CELEX: 62005CJ0443
AApellatsioonkaebus
Dumpinguvastased tollimaksud
Tolliseadustiku artikkel 239
Imporditollimaksu vähendamine
Määruse (EMÜ) nr 2454/93 artikli 907 esimene lõik
Tõlgendamine
Õiguspärasus
Komisjoni otsus
Tolliseadustiku komitee raames kogunenud ekspertrühm
Funktsionaalses mõttes eraldi üksus
Nõukogu otsuse 1999/468/EÜ artikkel 2 ja artikli 5 lõige 2
Tolliseadustiku komitee kodukorra artikkel 4
Tolliseadustiku artikli 239 kohaldamise tingimused
Ilmse hooletuse puudumine

Common Market Fertilizers SA (edaspidi „CMF”) palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 27. septembri 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T-134/03 ja T-135/03: Common Market Fertilizers
vs.
komisjon (EKL 2005, lk II-3923
; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega jäeti rahuldamata tema hagid, milles ta palus tühistada komisjoni 20. detsembri 2002. aasta otsused K(2002) 5217 (lõplik) ja K(2002) 5218 (lõplik) (edaspidi „vaidlusalused otsused”) ning mille kohaselt ei olnud CMF-i taotletud imporditollimaksude vähendamine põhjendatud.
Õiguslik raamistik
Nõukogu 22. detsembri 1994. aasta määrus (EÜ) nr 3319/94, millega kehtestatakse lõplik dumpinguvastane tollimaks sellisest maksust mittevabastatud äriühingute poolt eksporditava Bulgaariast ja Poolast pärineva karbamiidi ja ammooniumnitraadi lahuse impordi suhtes ja nõutakse lõplikult sisse ajutine tollimaks (
EÜT L 350, lk 20
), kehtestab oma artikli 1 lõike 3 teises lõigus järgmise spetsiifilise dumpinguvastase tollimaksu:
„Vabasse ringlusse lubatud impordile, mille eest ei esitata arvet otse importijale, kes ei ole seotud mõne eespool nimetatud Poolas asuva eksportija või tootjaga, kohaldatakse spetsiifilist tollimaksu järgmiselt:
Poolast pärinevale kaubale […] mille on sertifitseerinud Zaklady Azotowe Pulawy […] spetsiifiline tollimaks 19 eküüd tonni kauba kohta […]” [Siin ja edaspidi on nimetatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määrus (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (
EÜT L 302, lk 1
; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307) ja mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. novembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 2700/2000 (
EÜT L 311, lk 17
; ELT eriväljaanne 02/10, lk 239; edaspidi „tolliseadustik”), sätestab artiklis 239:
„1.   Impordi- või eksporditollimaksu võib tagasi maksta või vähendada muudes kui artiklites 236, 237 ja 238 nimetatud juhtudel:
—
mis määratakse kindlaks kooskõlas komiteemenetlusega,
—
mille on põhjustanud asjaolud, mille puhul asjaomast isikut ei saa süüdistada pettuses või ilmses hooletuses. Olukorrad, mille puhul seda sätet võib kohaldada ja kord, mida tuleb järgida, määratakse kooskõlas komiteemenetlusega. Tollimaksu tagasimaksmiseks või vähendamiseks võib kehtestada eritingimused.
2.   Tollimaks makstakse tagasi või vähendatakse lõikes 1 ettenähtud põhjustel taotluse alusel, mis tuleb esitada asjakohasele tolliasutusele […]”
Tolliseadustiku artikkel 4 sätestab:
„Käesolevas seadustikus kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
24)
komiteemenetlus – artiklites 247 ja 247a või artiklites 248 ja 248a nimetatud menetlus.”
Tolliseadustiku artikkel 247 sätestab:
„[…] võetakse käesoleva määruse […] rakendamiseks vajalikud meetmed […] vastu artikli 247a lõikes 2 ettenähtud korras […]”
Tolliseadustiku artikkel 247a sätestab:
„1.   Komisjoni abistab tolliseadustiku komitee, edaspidi „komitee”.
2.   Kui viidatakse käesolevale lõikele, kohaldatakse [nõukogu 28. juuni 1999. aasta] otsuse 1999/468/EÜ [millega kehtestatakse komisjoni rakendusvolituste kasutamise menetlused (
EÜT L 184, lk 23
; ELT eriväljaanne 01/03, lk 124; edaspidi „komitoloogia otsus”)] artikleid 5 ja 7 […]
[…]
3.   Komitee võtab vastu oma kodukorra.”
Tolliseadustiku komitee kodukorra artikkel 4 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Eesistuja saadab koosolekukutse, päevakorra ja kavandatavad meetmed, mille kohta soovitakse komitee arvamust, ning mis tahes muud töödokumendid alalistele esindajatele ja komitee liikmetele vastavalt artikli 14 lõikele 2 üldreeglina hiljemalt 14 kalendripäeva enne koosoleku kuupäeva.
2.   Pakilistel juhtudel ja siis, kui meetmeid on vaja võtta viivitamata, võib eesistuja kas komitee liikme taotlusel või omal algatusel lühendada eelmises lõikes sätestatud tähtaega kuni viie kalendripäevani enne koosoleku kuupäeva.
3.   Erilise pakilisuse korral võib eesistuja lõigetes 1 ja 2 määratud tähtaegadest kalduda kõrvale. Küsimuse lisamiseks koosoleku päevakorda selle toimumise ajal on nõutav komitee liikmete lihthäälteenamuse nõusolek.” [mitteametlik tõlge]
Komisjoni 2. juuli 1993. aasta määrus (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2913/92 (
EÜT L 253, lk 1
; ELT eriväljaanne 02/06) ja mida on muudetud komisjoni 29. juuli 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 1677/98 (
EÜT L 212, lk 18
; ELT eriväljaanne 02/09; edaspidi „rakendusmäärus”), sätestab artikli 905 lõikes 1:
„Kui otsuseid tegev tolliasutus, kellele esitatakse seadustiku artikli 239 lõike 2 alusel tagasimaksmise või vähendamise taotlus, ei saa artikli 899 alusel otsust teha, kuid taotlusega on kaasas tõendid eriolukorra kohta, mis tuleneb muust kui asjaomase isiku poolsest pettusest või ilmsest hooletusest, peab liikmesriik, kus nimetatud tolliasutus asub, saatma juhtumi komisjonile lahendamiseks artiklites 906–909 sätestatud korra alusel.
Välja arvatud otsuseid tegeva tolliasutuse kahtluse korral, võib otsuseid tegev tolliasutus siiski ise vastu võtta otsuse lubada tollimaksude tagasimaksmist või vähendamist juhtudel, kui tema arvates on seadustiku artikli 239 lõikes 1 kehtestatud tingimused täidetud, tingimusel et ühest ja samast eriolukorrast tingitud ühe või mitme impordi- või eksporditoimingu puhul ei ületa asjaomane summa 50000 eküüd ühe töötleja kohta.
„Asjaomase isiku” all mõistetakse artiklis 899 osutatud isikut.
Kõigil muudel juhtudel jätab otsuseid tegev tolliasutus taotluse rahuldamata.”
Rakendusmääruse artikkel 906 sätestab:
„Komisjon edastab koopiad artikli 905 lõikes 2 osutatud dokumentidest liikmesriikidele 15 päeva jooksul pärast nende kätte saamist.
Kõnealuse juhu läbivaatamine lisatakse niipea kui võimalik seadustiku artikliga 247 ettenähtud komitee koosoleku päevakorda.”
Pärast kohtuasja asjaolude asetleidmist muudeti rakendusmääruse artikli 906 teist lõiku komisjoni 25. juuli 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 1335/2003, millega muudetakse määrust nr 2454/93 (
ELT L 187, lk 16
; ELT eriväljaanne 02/13, lk 463), järgmiselt:
„Kõnealuse juhu läbivaatamine lisatakse niipea kui võimalik artikliga 907 ettenähtud ekspertrühma koosoleku päevakorda.”
Rakendusmääruse artikkel 906a sätestab:
„Kui komisjon kavatseb vastu võtta otsuse, mis on tollimaksude tagasimaksmise või vähendamise taotleja suhtes ebasoodus, edastab ta mis tahes ajal artiklites 906 ja 907 sätestatud protseduuri kasutamise jooksul nimetatud isikule oma kirjalikud vastuväited koos kõigi neid põhistavate dokumentidega. Tollimaksude tagasimaksmise või vähendamise taotleja esitab oma seisukoha kirjalikult ühe kuu jooksul pärast vastuväidete saatmise kuupäeva. Kui kõnealune isik nimetatud aja jooksul oma seisukohta ei esita, tõlgendatakse seda tema loobumisena õigusest väljendada oma seisukohta.”
Rakendusmääruse artikli 907 esimene lõik sätestab:
„Pärast komitee raames kõnealuse juhu läbivaatamiseks kokku tulnud liikmesriikide esindajatest koosneva ekspertrühmaga konsulteerimist otsustab komisjon, kas läbivaadatud eriolukord on aluseks tollimaksude tagasimaksmisele või vähendamisele.”
Komitoloogia otsuse artikkel 5 pealkirjaga „Regulatiivkomitee menetlus” sätestab:
„1.   Komisjoni abistab regulatiivkomitee, kuhu kuuluvad liikmesriikide esindajad ja eesistujana komisjoni esindaja.
2.   Võetavate meetmete eelnõu esitab komiteele komisjoni esindaja. Tähtaja jooksul, mille määrab eesistuja lähtuvalt küsimuse kiireloomulisusest, esitab komitee eelnõu kohta oma arvamuse. Arvamus esitatakse sellise häälteenamusega, nagu on sätestatud [EÜ] artikli 205 lõikes 2 nõukogu otsuste vastuvõtmiseks komisjoni ettepaneku põhjal. Liikmesriikide esindajate hääli komitees arvestatakse nimetatud artiklis sätestatud viisil. Eesistuja ei hääleta.
3.   Kui kavandatavad meetmed on komitee arvamusega kooskõlas, võtab komisjon need viivitamata vastu, ilma et see piiraks artikli 8 kohaldamist.
4.   Kui kavandatavad meetmed ei ole komitee arvamusega kooskõlas või kui komitee ei esita oma arvamust, esitab komisjon võetavate meetmete kohta viivitamata ettepaneku nõukogule ning informeerib Euroopa Parlamenti.
[…]”
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Belgias asutatud äriühing CMF on keemiatoodete, eelkõige lämmastikulahuste (karbamiit ja ammooniumnitraat) hulgimüüja. CMF-i kontserni kuuluvad äriühingud Rellmann GmbH (edaspidi „Rellmann”), mille asukoht on Hamburgis (Saksamaa) ja mis on CMF-i 100%-lise osalusega tütarettevõtja, ning Agro Baltic GmbH (edaspidi „Agro Baltic”), mis asub Rostockis (Saksamaa) ja mis on samuti CMF-i 100%-lise osalusega tütarettevõtja. 1989. aastal omandas CMF äriühingu Champagne Fertilisants, kes on tema maksuesindaja Prantsusmaal tehtavates tehingutes.
Poola ettevõtja Zaklady Azotowe Pulawy (edaspidi „ZAP”) ekspordib ja müüb tooteid Agro Balticule. Apellandi kontserni siseselt müüb Agro Baltic tooted edasi Rellmannile, kes müüb need omakorda CMF-ile. Tehingute kohta koostatakse vastavad arved.
Kohtuasjas T-134/03 ostis Agro Baltic 1997. aasta märtsist kuni septembrini kolm kaubasaadetist karbamiidi ja ammooniumnitraadi lahust. Need saadetised läbisid eespool kirjeldatud turustusvõrgu.
Tunnustatud tollimaaklerit Cogemat volitati lubama kaupa vabasse ringlusse Agro Balticu nimel ja lubama seda tarbimiseks apellandi nimel.
Kaup lubati niiviisi algul vabasse ringlusse Agro Balticu nimel deklaratsiooni EU0 alusel, millele olid lisatud ZAP-i arved Agro Balticule ja sertifikaadid EUR.1, mis tõendasid kauba Poola päritolu. Kaup suunati samaaegselt tolliladustamisprotseduuri, kust see väljus mõni minut hiljem Champagne Fertilisants’ nimel tarbimiseks
Kohtuasjas T-135/03 ostis Agro Baltic ZAP-ilt 1995. aasta jaanuarikuu jooksul kaubasaadetise, mis liikus seejärel mööda käesoleva kohtuotsuse punktis 15 kirjeldatud turustusvõrku.
Agro Baltic volitas äriühingut SCAC Rouen, kes on tunnustatud tollimaakler, lubama kaupa Agro Balticu nimel vabasse ringlusse ja CMF-i nimel tarbimiseks. Sama kauba puhul tuli niisiis esitada samale tolliasutusele kaks impordideklaratsiooni, millel oli kaks erinevat adressaati, et oleks võimalik eristada tollimaksu tasumist käibemaksu tasumisest.
SCAC Rouen kasutas vabasse ringlusse ja tarbimiseks lubamise lihtsustatud tollivormistust ainult CMF-i nimel. Selleks esitas SCAC CMF-i nimel deklaratsiooni IM4, millele olid lisatud Rellmanni arve ja üks sertifikaat EUR.1, mis tõendas kauba Poola päritolu.
Kohtuasjades T-134/03 ja T-135/03 aktsepteerisid Prantsusmaa pädevad ametiasutused esialgu deklaratsioone, andsid sertifikaatide EUR.1 alusel imporditollimaksust vabastuse ega nõudnud dumpinguvastase tollimaksu tasumist.
Järelkontrolli tulemusel leidsid nad siiski, et kõikide kaubasaadetiste suhtes oleks tulnud kohaldada määruse nr 3319/94 artikli 1 lõike 3 teises lõigus sätestatud spetsiifilist maksu 19 eküüd tonni kohta. Nende arvates oli kauba tegelik importija CMF, kes ei olnud ZAP-i arve saaja, kuigi ZAP oli asjaomase kauba sertifitseerinud.
Kohtuasjas T-134/03 kõnesolevate kaubasaadetiste osas leidsid Prantsusmaa pädevad ametiasutused, et kauba vaheladustamine oli selle äärmiselt lühikese kestuse tõttu õiguslik fiktsioon ning et CMF oli juba omandanud kauba kolmes kõnesolevas tehingus isegi enne vabasse ringlusse lubamise deklaratsioonide esitamist Agro Balticu nimel. Seetõttu kohustati CMF-i tasuma lõive ja makse summas 3911497 Prantsuse franki (564855 eurot).
Kohtuasjas T-135/03 kõnesolevate kaubasaadetiste kohta märkisid Prantsusmaa pädevad ametiasutused, et CMF-i nimel oli esitatud üksainus kauba vabasse ringlusse ja tarbimiseks lubamise deklaratsioon. Neil asjaoludel kohustati CMF-i maksma lõive ja makse summas 840271 Prantsuse franki (128098 eurot).
Novembris ja detsembris 1999 esitas apellant Prantsuse tollile tolliseadustiku artikli 239 alusel tollimaksu vähendamise taotlused. 14. veebruaril 2002 edastas viimane need taotlused komisjonile.
Komisjon teatas 9. ja 10. septembri 2002. aasta kirjades apellandile, et kavatseb mõlema juhtumi osas teha keelduva otsuse.
2002. aasta novembris tuli tolliseadustiku komitee tagasimaksmiste sektsiooni raames kokku ekspertrühm REM/REC. Lõpphääletuse tulemus kahe juhtumi osas oli järgmine: „kuus esindajat hääletasid komisjoni ettepaneku poolt, neli jätsid hääletamata ja viis hääletasid komisjoni ettepaneku vastu”.
Kuna komisjon leidis, et tegemist oli ilmse apellandipoolse hooletusega ja et eriolukorda ei esinenud ning järelikult ei olnud täidetud tolliseadustiku artikli 239 kohaldamise tingimused, võttis ta 20. detsembril 2002 vastu vaidlusalused otsused. Ta teavitas nendest otsustest Prantsusmaa tolli, kes edastas need 10. veebruaril 2003 omakorda CMF-ile.
Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
18. aprillil 2003 esitas CMF Esimese Astme Kohtu kantseleisse hagiavaldused, mis registreeriti numbrite T-134/03 ja T-135/03 all ja milles ta taotles vaidlusaluste otsuse tühistamist.
Ta esitas oma hagide toetuseks kolm väidet.
Esimene väide, mis puudutab oluliste menetlusnormide ja kaitseõiguse rikkumist, on jaotatud viieks osaks:
—
EÜ artikli 7 ja komitoloogia otsuse artikli 5 rikkumine;
—
rakendusmääruse artikli 906 lõike 1 rikkumine;
—
tolliseadustiku komitee kodukorra artikli 4 lõike 1 rikkumine;
—
nõukogu 15. aprilli 1958. aasta määruse Euroopa Majandusühenduses kasutatavate keelte määratlemise kohta (
EÜT 1958, 17, lk 385
) artikli 3 rikkumine;
—
kaitseõiguse rikkumine.
Teine väide, mis puudutab tolliseadustiku artikli 239 kohaldamisel tehtud ilmset hindamisviga, koosneb kolmest osast:
—
komisjoni keeldumine tunnistada eriolukorra olemasolu;
—
CMF-i poolse eksimuse puudumine;
—
komisjoni keeldumine möönda CMF-i poolse ilmse hooletuse puudumist.
Kolmas väide puudutab EÜ artiklis 253 ettenähtud põhjendamiskohustuse rikkumist.
Kohtuasjad T-134/03 ja T-135/03 liideti suulise menetluse ja kohtuotsuse huvides.
Esimese Astme Kohus jättis vaidlustatud kohtuotsusega hagid rahuldamata ja mõistis kohtukulud välja hagejalt.
Poolte nõuded
CMF palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
—
rahuldada Esimese Astme Kohtus esitatud nõuded;
—
mõista nii apellatsioonimenetluses kui ka esimeses kohtuastmes tekkinud kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja apellandilt.
Apellatsioonkaebus
CMF esitab neli tühistamisväidet:
—
õigusliku raamistiku puudulik esitamine;
—
faktide moonutamine;
—
olulise menetlusnormi rikkumise mõiste väär tõlgendamine;
—
tolliseadustiku artikli 239 väär kohaldamine.
Õigusliku raamistiku puudulikku esitamist puudutav väide
Poolte argumendid
– Apellandi argumendid
Apellant, kes jaotab oma väite kaheks osaks, heidab Esimese Astme Kohtule ette, et viimane ei maininud kohtuasja õigusliku raamistiku esitamisel:
—
määruse nr 3319/94 põhjendust 39, mille kohaselt „[…] arvestades impordi võimalikku ümbersuunamist kolmandate riikide äriühingute kaudu, on kohane kehtestada muutuv tollimaks tasemel, mis võimaldaks ühenduse tööstusel tõsta oma hindu tulutoovale tasandile impordi osas, mille eest esitavad otse arve Bulgaaria või Poola tootjad või äriühingud, kes on kõnealust toodet importinud uurimisperioodil, ning teiseks kehtestada samal alusel arvutatav spetsiifiline tollimaks muule impordile, et vältida dumpinguvastastest meetmetest kõrvalehoidmist”;
—
komitoloogia otsuse artiklit 2, mis sätestab:
„Rakendusmeetmete vastuvõtmisel kasutatava menetluse valik põhineb järgmistel kriteeriumidel:
a)
korralduskomitee menetlust kasutades tuleks vastu võtta korraldusmeetmed, näiteks sellised, mis on seotud ühise põllumajanduspoliitika ja ühise kalanduspoliitika rakendamisega või oluliselt eelarvet mõjutavate programmide rakendamisega.
b)
regulatiivkomitee menetlust kasutades tuleks vastu võtta üldmeetmed, mis on mõeldud rakendama põhiaktide olulisi sätteid, kaasa arvatud meetmed, mis käsitlevad inimeste, loomade ja taimede tervise ja ohutuse kaitset; kui põhiakt näeb ette, et selle teatavaid vähemolulisi sätteid võib kohandada või ajakohastada rakendusmenetlusega, tuleks sellised meetmed vastu võtta regulatiivkomitee menetlust kasutades.
Kui põhiakt näeb ette, et selle teatavaid vähemolulisi sätteid võib kohandada või ajakohastada rakendusmenetlusega, tuleks sellised meetmed vastu võtta regulatiivkomitee menetlust kasutades.
c)
nõuandemenetlust kasutatakse alati, kui seda peetakse kõige sobivamaks, ilma et see piiraks punktide a ja b kohaldamist.”
Jättes viitamata määruse nr 3319/94 põhjendusele 39, ei sidunud Esimese Astme Kohus – kuigi ta oleks pidanud seda tegema – nimetatud määruse artikli 1 lõike 3 teise lõigu omapoolset tõlgendust selle põhjendusega. Kui ta oleks seda teinud, oleks see viinud järelduseni, et spetsiifilist maksu ei saa kehtestada siis, kui – nagu antud asjas – dumpinguvastastest õigusnormidest tegelikult kõrvale ei hoitud.
Kuna Esimese Astme Kohus ei maininud komitoloogia otsuse artiklit 2, milles on sätestatud mittesiduvad kriteeriumid kasutatavate menetlusnormide valiku osas, leidis see kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 55 ekslikult, et regulatiivkomitee menetlust võib kasutada üksnes üldmeetmete puhul.
– Komisjoni argumendid
Komisjon leiab, et määruse nr 3319/94 põhjendusele 39 viitamine ei ole asjassepuutuv selle määruse artikli 1 lõike 3 teise lõigu tõlgendamiseks, mis näeb ette spetsiifilise maksu, kui on täidetud kaks objektiivset tingimust, nimelt arve kaudne esitamine ja ZAP-i toote import.
Mis puudutab komitoloogia otsuse artiklit 2, siis vaidlustab ta CMF-i väite, mille kohaselt leidis Esimese Astme Kohus, et regulatiivkomitee menetlust võib kasutada üksnes üldmeetmete puhul.
Euroopa Kohtu hinnang
Kontrollitava väite kaks osa ning seega ka väide ise ei eksisteeri iseseisvalt.
Tegelikult osundab apellant nende kahe osaga, mis sisaldavad näiliselt vaid etteheidet määruse põhjenduse ja otsuse artikli formaalse viite puudumise kohta vaidlustatud kohtuotsuse õigusliku raamistiku esitamisel, et Esimese Astme Kohus jättis need sätted kõnealuse maksu tõlgendamise, st õigusliku analüüsi staadiumis, arvesse võtmata.
Siiski, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 41, toodi kontrollitava väite kaks osa konkreetsemalt esile vastavalt apellatsioonkaebuse neljanda ja kolmanda väite raames, millega vaidlustati õigupoolest Esimese Astme Kohtu õiguslik analüüs.
Need kaks osa on seega nende väidetega lahutamatult seotud.
Järelikult ei ole vaja neid eraldi uurida.
Faktide moonutamist puudutav väide
Poolte argumendid
– Apellandi argumendid
CMF väidab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 14–28, milles korrati kohtuasja faktilist konteksti, võttis Esimese Astme Kohus arve kaudse esitamise asetleidmise osas omaks pädevate siseriiklike ametiasutuste täiesti fiktiivse õigusliku konstruktsiooni.
CMF-i arvates on faktide selline esitusviis puudulik ja ekslik ning toob kaasa nende moonutamise. See viis Esimese Astme Kohtu väärarusaamani, et tõepoolest toimus arve kaudne esitamine, ja määruse nr 3319/94 artikli 1 lõike 3 teise lõigu ebaõige kohaldamiseni.
– Komisjoni argumendid
Komisjon leiab, et esitatud väide on asjassepuutumatu ja seetõttu alusetu.
CMF-i ja komisjoni vaheline vaidlus ei puudutanud ega saanudki puudutada küsimust, kas maksud kuulusid reaalselt tasumisele. See puudutas vaid küsimust, kas võla vähendamise tingimused olid täidetud.
Euroopa Kohtu hinnang
Vastupidiselt apellandi väitele ei otsustanud Esimese Astme Kohus antud asjas arve kaudse esitamise asetleidmise ega seetõttu ka tollivõla olemasolu üle.
Vaidlusalused otsused puudutasid tolliseadustiku artiklil 239 põhinevate tollivõla – mille olemasolu eeldati – vähendamise taotluste rahuldamata jätmist.
Esimese Astme Kohtus esitati väide, mis puudutas selle artikli kohaldamisel tehtud ilmset hindamisviga ja mida kontrolliti vaidlustatud kohtuotsuse punktides 135–150.
Esimese Astme Kohus analüüsis oma hinnangu raames ühte selles artiklis esitatud kumulatiivset tingimust, nimelt asjaomase isiku ilmse hooletuse puudumist.
Kuna Esimese Astme Kohus jõudis järeldusele, et nimetatud tingimus ei olnud täidetud, lükkas ta väite tagasi.
Seetõttu tuleb apellatsioonkaebuse väide alusetuse tõttu tagasi lükata.
Olulise menetlusnormi rikkumise mõiste väära tõlgendamist puudutav väide
Poolte argumendid
– Apellandi argumendid
CMF heidab Esimese Astme Kohtule ette rakendusmääruse artikli 907 esimese lõigu väära tõlgendamist, kuna viimane leidis, et see artikkel võimaldab komisjonil ainuisikuliselt otsustada tollimaksude vähendamise ja tagasimaksmise küsimustes.
Tema arvates tähendab taoline tõlgendamine, et kõnealune säte on ebaseaduslik.
Apellant väidab, et artikli 907 esimene lõik kuulub tolliseadustiku kui alusmääruse rakendussätete hulka.
Ta toonitab, et tolliseadustiku artikkel 247 sätestab, et nimetatud seadustiku rakendamiseks vajalikud meetmed võetakse kooskõlas selle seadustiku artikli 247a lõikes 2 nimetatud regulatiivkomitee menetlusega.
Rakendusmäärus võib seega sisaldada vaid rakendusmeetmeid.
Seega ei kuulu pädevus, mille komisjon on endale võtnud selleks, et otsustada ainuisikuliselt tollimaksude vähendamise ja tagasimaksmise küsimustes ja moodustada
ex nihilo
ekspertrühm, alusmääruse rakendusmeetmete hulka.
Niisiis ei saa rakendusmääruse artikli 907 esimene lõik olla taolise pädevuse andmise õiguslik alus. Seetõttu ei saanud Esimese Astme Kohus järeldada, et komisjon tegutses selle sätte alusel oma pädevuse piires.
Samuti ei ole kõnealune pädevus otseselt ette nähtud EÜ asutamislepingus.
Seeläbi rikutakse ka EÜ artiklit 7, mille alusel iga institutsioon toimib talle asutamislepinguga antud volituste piires.
CMF väidab, et ta esitas Esimese Astme Kohtus rakendusmääruse artikli 907 esimese lõiguga seoses õigusvastasuse väite.
Ta heidab Esimese Astme Kohtule ette, et viimane leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 51, et õigusvastasuse väide on vastuvõetamatu, kuna see esitati repliigi staadiumis, ilma et seda oleks põhjendatud õiguslike või faktiliste asjaoludega, mis tulid ilmsiks menetluse käigus Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 48 lõike 2 mõttes.
Ta möönab, et just komisjoni poolt kaitsekõnes rakendusmääruse artikli 907 esimese lõigule antud tõlgendus, mille kohaselt selles sättes nimetatud ekspertrühm ei ole komitoloogia otsuses sätestatud komitee, tõi kaasa arutelu selle artikli õigusvastasuse üle.
Samas leiab ta, et komisjoni tõlgendus kujutab endast menetluse käigus ilmsiks tulnud õiguslikku asjaolu.
Apellant heidab Esimese Astme Kohtule ette, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52 ei pidanud viimane end kohustatuks tõstatama omaalgatuslikult rakendusmääruse artikli 907 esimese lõigu õigusvastasuse küsimust (apellandi väitel ekslikul) põhjusel, et väide ei puudutanud avalikku huvi.
CMF väidab muu hulgas, et sellise komitee õigusliku olemuse kindlaksmääramiseks, kellega komisjon konsulteeris, tõlgendas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 55 vääralt korralduskomitee menetluse ja regulatiivkomitee menetluse valiku kriteeriume, mis on esitatud komitoloogia otsuse artiklis 2 (vt käesoleva kohtuotsuse punkt 40), leides, et regulatiivkomitee menetlust tuleks järgida üldmeetmete puhul, mis on mõeldud rakendama põhiakti olulisi sätteid.
Tema arvates ei ole „üldmeetmete” kriteerium regulatiivkomitee menetluse kasutamise ainus kriteerium.
Muu hulgas ei ole komitoloogia otsuse artiklis 2 esitatud kriteeriumid siduvad. Seetõttu oli nõukogul täielik õigus ette näha, et tollimaksude vähendamise või tagasimaksmise meetmete korral tuleks järgida regulatiivkomitee menetlust.
Lisaks on Esimese Astme Kohtu tõlgendus, mis on antud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56 ja mille kohaselt olid vaidlusalused otsused üksikotsused, millel puudub üldine olemus, ise ebaõige. Tegelikult on need otsused samuti üldised, kuna need käsitlevad tollivõlga ja puudutavad seetõttu otseselt Euroopa Ühenduse omavahendeid.
CMF väidab, et ühenduse seadusandja kavatsus tolliseadustiku artikli 239 lõikes 1 oli kehtestada regulatiivkomitee menetlus tollimaksude vähendamise või tagasimaksmise küsimusi puudutavate otsuste vastuvõtmise korral.
Ta märgib, et artikli 239 lõige 1 viitab „komiteemenetlusele” kahel korral, esimene kord siis, kui on kasutatud sõnastust „juhtudel, mis määratakse kindlaks kooskõlas komiteemenetlusega”, ning teisel korral siis, kui see sätestab, et „olukorrad, mille puhul seda sätet võib kohaldada, ja kord, mida tuleb järgida, määratakse kooskõlas komiteemenetlusega”.
Esimene viide puudutab sisulise otsuse tegemist vähendamise või tagasimaksmise küsimustes. Teine on seotud tolliseadustiku artikli 239 lõike 1 rakendussätetega, mis tuleb vastu võtta ja määratleda rakendusmääruses. Mis tahes muu selgitus kahekordsele viitamisele viiks järelduseni, et ühenduse seadusandja on end põhjuseta korranud.
Apellant heidab Esimese Astme Kohtule ette, et viimane jättis vaidlustatud kohtuotsuses arvestamata apellandi väljatoodud asjaolu, et ekspertrühm, kellega konsulteeriti, oli tegutsenud aastaid eelarveväliselt. Tema sõnul võeti vaidlusalused otsused seega vastu ühenduse eelarveõigust otseselt rikkudes. See rikkumine lisandub vaidlusaluste otsuste õigusliku aluse puudumisele ja täiendab selle konteksti õigusvastasust, mille raames need otsused vastu võeti.
CMF heidab Esimese Astme Kohtule ette veel seda, et viimane väljendas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 59 seisukohta, et rakendusmääruse artikli 907 esimeses lõigus nimetatud ekspertrühm on tolliseadustiku komitees funktsionaalses mõttes eraldi üksus, täpsustamata selle üksuse konkreetset olemust. Kuna Esimese Astme Kohus jättis seetõttu vastamata küsimusele, millisel õiguslikul alusel ekspertrühm moodustati, on ta rikkunud õigusnormi.
Viimasena heidab apellant Esimese Astme Kohtule ette, et viimane leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78 ja 79, et füüsilised ja juriidilised isikud ei saa tugineda tolliseadustiku komitee kodukorra artikli 4 väidetavale rikkumisele.
Tema arvates oleks Esimese Astme Kohus pidanud arvesse võtma 15. juuni 1994. aasta otsust kohtuasjas
C-137/92 P: komisjon
vs.
BASF jt (EKL 1994, lk I-2555)
ning 10. veebruari 1998. aasta otsust kohtuasjas
C-263/95: Saksamaa
vs.
komisjon (EKL 1998, lk I-441
, punktid 31 ja 32), millele ta kohtus viitas.
CMF leiab, et tolliseadustiku komitee kodukorra artiklis 4 ettenähtud 14-päevasest tähtajast kinnipidamine oli iseäranis oluline. Kuna Esimese Astme Kohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 77, et ekspertrühma liikmetel oli apellandi vastusega tutvumiseks aega 13 kalendripäeva, rikkus ta olulisi menetlusnorme.
– Komisjoni argumendid
Komisjon väidab, et rakendusmääruse artikli 907 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ettenähtud ekspertrühm ei ole regulatiivkomitee komitoloogia otsuse artikli 5 mõttes. Tema õiguslik staatus ei tulene nõukogu antavast pädevusest, vaid konkreetsest sättest, milleks on komisjoni poolt vastuvõetud rakendusmääruse artikkel 907.
Seega oli komisjon pädev tegema viimatinimetatud sätte põhjal vaidlusaluseid otsuseid.
Sellest tulenevalt ei rikkunud Esimese Astme Kohus õigusnormi, kui ta sedastas, et rakendusmääruse artikli 907 esimene lõik andis komisjonile pädevuse teha vaidlusaluseid otsuseid.
Mis puudutab väidet selle sätte õigusvastasuse kohta, mis esitati Esimese Astme Kohtus, siis erines see hagiavalduses esialgselt viidatud väitest. Esimese Astme Kohus leidis õigesti, et kuna see tõstatati repliigi staadiumis, oli see vastuvõetamatu ning et kuna väidetav õigusvastasus ei puudutanud avalikku huvi, ei pidanud ta seda küsimust omaalgatuslikult tõstatama.
Sisu kohta väitis komisjon, et vaidlusalused otsused olid üksikotsused sõltumata sellest, et nad tõid kaasa eelarvet puudutavaid tagajärgi.
Tema sõnul tuli tolliseadustiku artikli 239 kohaselt pärast tolliseadustiku komitee arvamuse ärakuulamist vastu võtta (ja võetigi) rakendusmääruse artikkel 907, mitte üksikotsused, mis võeti seejärel vastu nimetatud artikli 907 alusel. Järelikult ei ole Esimese Astme Kohus rikkunud tolliseadustiku artiklit 239.
Mis puudutab ekspertrühma tegutsemist mitme aasta vältel ilma eraldi eelarvereata, siis täpsustab komisjon, et tema ise andis seda teavet vastuseks Esimese Astme Kohtu poolt kohtuistungil esitatud kirjalikele küsimustele.
Kohtuistungil tõstatas apellant küsimuse eelarverea kohta põhjalikkuse huvides toetamaks oma väidet, mille kohaselt ekspertrühm oli tegelikult regulatiivkomitee.
Komisjon väidab, et kuigi CMF asub hetkel seisukohale, et eelarverea puudumine on eraldi väide, tuleks viimast käsitada vastuvõetamatuna, kuna seda ei tõstatatud Esimese Astme Kohtule esitatud hagiavaldustes.
Lisaks on see väide asjassepuutumatuse tõttu alusetu. Vaidlusalused otsused ei puuduta komisjoni tegelikke kulusid pärast ekspertrühmaga konsulteerimist. Mis puudutab argumenti selle kohta, et Esimese Astme Kohus ei täpsustanud ekspertrühma täpset olemust pärast seda, kui ta oli märkinud, et tegemist oli eraldi üksusega, siis kinnitas komisjon, et selline täpsustus ei olnud vajalik, kuna Esimese Astme Kohtul tuli otsustada üksnes küsimuse üle, kas ekspertrühm oli regulatiivkomitee või mitte.
Tolliseadustiku komitee kodukorra artikli 4 väidetava rikkumise osas leiab ta, et eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
BASF jt ei ole asjassepuutuv, kuna Euroopa Kohus märkis selles kohtuasjas, et kõnealust tõendamist puudutavate menetlusnõuete täpne ja konkreetne eesmärk on tagada õigusakti adressaadi õiguskindlus.
Esimese Astme Kohus uuris vaidlustatud kohtuotsuses tolliseadustiku komitee kodukorra artikliga 4 kehtestatud menetlusnõuete olemust ning leidis, et nende eesmärk oli tagada hoopis komitee sisemine toimimine, mitte kaitsta vastuvõetava õigusakti adressaadi huve.
Euroopa Kohtu hinnang
Kontrollitav väide jaguneb viieks osaks:
—
rakendusmääruse artikli 907 esimese lõigu ebaõige tõlgendamine osas, milles Esimese Astme Kohus möönis selle sätte kohaldamisel, et komisjon võttis vaidlusalused otsused vastu ise, ilma et ta oleks eelnevalt saanud tolliseadustiku komitee häälteenamusega esitatud arvamust, mis on ette nähtud komitoloogia otsuse artikli 5 lõikes 2, mis viitab EÜ artikli 205 lõikes 2 sätestatud häälteenamusele;
—
Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 48 lõike 2 rikkumine osas, milles Esimese Astme Kohus pidas vastuvõetamatuks hageja esitatud väidet rakendusmääruse artikli 907 esimese lõigu õigusvastasuse kohta;
—
selle asjaolu arvestamatajätmine, et hageja poolt vastuväitena viidatud õigusvastasus puudutas avalikku huvi, kuivõrd Esimese Astme Kohus ei tuvastanud omaalgatuslikult rakendusmääruse artikli 907 esimese lõigu õigusvastasust;
—
ühenduse eelarveõiguse rikkumine osas, milles vaidlustatud otsused võeti vastu pärast eelarveväliselt tegutsenud ekspertrühmaga konsulteerimist;
—
tolliseadustiku komitee kodukorra artikli 4 rikkumine osas, milles Esimese Astme Kohus leidis, et eraisikud ei saa tugineda selle sätte rikkumisele,
mida tuleb kontrollida nende esitamise järjekorras.
– Esimene osa, mis puudutab rakendusmääruse artikli 907 esimese lõigu ebaõiget tõlgendamist
Rakendusmääruse artikli 907 esimene lõik näeb ette komisjoni konsulteerimise „komitee raames kokku tulnud liikmesriikide esindajatest koosneva ekspertrühmaga”.
Vastavalt sellele sõnastusele leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 59 õigesti, et „[v]äljend „komitee raames” peegeldab asjaolu, et artiklis 907 nimetatud ekspertrühm on ilmselgelt funktsionaalses mõttes tolliseadustiku komiteest eraldiseisev üksus”.
Selle tõlgendusega ei ole vasturääkiv rakendusmääruse artikli 906 teine lõik, mille kohaselt „[k]õnealuse juhu läbivaatamine lisatakse niipea kui võimalik seadustiku artikliga 247 ettenähtud komitee koosoleku päevakorda”.
Artikli 906 teisest lõigust tuleb tõepoolest aru saada nii, et tolliseadustiku komitee ei ole asjaga seotud sel viisil, et anda ise oma arvamus, vaid kui instants, mille raames annab oma arvamuse temast eraldiseisev ekspertrühm.
Seega ei ole õigustatud apellandi etteheide selle kohta, et Esimese Astme Kohus jättis võtmata seisukoha, et vaidlusalused otsused oleks pidanud vastu võtma pärast tolliseadustiku komitee arvamuse ärakuulamist.
Põhjendatud ei ole etteheide, et Esimese Astme Kohus ei täpsustanud ekspertrühma täpset olemust. Tegelikult pidi Esimese Astme Kohus otsustama üksnes küsimuse üle, kas ekspertrühm oli regulatiivkomitee või mitte.
Järelikult tuleb kontrollitava väite esimene osa tagasi lükata.
– Teine osa, mis puudutab Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 48 lõike 2 rikkumist
Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 48 lõike 2 esimese lõigu kohaselt „ei või menetluse käigus esitada uusi väiteid, kui need ei tugine menetluse õiguslikele ja faktilistele asjaoludele, mis on ilmsiks tulnud menetluse käigus”.
Vaidlustatud ei ole seda, et Esimese Astme Kohtus viitas hageja rakendusmääruse artikli 907 esimese lõigu õigusvastasusele pärast komisjoni poolt esitatud kostja vastust.
Vastupidiselt hageja väidetule ei kujuta komisjoni vastuses sellele sättele antud tõlgendus menetluse käigus ilmsiks tulnud õiguslikku asjaolu Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 48 lõike 2 esimese lõigu mõttes.
Esimese Astme Kohus leidis seega vaidlustatud kohtuotsuse punktides 51 ja 53 õigesti, et esitatud õigusvastasuse väide oli vastuvõetamatu.
Järelikult tuleb kontrollitava väite teine osa tagasi lükata.
– Kolmas osa, mille kohaselt jäeti arvestamata asjaolu, et hageja poolt vastuväitena viidatud õigusvastasus puudutas avalikku huvi, kuivõrd Esimese Astme Kohus ei tuvastanud omaalgatuslikult rakendusmääruse artikli 907 esimese lõigu õigusvastasust
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52 leidis Esimese Astme Kohus tõepoolest, et rakendusmääruse artikli 907 esimese lõigu võimalik õigusvastasus ei ole seotud avaliku huviga, lisades seejärel, et kohtupraktikast ei tulene, et ta peaks omaalgatuslikult uurima küsimust, kas nimetatud artikli sisu vastuvõtmisel – mis on vaidlusaluste otsuste õiguslik alus – ületas komisjon oma pädevust või mitte.
Ometi on vaidlustatud kohtuotsuse samas punktis märgitud:
„[…] ei ole antud juhul kahtlust, et komisjon tegutses vaidlusaluseid otsuseid tehes oma volituste piires. Nimelt tehti need rakendusmääruse artikli 907 esimese lõigu alusel, kusjuures see viimane võeti vastu vastavalt tolliseadustiku komitee arvamusele […]”
Asudes sellisele seisukohale, otsustas Esimese Astme Kohus õigesti, et rakendusmääruse artikli 907 esimene lõik ei olnud väidetud viisil õigusvastane, leides vaikimisi, kuid konkreetselt, et regulatiivkomitee menetlust kohaldati üksnes selle sätte vastuvõtmiseks, mitte sellele järgnenud komisjoni üksikotsuste vastuvõtmiseks.
Selles osas tuleb meenutada, et EÜ artikli 202 kolmas taane annab komisjonile nõukogu vastuvõetavates õigusaktides volitused rakendada nõukogu kinnitatud eeskirju, kehtestada nimetatud volituste kasutamise kohta teatud nõudmisi või jätta endale konkreetsetel juhtudel õiguse kasutada vahetult ise rakendamisvolitusi.
Mõiste „rakendamine” hõlmab selle artikli tähenduses nii rakendusnormide väljatöötamist kui ka normide kohaldamist üksikjuhtumitele, kasutades selleks üksikakte (23. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-122/04: komisjon
vs.
Parlament ja nõukogu, EKL 2006, lk I-2001
, punkt 37 ja viidatud kohtupraktika).
EÜ artikli 202 kolmanda taande alusel võttis nõukogu vastu komitoloogia otsuse, milles ta kehtestas komisjoni rakendusvolituste kasutamise menetlused.
Selle otsuse artikkel 2 (vt käesoleva kohtuotsuse punkt 40) sätestab kriteeriumid, mille järgi tuleb valida üks kolmest menetlusliigist, milleks on korralduskomitee menetlus, regulatiivkomitee menetlus ja nõuandemenetlus.
Need kolm menetlust on määratletud sama otsuse artiklites 3–5.
Komitoloogia otsuse artikli 2 sõnastus näitab, et komiteemenetluse valikule kohaldatavad kriteeriumid ei ole siduvad, mida kinnitab sõnaselgelt ka nimetatud otsuse viies põhjendus.
Niisiis võivad üldmeetmed kuuluda komitoloogia otsuse artikli 2 punktide a või b kohaldamisalasse, piiramata sealjuures nõuandemenetluse võimalikku kasutamist (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
parlament ja nõukogu, punkt 38).
Üldmeetmed võivad kuuluda korralduskomitee menetluse hulka, kui nad on otseselt seotud üksikmeetmetega ja paigutuvad põhiaktiga piisavalt väljaarendatud raamistikku (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
parlament ja nõukogu, punkt 41).
Seevastu võivad üksikmeetmed samuti kuuluda üksnes komitoloogia otsuse artikli 2 punkti a kohaldamisalasse, piiramata sealjuures nõuandemenetluse võimalikku kasutamist (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
parlament ja nõukogu, punkt 38).
Käesolevas kohtuasjas tuleb märkida, et nõukogu õigusakt sisaldab tolliseadustiku artiklit 239.
Selle sättega annab nõukogu vastavalt EÜ artikli 202 kolmandale taandele komisjonile rakendamisvolitused, et kindlaks määrata esiteks juhud, millal võib tollimaksu vähendada või tagasi maksta, ja teiseks kord, mida tuleb sealjuures järgida.
Tolliseadustiku artikli 4 punkti 24, artikli 247 ja artikli 247a kontekstis tähendab viide tolliseadustiku artikli 239 kohasele komiteemenetlusele regulatiivkomitee menetluse kasutamist, mida kohaldatakse seoses üldmeetmetega.
Vastupidiselt apellandi kinnitusele ei ole komisjoni otsus tollimaksude vähendamise või tagasimaksmise küsimustes üldise olemusega hoolimata asjaolust, et see avaldab mõju ühenduse omavahenditele.
See otsus kujutab endast üksikotsust sarnaselt komisjoni otsusele, mis kehtestab trahvid konkurentsiasjades ja avaldab samasugust mõju.
Sellest tulenevalt oleks nõukogu saanud seda vastu võtta üksnes korralduskomitee raames, s.o võimaluse kaudu, mida ta ei kasutanud tolliseadustiku artiklites 239, 247 ja 247a.
Apellant väidab seega ebaõigesti, et ühest küljest võis nõukogu ette näha regulatiivkomitee kasutamise selliste otsuste vastuvõtmise korral, mis puudutasid konkreetseid ettevõtjaid, ja teisest küljest, et Esimese Astme Kohus tõlgendas ekslikult korralduskomitee ja regulatiivkomitee vahelise valiku kriteeriume, mis on sätestatud komitoloogia otsuse artiklis 2.
Tolliseadustiku artikli 239 lõike 1 nii sõnasõnalise kui ka süstemaatilise tõlgenduse raames tuleb arvestada, et mõiste „juhud” puudutab neil kahel korral olukordi, mis on määratletud abstraktselt, mitte konkreetsete ettevõtjate juhtusid, mida hinnatakse konkreetselt üksikotsuste raames.
Seda järeldust toetab sama artikli teises lauses samamoodi kõrvutatud „olukorrad, mille puhul seda sätet võib kohaldada” ja „kord, mida tuleb järgida”, mis mõlemad kuuluvad üldmeetmete kohaldamisalasse.
Võttes vastu üldmeetme – rakendusmääruse artikli 907 esimese lõigu –, teostas komisjon talle tolliseadustiku artikliga 239 antud rakendusvolitusi, mis puudutab järgitavat korda.
On selge, et selleks sai ta nõuetekohaselt tolliseadustiku komitee arvamuse.
Kuna tolliseadustiku artikkel 239 ei kohustanud teda kasutama tollimaksude vähendamise või tagasimaksmise taotluste läbivaatamisel konkreetset menetlust, siis oli tal õigus:
—
omistada endale otsustusõiguse pärast tolliseadustiku komiteest funktsionaalses mõttes eraldiseisva ekspertrühma nõuandva arvamuse ärakuulamist, samamoodi nagu ta oleks võinud endale omistada sama õiguse sellise rühma abita ja nagu ta võis rakendusmääruse artikli 905 lõike 1 teises lõigus muu hulgas ette näha, et tolliasutus võib ise otsustada maksude tagasimaksmise või vähendamise üle, kui taotletav summa on teatud määrast madalam;
—
mitte kehtestada ekspertrühma arvamusele häälteenamuse nõuet.
Seega ei riku rakendusmääruse artikli 907 esimene lõik tolliseadustiku artiklit 239, mis on vastu võetud kooskõlas EÜ artikli 202 kolmanda taandega.
Järelikult ei riku see EÜ artiklit 7.
Eeltoodust tuleneb, et apellandi kaebus vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduse peale, mille kohaselt ei ole rakendusmääruse artikli 907 esimese lõigu võimalik õigusvastasus seotud avaliku huviga, on suunatud selle kohtuotsuse ülemäärase põhjenduse vastu, mis ei saa kaasa tuua selle kohtuotsuse tühistamist ja on seega alusetu (vt eelkõige 28. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-164/01 P: Van den Berg
vs.
nõukogu ja komisjon, EKL 2004, lk I-10225
, punkt 60, samuti 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P, EKL 2005, lk I-5425
, punkt 148).
Küsimus, kas õigusvastasus on seotud avaliku huviga, ei ole tegelikult asjassepuutuv juhul, kui Esimese Astme Kohus leiab põhjendatult, et õigusakt ei ole õigusvastane ega esita seetõttu omaalgatuslikult õigusvastasuse väidet.
Seega tuleb kontrollitava väite kolmas osa tagasi lükata.
– Neljas osa, mis puudutab ühenduse eelarvet käsitlevate õigusnormide rikkumist
Ilma et oleks vaja uurida küsimust, kas apellant tõepoolest tugines Esimese Astme Kohtus vaidlusaluse otsuste tühistamisväite osas ühenduse eelarveõiguse rikkumisele, piisab märkimisest, et käesolevas kohtuasjas ei kaasne komisjonile seoses ekspertrühma tööga mitte mingisuguseid kulusid.
Neil asjaoludel ei mõjuta see, kas eelarverida oli olemas või mitte, nende vaidlusaluste otsuste õiguspärasust, mis on seotud tollimaksude vähendamise taotlustega.
Järelikult tuleb kontrollitava väite neljas osa, mis on igal juhul alusetu, tagasi lükata.
– Viies osa, mis puudutab tolliseadustiku komitee kodukorra artikli 4 rikkumist
Tolliseadustiku komitee kodukorra artikkel 4 näeb ette, et kavandatavad meetmed, mille kohta soovitakse komitee arvamust, ning mis tahes muud töödokumendid saadetakse komitee liikmetele üldreeglina hiljemalt 14 kalendripäeva enne koosoleku kuupäeva, mida võib pakilistel juhtudel lühendada kuni viie kalendripäevani enne koosoleku kuupäeva või erilise pakilisuse korral isegi rohkem.
Esimese Astme Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 õigesti, et selles sättes esitatud normi eesmärk on tagada tolliseadustiku komitee töö selle siseselt, järgides täielikult selle liikmete eesõigusi.
Ta märkis seejärel, et füüsilised ja juriidilised isikud ei saa tugineda selle reegli väidetavale rikkumisele, kuna see ei ole mõeldud eraisikute kaitse tagamiseks (vt selle kohta 7. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas
C-69/89. Nakajima
vs.
nõukogu, EKL 1991, lk I-2069
, punktid 49 ja 50).
Eelkõige – olles muu hulgas tuvastanud, et ekspertrühm ei olnud regulatiivkomitee ja et hageja oli kolmas isik – jättis Esimese Astme Kohus õigustatult kohaldamata kohtupraktika, mis tulenes eespool viidatud kohtuotsusest Saksamaa
vs.
komisjon, mis tehti liikmesriigi taotlusel seoses alalise ehituskomiteega, kuhu kuulusid iga liikmesriigi määratud esindajad, ja tühistas vaidlustatud otsuse seetõttu, et nimetatud komitee kodukorras oma liikmetele dokumentide saatmiseks ettenähtud tähtajast ei olnud kinni peetud.
Ka siin ei rikkunud Esimese Astme Kohus õigusnormi, kui ta jättis analoogia alusel kohaldamata eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
BASF jt, mis tehti komisjoni tollal kehtinud kodukorra artikli 12 esimese lõigu kohta, mille alusel tuli komisjoni poolt istungil või kirjalikus menetluses vastuvõetud õigusaktid tuvastada keeles või keeltes, mis olid komisjoni presidendi ja peasekretäri allkirjadega tunnistatud autentseks.
Nimetatud kohtuotsuse punktides 75–78 tunnistas Euroopa Kohus füüsilise isiku esitatud väite kodukorra artikli 12 esimese lõigu rikkumise kohta vastuvõetavaks põhjustel – mis ei ole käesolevasse kohtuasja ülekantavad –, et selles sättes ettenähtud õigusaktide autentimise eesmärk oli tagada õiguskindlus, kindlustades, et kolleegiumi poolt vastuvõetud teksti sõnastus oleks kõikides keeltes algupärane, mistõttu nimetatud autentimine kujutab endast olulist menetlusnormi.
Neil asjaoludel tuleb kontrollitava väite viies osa tagasi lükata.
Eeltoodust tulenevalt tuleb väide tervikuna tagasi lükata.
Tolliseadustiku artikli 239 väära kohaldamist puudutav väide
Poolte argumendid
– Apellandi argumendid
Apellant leiab, et Esimese Astme Kohus tõlgendas tolliseadustiku artiklit 239 vääralt, kui ta leidis, et ilmse hooletuse puudumise tingimus ei olnud täidetud.
Tema väide jaguneb kolmeks osaks.
Väite esimeses osas heidab CMF, viidates 21. septembri 2004. aasta otsusele kohtuasjas
T-104/02: Gondrand Frères
vs.
komisjon (EKL 2004, lk II-3211
, punkt 66), Esimese Astme Kohtule ette, et viimane leidis ekslikult, et määruse nr 3319/94 artikli 1 lõike 3 teise lõigu puhul ei teki erilist tõlgendamisraskust, kuna nimetatud norm kehtestati selleks, et välistada dumpinguvastastest meetmetest kõrvalehoidmine impordi kolmnurkse ümbersuunamise kaudu ja sellega kaasnes eeldus, et kõrvalehoidmise oht on olemas siis, kui tootja või eksportija ei esita impordi eest arvet otse sõltumatule importijale.
Määruse nr 3319/94 artikli 1 lõike 3 teine lõik ei kehtesta spetsiifilist tollimaksu, kui esineb kõrvalehoidmise oht. Kui Esimese Astme Kohus oleks seda tõlgendanud koosmõjus sama määruse põhjendusega 39 (vt käesoleva kohtuotsuse punkt 40), oleks ta jõudnud järeldusele, et spetsiifiline tollimaks kuulub tasumisele üksnes siis, kui kõrvalehoidmine on tuvastatud.
Esimese Astme Kohtu tõlgendus näitab, et kõnealust sätet oli keeruline tõlgendada.
Apellant heidab väite teises osas Esimese Astme Kohtule ette viimase hinnangut, mille kohaselt ei saanud teda vabastada vastutusest tema maaklerite toimepandud eksimuste eest ning et tal oli asjaomases valdkonnas piisav erialane kogemus.
Ta väidab, et tollimaaklerite erialane vastutus on ühenduse õiguses tunnustatud (13. novembri 1984. aasta otsus liidetud kohtuasjades
98/83 ja 230/83: Van Gend & Loos ja Expeditiebedrijf Wim Bosman
vs.
komisjon, EKL 1984, lk 3763
, punkt 16).
Lisaks väidab ta oma erialase kogemuse kohta, et ta tegeleb keemiatoodete ja põllumajanduses kasutatavate vahendite, eelkõige lämmastikulahuste hulgimüügiga ning et järelikult ostab ta tihti määruses nr 3319/94 nimetatud tooteid, mis on väga sageli pärit Poolast ja Leedust.
Siiski ei tähenda see, et ta oleks spetsialiseerunud nende toodete tollivormistusele Prantsusmaal. Ta määras keeruliste formaalsuste jaoks nimelt Prantsuse tollieksperdid.
Teda võib seega kvalifitseerida kogenud ettevõtjaks lämmastikulahuste impordi- ja ekspordivaldkonnas, mitte tollivormistuses.
Seega ei tee tollimaaklerite tehtud eksimused teda vastutavaks.
Väite kolmandas osas väidab CMF, et Esimese Astme Kohus leidis asjaolude ebaõigele tõlgendusele tuginedes ekslikult, et hageja tegutsemine ei olnud piisavalt hoolas.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 143 ja 144 leidis nimetatud kohus ekslikult, et ta ei olnud küsinud oma tollimaakleritelt nõu ning et ta oli arvete koostamisel teinud vigu.
Apellant väidab, et 7. märtsi 2000. aasta kirjas palus ta Prantsuse tollilt määruse nr 3319/94 kohta selgitusi.
Lisaks puudutasid arve koostamisel tehtud vead, millele Esimese Astme Kohus üldsõnaliselt viitas, tegelikult vaid kohtuasja T-134/03 ja lisaks vaid ühte kolmest selles käsitletavat kaubasaadetist.
Kahest veast üks, mis koheselt parandati, seisnes arve koostamises dollarites, mitte Prantsuse frankides, teine maakleritasu märkimata jätmises saadetise hinna arvutamisel.
Taolised vead kuuluvad sedalaadi tehingute tavapäraste äriga seotud juhuriskide hulka. Neid ei saa käsitada hageja hooletusena.
– Komisjoni argumendid
Komisjon leiab, et Esimese Astme Kohus ei teinud hindamisviga, kui ta leidis, et määruse nr 3319/94 artikli 1 lõike 3 teise lõigu puhul ei teki erilist tõlgendamisraskust. See säte ei sisalda subjektiivset elementi, mis hõlmaks kõnesoleva ettevõtja kavatsuse kontrollimist. Selle sätte kohaldamine eeldab üksnes seal esitatud kahe objektiivse tingimuse täitmist.
Komisjon väidab apellandi poolt tollimaakleritele süüks arvatud vigade kohta, et viimaste võimalik vastutus ei välista apellandi vastutust, kelle kohustus on võtta vajadusel selline vastutus.
Mis puudutab ettevõtja erialast kogemust, siis kinnitab komisjon, et seda tuleb hinnata mitte tollivormistuse, vaid tema impordi ja ekspordiga seotud kaubandusalase kogemuse põhjal (11. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-48/98: Söhl & Söhlke, EKL 1999, lk I-7877
, punkt 57).
Mis puudutab CMF-i hoolsuse küsimust, siis selle kohta märgib ta kõigepealt, et CMF küsis riigiasutuselt täpsustusi pärast käesoleva kohtuasja asjaolude ilmnemist.
Ta väidab seejärel, et arve koostamisel tehtud vigade Esimese Astme Kohtu poolse hindamise vaidlustamine on vastuvõetamatu, kuna see seab kahtluse alla nende asjaolude hindamise, mis – erinevalt moonutatud tõenditest – ei kujuta endast sellisena õigusküsimust, mis alluks apellatsiooni raames Euroopa Kohtu kontrollile.
Igal juhul on vaidlustatud üksnes osa Esimese Astme Kohtu poolt kontrollitud asjaoludest. Sellegipoolest andis apellant oma tollimaakleritele täpseid, kuid teostamatuid juhiseid ja küsis riigiasutuse käest täpsustusi hilinenult.
Euroopa Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohus meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 135 õigesti, et hindamaks seda, kas tegemist on ilmse hooletusega tolliseadustiku artikli 239 tähenduses, tuleb arvesse võtta eelkõige nende sätete keerukust, mille täitmata jätmise tõttu tekkis tollivõlg, ning samuti ettevõtja erialast kogemust ja hoolsust (eespool viidatud kohtuotsus Söhl & Söhlke, punkt 56, ja 13. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-156/00: Madalmaad
vs.
komisjon, EKL 2003, lk I-2527
, punkt 92).
Ta meenutas veel vaidlustatud kohtuotsuse punktis 136 õigesti, et imporditollimaksu tagasimaksmine või vähendamine, mida võidakse teha ainult teatavatel tingimustel ja konkreetselt ettenähtud juhtudel, on üks erand tavapärasest impordi- ja ekspordikorrast ning järelikult tuleb niisugust tagasimaksmist reguleerivaid sätteid tõlgendada kitsalt (eespool viidatud kohtuotsus Söhl & Söhlke, punkt 52).
– Esimene osa, mis puudutab määruse nr 3319/94 artikli 1 lõike 3 teise lõigu keerulisust
Esimese Astme Kohus, viidates vaidlustatud kohtuotsuse punktis 137 oma varasemale otsusele kohtuasjas Gondrand Frères
vs.
komisjon (punkt 66), leidis, et määruse nr 3319/94 artikli 1 lõike 3 teine lõik ei tekita erilist tõlgendamisraskust.
Selleks kvalifitseeris ta õiguslikult faktilisi asjaolusid, et teha kindlaks, kas kõnealuseid tollialaseid õigusnorme võis pidada „keeruliseks” tolliseadustiku artikli 239 mõttes (vt analoogia põhjal 3. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-499/03 P: Biegi Nahrungsmittel ja Commonfood
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I-1751
, punktid 42 ja 43).
Sellega seoses tuleb sedastada, et määruse nr 3319/94 artikli 1 lõike 3 teine lõik näeb spetsiifilise tollimaksuga maksustamise ainsate tingimustena ette arve kaudse esitamise ja ZAP-i toote importimise.
Muu hulgas ei nõua see säte tõendit selle kohta, et ettevõtja soovis dumpinguvastasest tollimaksust kõrvale hoida.
Määruse nr 3319/94 põhjendus 39 ei sea seda sedastust kahtluse alla. Selles on sätestatud eesmärk „vältida” dumpinguvastastest meetmetest kõrvalehoidmist. See kavatsus – mitte tuvastatud juhtude maksustamine – paistab selgelt olevat kõrvahoidmise juhtude ennetamise üldine eesmärk.
Leides, et määruse nr 3319/94 artikli 1 lõike 3 teine lõik ei tekita erilisi tõlgendamisraskusi osas, milles seda tuleb mõista nii, et selle eesmärk on „vältida kõrvalehoidmise riski”, ei teinud Esimese Astme Kohus seega faktiliste asjaolude kvalifitseerimisel viga, mis võiks kujutada endast tolliseadustiku artikli 239 kohaldamise ühte tingimust.
Järelikult tuleb kontrollitava väite esimene osa tagasi lükata.
– Teine osa, mis puudutab esiteks tollimaaklerite vigadest tulenevast vastutusest vabastamise kõrvalejätmist ning teiseks apellandi piisava erialase kogemuse arvestamist kõnealuses valdkonnas.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 139 leidis Esimese Astme Kohus, et hageja ei vabane omaenese vastutusest, kui ta viitab veale, mille tegid reaalselt või mitte tema maaklerid.
Selles osas tuleb meenutada, et tolliseadustiku artikli 5 lõike 2 kohaselt võib ettevõtja esindamine tollieeskirjades ettenähtud toimingute ja formaalsuste täitmiseks olla otsene, millisel juhul esindaja tegutseb teise isiku nimel ja tema eest, või kaudne, millisel juhul esindaja tegutseb enda nimel, aga teise isiku eest.
Lisaks tuleb märkida, et
—
tolliseadustiku artikli 4 punkti 18 kohaselt on deklarant isik, kes esitab tollideklaratsiooni enda nimel, või isik, kelle nimel tollideklaratsioon esitatakse;
—
sama seadustiku artikli 201 lõike 3 kohaselt on võlgnik deklarant ja kaudse esindamise korral on isik, kelle eest tollideklaratsioon esitatakse, samuti võlgnik.
Mainitud sätetest nähtub, et ettevõtja, kes kasutab tollimaakleri abi kas otsese või kaudse esindamise kaudu, on igal juhul tollivõla suhtes tolli ees võlgnik.
Järelikult ei teinud Esimese Astme Kohus ühtki õigusviga, kui ta tegi hageja vastutusest vabastamise sõltuvaks viimase tollimaaklerite tehtud võimalikest vigadest, kuna CMF-i vastutuse enda peale võtmine maaklerite poolt on seotud üksnes nende ja CMF-i lepinguliste suhetega.
Mis puudutab ettevõtja erialase kogemusega seotud tingimust, siis meenutab Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 140 õigesti, et tuleb teha kindlaks, kas tegemist on ettevõtjaga, kelle kutsetegevus seisneb peamiselt impordi- ja eksporditehingutes, ja kas ta on juba omandanud teatava kogemuse nende tehingute tegemisel (eespool viidatud kohtuotsus Söhl & Söhlke, punkt 57).
Olles tuvastanud sama kohtuotsuse punktis 141, et hageja tunnistab ise, et tal on teatav kogemus lämmastikutoodete selliste imporditoimingute alal, millele on osutatud määruses nr 3319/94 – ja mida ta kinnitas oma apellatsioonkaebuses (käesoleva kohtuotsuse punkt 160) –, leidis Esimese Astme Kohus õigustatult, et komisjon võis hagejat pidada nõutavat erialast kogemust omavaks.
Sellest järeldub, et kontrollitava väite teine osa tuleb tagasi lükata.
– Kolmas osa, mis puudutab ettevõtja hoolsusega seotud tingimuse uurimisel tehtud viga
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 142 meenutab Esimese Astme Kohus, et kui ettevõtjal on kahtlusi, kas õigesti on kohaldatud sätteid, mille täitmata jätmine võib tekitada tollivõla, on viimase ülesanne hankida teavet ja püüda saada kõiki võimalikke selgitusi, et mitte minna nende sätetega vastuollu (eespool viidatud kohtuotsus Söhl & Söhlke, punkt 58).
See kohus toonitas seejärel sama kohtuotsuse punktis 143, et hageja – vaatamata oma väitele määruse nr 3319/94 kohaldamisega seotud raskuste kohta – ei küsinud oma tollimaakleritelt mingisugust nõu ja andis neile pealegi väga täpseid juhiseid.
Ta lisas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 144: „Lisaks räägivad hageja vead arvete koostamisel samuti temapoolsest hoolsuse puudumisest.”
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 146 leidis Esimese Astme Kohus, et hageja käitumist kõnesolevate tehingute toimumise ajal ei saa pidada piisavalt hoolsaks.
Selle kohta tuleb kõigepealt märkida, et Esimese Astme Kohus kvalifitseeris faktilisi asjaolusid õiguslikult selleks, et otsustada, kas „hoolsuse” tingimus oli täidetud (vt eespool viidatud analoogiline kohtuotsus Biegi Nahrungsmittel ja Commonfood
vs.
komisjon, punktid 42 ja 43). Järelikult on vastupidiselt komisjoni väitele hageja vaidlustus arve esitamisel tehtud vigade osas vastuvõetav.
Siiski tuleb märkida, et selline järeldus paistab olevat juba piisavalt põhjendatud sedastusega, et CMF hoidus igasuguse vajaliku teabe ja täpsustuste küsimisest kõnealuste tollivormistustoimingute kohta hoolimata oma väitest määruse nr 3319/94 „keerulisuse” kohta.
Tegelikult pidid hagejal, arvestades selle määruse artikli 1 lõike 3 teist lõiku, olema kahtlused seoses spetsiifilise tollimaksu võimaliku kohaldamisega tema poolt valitud impordiskeemile, mis paigutas kaks äriühingut Poola eksportija ja tema enda vahele.
Kuigi CMF leidis, et määruse nr 3319/94 põhjendus 39 väljendas ennetamise üldise eesmärgi asemel pigem tegeliku kõrvalehoidmise tõendamise tingimust lisaks selle määruse artikli 1 lõike 3 teises lõigus sätestatud kahele tingimusele, oleks ta neil asjaoludel ilmselgelt pidanud küsima ja uurima kõiki võimalikke selgitusi enne kõnealuseid tollivormistustoiminguid – mitte 2000. aasta jooksul, nagu ta tegi käesolevas menetluses.
Sellest järeldub, et hageja väide arvete esitamisel tehtud vigade kohta, mida Esimese Astme Kohus pidas analüüsi täiendavateks asjaoludeks – isegi kui pidada seda väidet põhjendatuks –, ei saa osutada sellele, et vaidlustatud kohtuotsuses tehtud järeldus seoses ettevõtja hoolsust puudutava tingimusega oleks tehtud õigusnormi rikkudes.
Kokkuvõtlikult, kuna apellatsioonkaebuse ükski väide ei olnud põhjendatud, tuleb apellatsioonkaebus ise rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista apellandilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Common Market Fertilizer SA-lt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.