en anden medlemsstat, og at fuldbyrdelsesbetingelsen
er opfyldt i tilfælde af domfældelse.
Som den spanske og østrigske regering samt Kommissionen har gjort gældende, støttes dette resultat desuden af det forhold,
at fortolkningen af gennemførelseskonventionens artikel 54 ikke kan være afhængig af rammeafgørelsens bestemmelser uden at
medføre en retlig usikkerhed, som på den ene side ville følge af det forhold, at de medlemsstater, der er bundet af rammeafgørelsen,
ikke alle er bundet af gennemførelseskonventionen, som i øvrigt også finder anvendelse på visse tredjestater, og på den anden
side af den omstændighed, at den europæiske arrestordres anvendelsesområde er meget begrænset, hvilket ikke er tilfældet for
så vidt angår gennemførelseskonventionens artikel 54, som finder anvendelse på alle de lovovertrædelse, som straffes af de
stater, som har tiltrådt konventionen.
Den omstændighed, at en endelig frihedsstraf eventuelt måtte kunne fuldbyrdes i domsstaten efter, at en anden medlemsstat
har overgivet den domfældte, påvirker følgelig ikke fortolkningen af begrebet »fuldbyrdelse« i gennemførelseskonventionens
artikel 54.
Det tredje spørgsmål, litra a), skal derfor besvares med, at det forhold, at en medlemsstat, hvori en person er blevet dømt
ved en endelig dom i henhold til national ret, kan udstede en europæisk arrestordre for at få denne person anholdt med henblik
på at fuldbyrde dommen i henhold til rammeafgørelsen har ingen indflydelse på fortolkningen af begrebet »fuldbyrdelse« i gennemførselskonventionens
artikel 54’s forstand.
Det tredje spørgsmål, litra b)
Med det tredje spørgsmål, litra b), ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om det forhold, at den fuldbyrdende
medlemsstat ikke uden videre i henhold til rammeafgørelsens artikel 5, nr. 1, skal gennemføre en europæisk arrestordre, der
er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en udeblivelsesdom, har betydning for fortolkningen af begrebet »fuldbyrdelse« i
gennemførelseskonventionens artikel 54’s forstand.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det forhold, at en medlemsstat har mulighed for at udstede en europæisk arrestordre,
ikke har nogen indflydelse på fortolkningen af begrebet »fuldbyrdelse« i gennemførelseskonventionens artikel 54, sådan som
det fremgår af præmis 59-64 i denne dom. Som den spanske regering og Kommissionen med rette har gjort gældende, kan det forhold,
at en dom – under omstændigheder som de i hovedsagen beskrevne – der påberåbes til støtte for en eventuel europæisk arrestordre,
blev afsagt efter en retssag in absentia, ikke svække denne konklusion.
Følgelig er det i den foreliggende sag ufornødent at undersøge spørgsmålet, om en udeblivelsesdom, hvis fuldbyrdelse er undergivet
betingelserne i rammeafgørelsens artikel 5, nr. 1, skal anses for en »endelig dom« i gennemførelseskonventionens artikel 54’s
forstand.
Det følger heraf, at det er ufornødent at besvare det tredje spørgsmål, litra b).

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:
1)
Artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen af 14. juni 1985 mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske
Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser,
undertegnet i Schengen den 19. juni 1990, skal fortolkes således, at:
–
det relevante kriterium med henblik på anvendelsen af den nævnte artikel er, at de faktiske handlinger, når disse forstås
som en foreliggende helhed af handlinger, der er indbyrdes uløseligt forbundne, er identiske, uanset handlingernes retlige
subsumption eller den retlige interesse, der søges beskyttet
–
handlinger, som består i overtagelse af indsmuglet udenlandsk tobak i en kontraherende stat og i indførsel og besiddelse af
den samme tobak i en anden kontraherende stat, og som er karakteriseret ved, at den tiltalte, der er blevet retsforfulgt i
to kontraherende stater, lige fra begyndelsen efter den første overtagelse havde til hensigt at transportere tobakken gennem
flere forskellige kontraherende stater til det endelige bestemmelsessted, udgør en adfærd, som kan være omfattet af begrebet
»de samme strafbare handlinger« i nævnte artikel 54’s forstand. Det tilkommer de kompetente nationale instanser at foretage
den endelige vurdering heraf.
2)
I henhold til artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen er en straf, som er blevet idømt af en kontraherende
stats domstol, »fuldbyrdet« eller »ved at blive fuldbyrdet«, såfremt en tiltalt er blevet idømt en frihedsstraf, hvis fuldbyrdelse
efter den nævnte kontraherende stats lovgivning er gjort betinget.
3)
En straf, som er blevet en idømt af en kontraherende stats domstol, skal ikke anses for at være »fuldbyrdet« eller »ved at
blive fuldbyrdet« i henhold artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen, såfremt tiltalte kortvarigt har
været undergivet politiarrest og/eller varetægtsfængslet, og denne frihedsberøvelse efter domsstatens lovgivning skal fratrækkes
i tilfælde af en senere fuldbyrdelse af frihedsstraffen.
4)
Det forhold, at en medlemsstat, hvori en person er blevet dømt ved en endelig dom i henhold til national ret, kan udstede
en europæisk arrestordre for at få denne person anholdt med henblik på at fuldbyrde dommen i henhold til Rådets rammeafgørelse
2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, har
ingen indflydelse på fortolkningen af begrebet »fuldbyrdelse« i artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen.
Underskrifter
*
Processprog: tysk.