CELEX: 62004CJ0229
Tarbijakaitse
Väljaspool äriruume sõlmitud lepingud
Kinnisvara soetamisega seotud koduukselepinguna sõlmitud laenuleping
Ülesütlemisõigus

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 20. detsembri 1985. aasta direktiivi 85/577/EMÜ tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume
sõlmitud lepingute korral (EÜT L 372, lk 31; ELT eriväljaanne 15/01, lk 262; edaspidi „direktiiv”), eriti selle artiklite 1
ja 2 ning artikli 5 lõike 2 tõlgendamist.
Nimetatud taotlus esitati kolme vaidluse raames, mille poolteks olid ühelt poolt Crailsheimer Volksbank eG (edaspidi „pank”)
ja teiselt poolt vastavalt K. Conrads, abielupaar F. Schulzke ja P. Schulzke-Losche ning J. Nitschke (edaspidi koos „laenusaajad”)
ning mille puhul on tegemist koduukselepinguid käsitleva siseriikliku õiguse alusel sellistest laenulepingutest taganemisega,
mis laenusaajad sõlmisid pangaga kinnisvaraostu finantseerimiseks.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Direktiivi eesmärk on tagada liikmesriikide tarbijate miinimumkaitse koduukselepingute valdkonnas, et kaitsta tarbijaid ohtude
eest, mis tulenevad lepingu sõlmimisest väljaspool äriruume. Direktiivi neljas ja viies põhjendus on sõnastatud järgmiselt:
„väljaspool ettevõtja äriruume sõlmitud lepingute tunnusjooneks on asjaolu, et läbirääkimised lepingu sõlmimiseks algatab
üldjuhul ettevõtja ning tarbija ei ole nendeks valmistunud ega tea neid oodata; […] sageli [puudub] võimalus pakkumise kvaliteeti
ja hinda muude pakkumistega võrrelda; […]
tarbijale tuleks anda õigus vähemalt seitsme päeva jooksul leping tühistada, et võimaldada tal hinnata lepingust tulenevaid
kohustusi;”.
Direktiivi artikli 1 lõige 1 sätestab:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse lepingute suhtes, mille alusel ettevõtja tarnib tarbijale kaupa või osutab teenuseid ning
mis on sõlmitud:
[…]
–      ettevõtja külastuse ajal
i)      selle tarbija või mõne teise tarbija koju,
[…]
kusjuures külastus ei toimu tarbija selgesti väljendatud kutsel.”
Direktiivi artikkel 2 sätestab:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
ettevõtja
– füüsiline või juriidiline isik, kes kõnealuses tehingus toimib oma majandus- või kutsetegevuse raames, või ettevõtja nimel
või tema eest toimiv isik.”
Direktiivi artikli 3 lõike 2 punkt a sätestab:
„Käesolevat direktiivi ei kohaldata järgmiste lepingute suhtes:
a)      kinnisvara ehitus-, müügi- ja rendilepingud või muude kinnisvara õigustega seotud lepingud.
[…]”.
Direktiivi artikkel 4 on sõnastatud järgmiselt:
„Artikliga 1 reguleeritavate tehingute puhul peavad ettevõtjad andma tarbijale kirjalikult teada, et tarbijal on õigus leping
tühistada artikliga 5 sätestatud aja jooksul, ning esitama selle isiku nime ja aadressi, kelle poole kõnealust õigust kasutades
pöörduda.
Teade peab sisaldama kuupäeva ja lepingu kindlaksmääramist võimaldavaid üksikasju. Teade antakse tarbijale:
a)      artikli 1 lõikega 1 sätestatud juhul lepingu sõlmimise ajal;
[…]
Liikmesriigid tagavad, et nende siseriiklikes õigusaktides on vajalikud tarbijakaitsemeetmed juhtudeks, kui käesolevas artiklis
nimetatud teavet ei esitata.”
Direktiivi artikli 5 kohaselt:
„1.      Tarbija võib siseriiklike õigusaktidega sätestatud korras loobuda võetud kohustusest, saates asjakohase teate vähemalt seitsme
päeva jooksul alates artiklis 4 nimetatud teate kättesaamisest. […]
2.      Teatamine vabastab tarbija kõigist ülesöeldud lepinguga seotud kohustustest.”
Direktiivi artikkel 7 näeb ette:
„Kui tarbija kasutab loobumisõigust, reguleeritakse kõnealuse loobumise õiguslikke tagajärgi siseriiklike õigusaktidega, eelkõige
tarnitud kauba või osutatud teenustega seotud maksete hüvitamist ja vastuvõetud kauba tagastamist.”
Direktiivi artikkel 8 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolev direktiiv ei takista liikmesriike vastu võtmast või säilitamast tõhusamaid tarbijakaitsesätteid direktiiviga reguleeritavas
valdkonnas.”

Euroopa Kohtu praktika
13. detsembri 2001. aasta otsuses kohtuasjas C‑481/99: Heininger (EKL 2001, lk I‑9945) tõlgendas Euroopa Kohus direktiivi
kolmest aspektist.
Esiteks leidis Euroopa Kohus, et direktiiv on kohaldatav kinnisvaralaenulepingute suhtes, st lepingute suhtes, mille eesmärk
on kinnisvaraostu rahastamine. Nimetatud kohtuotsuse punktis 32 sedastas Euroopa Kohus, et isegi kui selline leping on seotud
kinnisvaraõigusega, kuivõrd antud laen tuleb tagada kinnispandiga, ei piisa sellisest lepingutingimusest, et pidada kõnealust
lepingut seotuks kinnisvara õigustega artikli 3 lõike 2 punkti a mõttes
Seejärel märkis Euroopa Kohus, et tarbijal, kes on sõlminud kinnisvaralaenulepingu koduukselepinguna, on direktiivi artiklis 5
ette nähtud õigus lepingust taganeda. Otsuse punktis 35 täpsustas Euroopa Kohus, et direktiivi kohaselt kinnisvaralaenulepingust
võimaliku taganemise mõju kinnisvaraostulepingule ja kinnispandi seadmisele reguleerib siseriiklik õigus.
Viimaseks märkis Euroopa Kohus, et taganemiseks ette nähtud seitsmepäevast tähtaega arvutatakse sellest hetkest, kui tarbija
saab ettevõtjalt teate taganemisõiguse kohta. Eespool viidatud Heiningeri otsuse punktis 48 sedastas Euroopa Kohus, et direktiiviga
on vastuolus see, kui siseriiklik seadusandja sätestab direktiivi artiklis 5 ette nähtud taganemisõiguse kasutamise tähtajaks
ühe aasta arvates lepingu sõlmimisest, juhul kui tarbija ei ole saanud direktiivi artiklis 4 ette nähtud teadet.

Siseriiklikud õigusnormid
Direktiiv võeti Saksa õigusesse üle 16. jaanuari 1986. aasta seadusega, mis käsitleb koduukselepingutest ja samalaadsetest
tehingutest taganemist (Gesetz über den Widerruf von Haustürgeschäften und ähnlichen Geschäften;
BGBl
. 1986 I, lk 122; edaspidi „HWiG”).
Põhikohtuasja aluseks olevate asjaolude toimumise ajal kehtinud versioonis sätestas HWiG § 1 lõige 1:
„Kui klienti on kallutatud tegema tahteavaldust tasulise lepingu sõlmimiseks:
1.      suuliste läbirääkimistega tema töö- või elukohas,
[…]
jõustub selline tahteavaldus ainult siis, kui klient ei tagane sellest kirjalikult ühe nädala jooksul”.
HWiG § 3 sätestab:
„1.      Taganemise korral on kumbki pool kohustatud saadu teisele poolele tagastama. Taganemist ei välista saadud eseme riknemine
või hävimine või muul põhjusel tagastamise võimatus. Kui eseme riknemise, hävimise või muu tagastamist võimatuks tegeva asjaolu
eest vastutab klient, peab ta teisele lepingupoolele hüvitama eseme väärtuse vähenemise või kogu väärtuse.
2.      Kui klienti ei ole § 2 kohaselt informeeritud ja talle ei olnud muul viisil teada tema taganemisõigus, vastutab ta eseme riknemise,
hävimise või muu tagastamist võimatuks tegeva asjaolu eest ainult juhul, kui ta ei ole üles näidanud samasugust hoolsust nagu
tavaliselt oma asjade ajamisel.
3.      Kasutuse üleandmise või eseme kasutamise eest ning muude hüvede eest kuni taganemisõiguse kasutamiseni tuleb tasuda; arvesse
ei võeta eseme või hüve väärtuse vähenemist eesmärgipärase kasutamise tõttu.
4.      Kliendil on õigus teiselt poolelt nõuda esemele tehtud vajalike kulutuste hüvitamist”.
Saksa tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch) § 123, mis käsitleb vaidlustamist pettuse või ähvarduse tõttu, sätestab:
„1.      Igaühel, keda sunniti avaldama oma tahet pettuse või õigusvastase ähvarduse mõjul, on õigus see vaidlustada.
2.      Kui pettuse pani toime kolmas isik, saab teisele isikule tehtavat avaldust vaidlustada vaid juhul, kui see isik pettusest
teadis või oleks pidanud teadma. […]”

Põhikohtuasjad
Kinnisvaraarendaja lasi 1990. aastate alguses ehitada Stuttgarti lähedale korterelamu, milles asuvaid kortereid sooviti üürida
eelkõige ärimeestele. Nimetatud kinnisvaraüksusest pidi saama hotell, mida oleks hallanud seda rentinud kinnisvarahaldaja.
Kortereid müüdi maksusoodustustega investeeringuna eraisikute, sh laenusaajate kaasomandisse. Kinnisvaraarendaja pöördus müügiga
tegeleva tütarfirma poole, kes pani muu hulgas paika „tagasimaksete graafiku”, mis kajastas müügitehingu toimumise ja selle
finantseerimise erinevaid etappe. Omalt poolt värbas see müügifirma füüsilisest isikust vahendajaid, sh maakleri W (edaspidi
„maakler”), kes pidas läbirääkimisi põhikohtuasjade esemeks olevate tehingute suhtes. Korterite ostmise finantseerimine toimus
enamikul juhtudel nii, et pank (DSL-Bank) võttis enda kanda osa maksumusest koos esimesel kohal oleva tagatisega, samas kui
arendaja elamuehitust finantseerinud pank rahastas ülejäänud maksumuse teisel kohal oleva tagatisega.
Kolmes põhikohtuasjas toimis maakler nii, et pidas laenusaajatega nende eluruumides läbirääkimisi, mõnikord ka korduvalt,
esitlemaks neile „näidiskalkulatsioone” ning kogudes isikuandmeid ja nende maksevõimet puudutavat informatsiooni finantseerimist
puudutavate taotluste koostamiseks. Maakler tuli nende juurde mõne nädala pärast tagasi, et allkirjastada laenulepingud, mille
pank oli vahepeal koostanud. Nende tehingutega paralleelselt kinnitas notar vastavad kinnisvara müügilepingud või volikirjad
selliste lepingute sõlmimiseks.
Hoone valmis 1993. aasta veebruaris. Viie kuu pärast lõpetas haldusfirma rendi maksmise ning 1994. aasta algusest oli ta maksejõuetu.
Kinnisvaraarendaja maksis ette nähtud renti kuni 1993. aasta lõpuni ning läks 1995. aastal pankrotti. Planeeritud täituvust
ei suudetud saavutada.
Järgnevalt ei piisanud enam investeeringutest saadud tuludest. Jagamislepinguga sätestatud piirangute tõttu ei võinud kortereid
tegelikkuses eraldi kasutada, sest enda tarbeks kasutamine või nende üksikult väljaüürimine oli keelatud.
Ka laenusaajad peatasid oma maksed pangale.
Peale seda, kui laenusaajad olid oma laenulepingutest taganenud, esitas pank siiski iga laenusaaja vastu hagi võlanõude täitmiseks
ja viiviste maksmiseks.
K. Conradsit puudutavas küsimuses rahuldas Landgericht Bremen panga nõude 4. detsembri 2001. aasta otsusega.
Kõnealuse laenusaaja poolt nimetatud otsuse peale esitatud edasikaebuse tõttu viis Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen
läbi menetlustoimingud, et teha kindlaks, kas laenuleping sõlmiti koduukselepinguna. Sellest ilmnes, et maakler oli nimetatud
laenusaajate poole pöördunud enda algatusel ning et leping oli sõlmitud koduukselepinguna selle kohta, et laenusaaja annab
rahalise panuse kinnisvaraarendaja tegevusse. Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen tühistas 16. jaanuari 2003. aasta
otsusega Landgericht Bremeni otsuse ja jättis esialgse hagi rahuldamata.
Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen põhjendas kõnealuse hagi rahuldamata jätmist, rõhutades esiteks seda, et pank vastutab
seetõttu, et rahaliste vahendite kasutamise ja muude küsimuste järelevalve kohta esitatud teave ei olnud õige, vaieldes teiseks
vastu laenu tagasimaksmise õigusele ehitaja vastu esitatud väidetega ning leides kolmandaks, et laenulepingust taganemine
HWiG alusel oli õiguspärane.
Selles küsimuses leidis eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tegemist on koduukselepinguga. Mis puudutab seda, kes nimetatud
olukorras vastutab, siis viitas nimetatud kohus Bundesgerichtshofi üheteistkümnenda koja poolt kõnealuses asjas väljendatud
põhimõtetele ja kohaldas neid. Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen leidis selle alusel, et vastutab pank, kes tema arvates
hooletuse tõttu ei võtnud arvesse seda, et tegemist oli koduukselepinguga ning et tagasimaksete graafikuga ette nähtud väga
lühikese tähtaja tõttu oleks pank pidanud paluma üksikasjalikumat teavet lepingute läbirääkimiste asjaolude kohta. Eelotsusetaotluse
esitanud kohus viitas müügi- ja finantseerimistehingute majanduslikule terviklikkusele ning ei rahuldanud HWiG § 3 tähenduses
esitatud tagasimaksmise nõuet.
Panga esitatud kassatsioonkaebuse tõttu tühistas Bundesgerichtshof 27. jaanuari 2004. aasta kohtuotsusega Hanseatisches Oberlandesgericht
in Bremeni otsuse ning saatis asja uueks arutamiseks tagasi samale kohtule.
F. Schulzket ja P. Schulzke-Löschet puudutavas küsimuses rahuldas Landgericht Bremen panga nõude 27. novembri 2001. aasta
otsusega.
Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen, kes menetles nende laenusaajate poolt esitatud edasikaebust, võttis ütlusi tunnistajatelt.
Ütlustest nähtus, et ka laenuleping sõlmiti pärast maakleri visiiti laenusaajate koju. Asja menetlemine peatati, kuna K. Conradsi
puudutavas asjas esitati kassatsioonkaebus.
Panga poolt J. Nitschke vastu esitatud laenu tagasimaksmise nõude jättis Landgericht Bremen rahuldamata. Pank kaebas selle
otsuse edasi Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremenisse.

Eelotsuse küsimused
Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen selgitab kõigepealt, et eespool viidatud kohtuasjas Heininger tehtud otsusest saadik
on Saksamaal Bundesgerichtshofi üheteistkümnenda koja ning mitmete esimese ja teise astme kohtute vahel valitsenud erimeelsus
kõnealuse kohtuotsuse õiguslike tagajärgede suhtes.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on HWiG §-s 1 sätestatud taganemisõiguse tingimused omavahel vastuolus. Siinkohal väidab
siseriiklik kohus, et Bundesgerichtshofi väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei sõltu taganemisõigus vaid sellest, kas tegemist
on koduukselepinguga, vaid ka sellest, kas see on omistatav. Kõnealune kohtupraktika tuleneb HWiG-le lisatud ametlikust seletuskirjast,
mille kohaselt kõnealuse seaduse §-i 1 soovitatakse tõlgendada Saksa tsiviilseadustiku § 123 lõike 2 õiguslikest põhimõtetest
lähtuvalt ehk nii, et kolmanda isiku petturlust võib omistada lepingupoole vaid siis, kui viimane seda teadis või oleks pidanud
teadma. Bundesgerichtshofi sõnul ei peaks siiski isikut, keda koduukselepinguga üllatatakse või keda sunnitakse lepingu sõlmimiseks
nõusolekut andma, kohtlema paremini kui pettuse ohvrit. Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen leiab vastupidi, et direktiivis
ei ole midagi sellist, mille alusel võiks taganemisõigust sel viisil piirata, kuna direktiivi kohaselt sõltub kõnealune õigus
vaid sellest, kas tegemist on koduukselepinguga. Seega puudutab esimene küsimus neid tingimusi, mille puhul koduukselepingu
eest vastutab laenuandja.
Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen arutleb veel selle üle, kas koduukselepingust taganemine tähendab tingimata tagasimaksmiskohustust.
Nimetatud kohtu teine, kolmas ja neljas küsimus puudutavad seega taganemise õiguslikke tagajärgi.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõdeb, et selles küsimuses lähtub Bundesgerichtshof põhimõttest, et sellises olukorras nagu
põhikohtuasjas peab laenusaaja maksma laenusumma pangale tagasi olenemata sellest, et kõnealune summa maksti otse kolmandale
isikule, kes käesoleval juhul oli kinnisvaraarendaja. Nimetatud kohus lisab, et Bundesgerichtshof tõlgendab HWiG § 3 lõike 1
punkti 1 nii, et pärast laenulepingust taganemist peab laenusaaja maksma laenusumma tagasi viivitamata ja ühes osas, mitte
ettenähtud maksetähtaegadel.
Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen viitab Landgericht Bochumi esitatud eelotsusetaotlusele kohtuasjas C‑350/03: Schulte
(EKL 2005, lk I‑9215), milles on samuti esitatud Euroopa Kohtule küsimusi koduukselepinguna sõlmitud kinnisvaralaenulepingust
taganemise õiguslike tagajärgede kohta.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib teise küsimuse kohta, mis puudutab, nagu eespool nimetatud kohtuasjas Landgericht
Bochumi esitatud kolmas küsimus, tagasimaksmiskohustust, et selleks, et säiliks direktiivi ja eelkõige selle artikli 5 lõike 2
kasulik mõju, ei või laenusaaja olla kohustatud maksma laenu tagasi, kui temaga sõlmitud koduukselepinguga ei ole teda kallutatud
sõlmima ainult laenulepingut, vaid lisaks sellele on teda samal ajal sunnitud tühistamisõiguseta aktsepteerima seda, et laenusumma
makstakse kolmandale isikule ilma, et tal oleks selle käsutusõigust. Sellesse ootamatusse olukorda sattunud tarbija poolt
antud juhistest ei või tekkida mingisugust tagasimaksmiskohustust. Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen nendib kolmanda
ja neljanda küsimuse suhtes, et need vastavad neljandale küsimusele, mille Landgericht Bochum eespool nimetatud kohtuasjas
Schulte esitas.
Neil asjaoludel otsustas Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised
eelotsuse küsimused:
„1.      Kas direktiivi […] artikli 1 lõikega 1 on kooskõlas, kui tarbija õigused, eelkõige taganemisõigus, seatakse sõltuvusse mitte
üksnes lepingu sõlmimisest koduukselepinguna direktiivi […] artikli 1 lõike 1 tähenduses, vaid ka täiendavatest vastutuse
tingimustest, nagu ettevõtja tahtel lepingu sõlmimisse kolmanda isiku kaasamine või ettevõtja hooletus kolmanda isiku toimingute
suhtes, mis on seotud koduukselepingute sõlmimisega?
2.      Kas direktiivi […] artikli 5 lõikega 2 on kooskõlas, kui isik, kes on võtnud koduukselepinguga kinnisvaralaenu, peab taganemise
korral laenuandjale tagasi maksma kokkulepitud laenusumma, juhul kui laenusaaja on lasknud kanda kõnealuse summa arvele, mille
üle tal enam käsutusõigust ei ole?
3.      Kas direktiivi […] artikli 5 lõikega 2 on kooskõlas, kui isik kes on võtnud kinnisvaralaenu ja on taganemise korral kohustatud
maksma laenu tagasi, ei tohi seda teha lepingus sätestatud maksetähtaegadel, vaid peab laenusumma tervikuna viivitamata tagasi
maksma?
4.      Kas direktiivi […] artikli 5 lõikega 2 on kooskõlas, et isik, kes on võtnud kinnisvaralaenu ja on taganemise korral kohustatud
maksma laenu tagasi, peab laenuandjale maksma intressi vastavalt turul kehtivale määrale?”

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
Selle küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas direktiivi artikleid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii,
et kui kolmas isik tegutseb lepingu läbirääkimistel või sõlmimisel ettevõtja nimel või tema eest, võib direktiivi kohaldamine
sõltuda lisaks sellele, kas leping on sõlmitud direktiivi artiklis 1 toodud koduukselepinguna, ka sellest, kas ettevõtja teadis
või oleks pidanud teadma, et leping on sõlmitud sellises olukorras.
Siinkohal piisab, kui märkida, et sellise lisatingimuse olemasolule ei leia direktiivi sõnastusest mingisugust põhjendust.
Direktiivi artikkel 1 sätestab tegelikult, et direktiivi kohaldatakse ettevõtja ja tarbija vahel sõlmitud koduukselepingute
suhtes ja vastavalt nimetatud direktiivi artiklile 2 tähendab mõiste „ettevõtja” selle direktiivi tähenduses isikut, kes toimib
ettevõtja nimel või tema eest.
Muu hulgas on sellise täiendava tingimuse lubamine vastuolus direktiivi eesmärgiga, mis on tarbija kaitsmine koduukselepingutele
iseloomuliku ootamatuse eest.
Seda tõlgendust toetab 22. aprilli 1999. aasta otsuse kohtuasjas C‑423/97: Travel Vac (EKL 1999, lk I‑2195) punkt 43, mille
kohaselt selleks, et tarbija võiks kasutada taganemisõigust, piisab, kui ta on mõnes nimetatud direktiivi artiklis 1 kirjeldatud
olukorras, ilma et lisaks sellele oleks tarvis tõestada, et ettevõtja teda mõjutas või temaga manipuleeris.
Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi artikleid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et kui kolmas isik tegutseb
lepingu läbirääkimistel või sõlmimisel ettevõtja nimel või tema eest, ei tohi direktiivi kohaldamine sõltuda sellest, kas
ettevõtja teadis või oleks pidanud teadma, et leping on sõlmitud nimetatud direktiivi artiklis 1 toodud koduukselepinguna.

Teine, kolmas ja neljas küsimus
Nende küsimustega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas direktiivi ja eelkõige selle artikli 5 lõikega 2
on vastuolus, et isik, kes on võtnud koduukselepinguga kinnisvaralaenu ja kes laskis kõnealuses olukorras kanda laenatud summa
arvele, mille kasutamise üle tal enam käsutusõigust ei ole, peab taganemise korral maksma laenusumma laenuandjale tagasi ning
kas vastupidisel juhul on direktiiviga vastuolus, et laenusaaja ei või maksta laenu tagasi lepingus ette nähtud maksetähtaegadel,
vaid peab maksma laenusumma tervikuna ja viivitamata laenuandjale tagasi, makstes intressi vastavalt turul kehtivale määrale.
Nagu märkisid pank, laenusaajad, Saksamaa valitsus ja Prantsuse valitsus, komisjon ning eelotsusetaotluse esitanud kohus,
tuleb mainida, et teine, kolmas ja neljas küsimus vastavad sisuliselt eespool nimetatud kohtuasjas Schulte tehtud otsuses
esitatud kolmandale ja neljandale küsimusele.
Niisiis, Euroopa Kohus on neile küsimustele vastates leidnud, et direktiiviga, eelkõige selle artikli 5 lõikega 2 ei ole vastuolus,
kui:
–        direktiivi kohaselt oma taganemisõigust kasutanud tarbija peab maksma laenusumma tagasi laenuandjale, kuigi investeeringu
jaoks kehtestatud süsteemi kohaselt oli laen mõeldud vaid kinnisvara rahastamiseks ning kanti üle otse kinnisvaramüüjale;
–        nõutakse laenusumma viivitamatut tagasimaksmist;
–        siseriiklik õigusnorm näeb ette, et kinnisvaralaenulepingust taganemise korral on tarbija kohustatud mitte üksnes tagasi maksma
lepingu alusel saadud summad, vaid ka maksma laenuandjale turul kehtiva määraga intressi.
Kuid olukorras, kus panga poolt oma kohustuse – teatada tarbijale tema taganemisõigusest – täitmise korral oleks tarbija saanud
vältida riske, mis kaasnevad sellise investeeringuga nagu põhikohtuasjas käsitletavad investeeringud, paneb direktiivi artikkel 4
liikmesriikidele kohustuse tagada, et nende õigusnormid kaitseksid selliseid riske mitte vältida suutnud tarbijaid, võttes
meetmeid selle vältimiseks, et tarbijad kannaksid selliste riskide realiseerumise tagajärgi.
Seega tuleb esitatud küsimustele, mis on identsed eespool viidatud kohtuotsuses Schulte esitatud küsimustega, vastata, et
direktiivi, eelkõige selle artikli 5 lõikega 2 ei ole vastuolus, kui:
–        direktiivi kohaselt oma taganemisõigust kasutanud tarbija peab maksma laenusumma tagasi laenuandjale, kuigi investeeringu
jaoks kehtestatud süsteemi kohaselt oli laen mõeldud vaid kinnisvara rahastamiseks ning kanti üle otse kinnisvaramüüjale;
–        nõutakse laenusumma viivitamatut tagasimaksmist;
–        siseriiklik õigusnorm näeb ette, et kinnisvaralaenulepingust taganemise korral on tarbija kohustatud mitte üksnes tagasi maksma
lepingu alusel saadud summad, vaid ka maksma laenuandjale turul kehtiva määraga intressi.
Kuid olukorras, kus panga poolt oma kohustuse – teatada tarbijale tema taganemisõigusest – täitmise korral oleks tarbija saanud
vältida riske, mis kaasnevad sellise investeeringuga nagu põhikohtuasjas käsitletavad investeeringud, paneb direktiivi artikkel 4
liikmesriikidele kohustuse tagada, et nende õigusnormid kaitseksid selliseid riske mitte vältida suutnud tarbijaid, võttes
meetmeid selle vältimiseks, et tarbijad kannaksid selliste riskide realiseerumise tagajärgi.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotamise siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Nõukogu 20. detsembri 1985. aasta direktiivi 85/577/EMÜ tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral
artikleid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et kui kolmas isik tegutseb lepingu läbirääkimistel või sõlmimisel ettevõtja nimel
või tema eest, ei tohi direktiivi kohaldamine sõltuda sellest, kas ettevõtja teadis või oleks pidanud teadma, et leping on
sõlmitud nimetatud direktiivi artiklis 1 toodud koduukselepinguna.
2.
Direktiiviga 85/577, eelkõige selle artikli 5 lõikega 2 ei ole vastuolus, kui:
–
direktiivi kohaselt oma taganemisõigust kasutanud tarbija peab maksma laenusumma tagasi laenuandjale, kuigi investeeringu
jaoks kehtestatud süsteemi kohaselt oli laen mõeldud vaid kinnisvara rahastamiseks ning kanti üle otse kinnisvaramüüjale;
–
nõutakse laenusumma viivitamatut tagasimaksmist;
–
siseriiklik õigusnorm näeb ette, et kinnisvaralaenulepingust taganemise korral on tarbija kohustatud mitte üksnes tagasi maksma
lepingu alusel saadud summad, vaid ka maksma laenuandjale turul kehtiva määraga intressi.
Kuid olukorras, kus panga poolt oma kohustuse – teatada tarbijale tema taganemisõigusest – täitmise korral oleks tarbija saanud
vältida riske, mis kaasnevad sellise investeeringuga nagu põhikohtuasjas käsitletavad investeeringud, paneb direktiivi 85/577
artikkel 4 liikmesriikidele kohustuse tagada, et nende õigusnormid kaitseksid selliseid riske mitte vältida suutnud tarbijaid,
võttes meetmeid selle vältimiseks, et tarbijad kannaksid selliste riskide realiseerumise tagajärgi.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.