CELEX: 62010CJ0287
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
Kapitāla brīva aprite
Nodokļu atlaide par ieguldījumiem
Piešķiršana ar nosacījumu, ka investīcijas tiek fiziski īstenotas valsts teritorijā
Citās dalībvalstīs lietoto kuģu iekšzemes ūdensceļu navigācijai izmantošana

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LESD 56. un 63. panta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Tankreederei I SA
(turpmāk tekstā – “
Tankreederei
”), kas ir saskaņā ar Luksemburgas tiesībām dibināta sabiedrība, un Luksemburgas
Directeur de l’administration des contributions directes
[Tiešo nodokļu pārvaldes direktoru] par šīs pārvaldes atteikumu piešķirt minētajai sabiedrībai nodokļu atlaidi par ieguldījumiem.

Valsts tiesības
1967. gada 4. decembra Likuma par ienākuma nodokli (
Mémorial
A 1967, 1228. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar 1986. gada 19. decembra likumu (
Mémorial
A 1986, 2330. lpp.; turpmāk tekstā – “
LIR
”), 152.a panta 1. punktā ir noteikts:
“Pēc nodokļu maksātāju lūguma tiem tiek piešķirta turpmāk norādītā ienākuma nodokļa atlaide saistībā ar 2. un 7. punktā norādītajiem
ieguldījumiem viņu uzņēmumos 14. panta izpratnē. Ieguldījumi jāveic pastāvīgā uzņēmumā, kas atrodas Lielhercogistē un kam
ir paredzēts tur pastāvīgi palikt; tie turklāt ir fiziski jāīsteno Luksemburgas teritorijā.”

Pamata lietas rašanās fakti un prejudiciālais jautājums

Tankreederei
, kuras juridiskā adrese ir Luksemburgā, no šīs dalībvalsts izmanto divus kuģus iekšzemes ūdensceļu navigācijai saistībā ar
tās darbību jūras kuģu bunkurēšanas ar smago naftu jomā Antverpenes (Beļģija) un Amsterdamas (Nīderlande) ostās.
Tā, pamatojoties uz
LIR
152.a pantu, par 2000.–2003. taksācijas gadu lūdza piešķirt nodokļu atlaides par ieguldījumiem, taču Luksemburgas Lielhercogistes
Tiešo nodokļu pārvalde 2005. gada 11. maijā atteicās to darīt, pamatojoties uz to, ka attiecīgie kuģi tikuši izmantoti ārvalstīs.
2005. gada 28. jūnijā
Tankreederei
šīs pārvaldes direktoram iesniedza sūdzību, kura ar šī direktora 2009. gada 29. janvāra lēmumu (turpmāk tekstā – “2009. gada
29. janvāra lēmums”) tika noraidīta.
2009. gada 23. aprīlī
Tankreederei
iesniedzējtiesā cēla prasību par 2009. gada 29. janvāra lēmumu. Savas prasības pamatojumam tā apgalvo, ka
LIR
152.a pants nav saderīgs ar LESD 56. pantu.
Tankreederei
, uzsverot, pirmkārt, ka tai pieder pastāvīgs uzņēmums vienīgi Luksemburgā un ka tādējādi tā ir uzskatāma par uzņēmumu
LIR
14. panta izpratnē, un, otrkārt, ka tās kuģi ir iekļauti tās bilancē šajā dalībvalstī un tiek izmantoti darbībai, par kuru
nodokļi tiek maksāti vienīgi šajā teritorijā, uzskata, ka 2009. gada 29. janvāra lēmums nozīmē, ka tai tiek piemērots tāds
nodokļu režīms, kas ir nelabvēlīgāks par to, kāds tiek piemērots sabiedrībām, kas veic tādu pašu darbību šīs dalībvalsts teritorijā.
Tā norāda, ka tai piemērotais režīms līdz ar to nepamatoti ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību. Tā piebilst, ka, lai arī
šie kuģi ir piemēroti kuģošanai pa Luksemburgas Mozeli, Satiksmes ministrijas Iekšzemes kuģniecības dienests ir noraidījis
tās pieteikumu par minēto kuģu reģistrāciju Luksemburgas Mertertas ostā, kā rezultātā tā bija spiesta šos kuģus reģistrēt
Antverpenes ostā.
Ņemot vērā konstatējumu, ka
Tankreederei
ir dibināta un tiek aplikta ar nodokļiem Luksemburgā un ka 2009. gada 29. janvāra lēmums ir pamatots ar to, ka nav ticis ievērots
LIR
152.a pantā minētais nosacījums par ieguldījumu fizisku īstenošanu Luksemburgas teritorijā,
Tribunal administratif
[Administratīvā tiesa] norāda, ka pretēji Luksemburgas valdības nostājai, kuru tā aizstāvēja šajā tiesā, Savienības tiesības
ne vien nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru tiek radīta diskriminācija pilsonības dēļ, bet saskaņā ar šīm tiesībām
var tikt nepieļauts arī tāds valsts tiesiskais regulējums, kura rezultātā valsts pilsonis tiek atturēts no pakalpojumu sniegšanas
vai ieguldījumu veikšanas citā dalībvalstī.
Tā kā
Tribunal administratif
radās šaubas par
LIR
152.a panta saderību ar Savienības tiesībām, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai LESD [56.] un [63.] pants nepieļauj [
LIR
] 152.a panta 1. punkta noteikumus tiktāl, ciktāl ar tiem Luksemburgas nodokļu maksātājiem tiek piešķirtas tiesības uz nodokļa
atlaidi par ieguldījumiem ar nosacījumu, ka ieguldījumi jāveic uzņēmumā, kas atrodas Luksemburgas Lielhercogistē un kam ir
paredzēts tur pastāvīgi palikt, un tie turklāt ir fiziski jāīsteno Luksemburgas teritorijā?”

Par prejudiciālo jautājumu
Uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 56. un 63. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauta
dalībvalsts tiesību norma, ar kuru nodokļa atlaides par ieguldījumiem piešķiršana tiek pakļauta nosacījumam, ka attiecīgajiem
ieguldījumiem ir jābūt veiktiem uzņēmumā, kurš atrodas valsts teritorijā un kam ir paredzēts tur pastāvīgi palikt, un ka tiem
ir jābūt fiziski īstenotiem šajā teritorijā.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka iesniedzējtiesas jautājums konkrētāk
attiecas uz
LIR
152.a pantā ietvertā nosacījuma, saskaņā ar kuru pamata lietā apspriestās nodokļu priekšrocības saņemšana ir atkarīga no
attiecīgo ieguldījumu fiziskas īstenošanas valsts teritorijā, saderību ar LESD 56. un 63. pantu.
Šajā ziņā jāuzsver, tāpat kā norādījušas
Tankreederei
un Eiropas Komisija, ka šīs sabiedrības, kura ir dibināta vienīgi Luksemburgā, sniegtie pakalpojumi par atlīdzību, tai veicot
apgādes darbības Antverpenes un Amsterdamas ostās ar diviem kuģiem, attiecībā uz kuriem tā ir lūgusi piešķirt nodokļa atlaidi
par ieguldījumiem, ir uzskatāmi par pakalpojumiem LESD 57. panta izpratnē.
No tā izriet, ka LESD noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību ir piemērojami tādā situācijā kā pamata lietā apspriestā.
Šajā ziņā jānorāda, ka, lai arī tiešie nodokļi nenoliedzami ietilpst dalībvalstu kompetencē, tām tā ir jāīsteno, ievērojot
Savienības tiesības (skat. it īpaši 2010. gada 28. oktobra spriedumu lietā C‑72/09
Établissements Rimbaud
, Krājums, I‑0000. lpp., 23. punkts).
Tiesa vairākkārt ir lēmusi, ka LESD 56. pants nepieļauj tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, kas pakalpojumu sniegšanu
starp dalībvalstīm padara grūtāku nekā pakalpojumu sniegšanu dalībvalsts teritorijā (skat. it īpaši 2009. gada 11. jūnija
spriedumu apvienotajās lietās C‑155/08 un C‑157/08
X
un
Passenheim‑van Schoot
, Krājums, I‑5093. lpp., 32. punkts). Valsts pasākumi, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu šīs brīvības izmantošanu,
ir uzskatāmi par ierobežojumiem pakalpojumu sniegšanas brīvībai (skat. it īpaši 2008. gada 4. decembra spriedumu lietā C‑330/07
Jobra
, Krājums, I‑9099. lpp., 19. punkts).
Turklāt uzņēmums var atsaukties uz pakalpojumu sniegšanas brīvību attiecībā uz valsti, kurā tas ir nodibināts, ja tas pakalpojumus
sniedz citā dalībvalstī dibinātiem pakalpojumu saņēmējiem, un, vispārīgāk, visos gadījumos, kad pakalpojumu sniedzējs piedāvā
pakalpojumus citas dalībvalsts, nevis tās, kurā tas ir nodibināts, teritorijā (skat. it īpaši 2007. gada 11. janvāra spriedumu
lietā C‑208/05
ITC
, Krājums, I‑181. lpp., 56. punkts).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka tāda valsts tiesību norma kā pamata lietā, saskaņā ar kuru ieguldījumiem, kuri tiek īstenoti
citas dalībvalsts teritorijā, kurā attiecīgais uzņēmums nav dibināts, tiek piemērots neizdevīgāks nodokļu režīms nekā attiecībā
uz ieguldījumiem, kuri tiek īstenoti valsts teritorijā, var ja ne atturēt šajā valstī dibinātos uzņēmumus sniegt tādus pakalpojumus
citā dalībvalstī, kuru ietvaros ir jāizmanto šajā pēdējā minētajā dalībvalstī īstenotie ieguldījumi, tad vismaz padarīt mazāk
pievilcīgu vai grūtāku šādu pārrobežu pakalpojumu sniegšanu nekā pakalpojumu sniegšanu dalībvalsts teritorijā, izmantojot
šajā pēdējā minētajā īstenotos ieguldījumus (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Jobra
, 24. punkts).
No tā izriet, ka šāda valsts tiesību norma ir uzskatāma par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu LESD 56. panta izpratnē.
Minētais ierobežojums ir pieļaujams vienīgi tad, ja to attaisno primāri vispārējo interešu apsvērumi. Tāpat līdzīgā gadījumā
ar šī ierobežojuma piemērošanu ir jāgarantē, ka tiek īstenots sasniedzamais mērķis un ka ar to netiek pārsniegts tas, kas
nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (šajā ziņā skat. 2007. gada 30. janvāra spriedumu lietā C‑150/04 Komisija/Dānija, Krājums,
I‑1163. lpp., 46. punkts, un 2010. gada 15. aprīļa spriedumu lietā C‑96/08
CIBA
, Krājums, I‑2911. lpp., 45. punkts).
Tomēr šajā lietā ne Luksemburgas valdība, ne arī iesniedzējtiesa šādu iespējamu attaisnojumu nav minējušas.
Katrā ziņā tādos apstākļos kā pamata lietā konstatēto ierobežojumu nevar attaisnot ar sabalansētu nodokļu ieturēšanas kompetenču
sadalījuma dalībvalstu starpā prasību, ko Tiesa ir atzinusi par leģitīmu (skat. it īpaši 2005. gada 13. decembra spriedumu
lietā C‑446/03
Marks & Spencer
, Krājums, I‑10837. lpp., 45., 46. un 51. punkts).
Šajā ziņā pietiek norādīt – tāpat kā to ir izdarījušas
Tankreederei
un Komisija –, ka saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju
Tankreederei
darbības bunkurēšanas jomā Antverpenes un Amsterdamas ostās, izmantojot kuģus, attiecībā uz kuriem tiek lūgts piešķirt nodokļa
atlaidi par ieguldījumiem, tiek apliktas ar nodokli vienīgi Luksemburgā. Tādējādi Luksemburgas Lielhercogistes tiesības īstenot
savu kompetenci nodokļu jomā attiecībā uz minētajām darbībām nekādi netiek apdraudētas šī sprieduma 11. punktā minētā nosacījuma
neizpildes gadījumā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Jobra
, 32. un 33. punkts).
Tāpat attiecīgo ierobežojumu nevar attaisnot vajadzība nodrošināt valsts nodokļu režīma saskaņotību, kuru Tiesa ir iedibinājusi
kā primāro vispārējo interešu apsvērumu (skat. 1992. gada 28. janvāra spriedumus lietā C‑204/90
Bachmann
,
Recueil
, I‑249. lpp., 28. punkts, un lietā C‑300/90 Komisija/Beļģija,
Recueil
, I‑305. lpp., 21. punkts).
Lai šāds attaisnojums būtu pamatots, ir jāpierāda, ka pastāv tieša saikne starp attiecīgo nodokļu priekšrocību un šīs priekšrocības
atsvēršanu ar noteiktu nodokļu maksājumu (skat. it īpaši 2007. gada 29. marta spriedumu lietā C‑347/04
Rewe Zentralfinanz
, Krājums, I‑2647. lpp., 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
Kā norādījusi Komisija, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem nekādi neizriet, ka, ņemot vērā Luksemburgas nodokļu režīmu,
pastāvētu tieša saikne starp, pirmkārt, to, ka uzņēmumam, kurš sniedz tādus pakalpojumus kā pamata lietā, tiek piešķirta nodokļa
atlaide attiecībā uz šo pakalpojumu sniegšanā izmantotajiem ieguldījumiem, un, otrkārt, šīs nodokļu priekšrocības atsvēršanu
ar nodokli, ko iekasē par ienākumiem, kurus guvuši tādu pakalpojumu saņēmēji, kuri sniegti, izmantojot šos ieguldījumus (šajā
ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Jobra
, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to pamata lietā apspriestās nodokļa atlaides piešķiršanas mērķiem nav būtiski, ka šo pakalpojumu saņēmējiem, kuri
ir dibināti Luksemburgā, šajā dalībvalstī ir jāmaksā nodoklis un ka tiem pakalpojumu saņēmējiem, kuri ir dibināti citā dalībvalstī,
tas nav jādara (šajā ziņā skat. 2000. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C‑251/98
Baars
,
Recueil
, I‑2787. lpp., 40. punkts).
Vajadzība novērst valsts ieņēmumu no nodokļiem samazināšanos, kas notiktu, ja pamata lietā
Tankreederei
tiktu piešķirta attiecīgā atlaide, nav viens no primārajiem vispārējo interešu apsvērumiem, ar kuriem var attaisnot ar LESD
iedibinātās brīvības ierobežojumu (šajā ziņā skat. 2002. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑136/00
Danner
,
Recueil
, I‑8147. lpp., 56. punkts, un 2009. gada 27. janvāra spriedumu lietā C‑318/07
Persche
, Krājums, I‑359. lpp., 46. punkts).
Attiecībā uz vajadzību izvairīties no ļaunprātīgas rīcības no pastāvīgās judikatūras nenoliedzami izriet, ka pakalpojumu sniegšanas
brīvības ierobežojumu var pamatot, ja tas īpaši attiecas uz pilnīgi fiktīviem mehānismiem, kam nav nekādas saistības ar saimniecisko
realitāti un kuru vienīgais mērķis ir saņemt nodokļu priekšrocības (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Jobra
, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr pamata lietā apspriestā valsts tiesību norma ietekmē jebkuru uzņēmumu, kurš ieguldījumus īsteno citas dalībvalsts, nevis
Luksemburgas Lielhercogistes teritorijā, kaut tāpat kā pamata lietā nav objektīvu apstākļu, kas pierādītu šāda mehānisma esamību
(šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Jobra
, 36.–38. punkts).
Visbeidzot, attiecībā uz Francijas valdības sniegtajiem apsvērumiem par to, ka dalībvalstīm ir tiesības tādas nodokļu priekšrocības
piešķiršanu, kuras mērķis ir izpildīt īpašas visu tās iedzīvotāju vai tās iedzīvotāju daļas vajadzības, pakļaut prasībai par
noteikta apmēra saistību starp priekšrocības saņēmēju un attiecīgās dalībvalsts sabiedrību, jānorāda, ka vispārējo interešu
izvēle, ko dalībvalsts, piešķirot nodokļu priekšrocības, vēlas veicināt, nenoliedzami ir tās ziņā (šajā ziņā skat. 2006. gada
14. septembra spriedumu lietā C‑386/04
Centro di Musicologia Walter Stauffer
, Krājums, I‑8203. lpp., 39. punkts).
Turklāt attiecībā uz prasību par noteiktu sasaistes saikni starp pakalpojuma saņēmēju un attiecīgās dalībvalsts sabiedrību
Tiesa saistībā ar pakalpojumiem, kuri netiek regulēti Savienības tiesībās, jau ir lēmusi, ka dalībvalstīm ir plaša rīcības
brīvība, izlemjot, kādi kritēriji ir izmantojami, novērtējot šādu saikni (šajā ziņā skat. 2009. gada 1. oktobra spriedumu
lietā C‑103/08
Gottwald
, Krājums, I‑9117. lpp., 32. un 34. punkts).
Tomēr tādos apstākļos kā pamata lietā, kad ar valsts tiesību normu sistemātiski tiek atteikta nodokļu priekšrocības saņemšana
brīdī, kad ieguldījums netiek īstenots valsts teritorijā, kaut attiecīgajam ieguldījumam nav nekādas saistības ar jebkādu
sociālu mērķi, šādu atteikumu nevar attaisnot šādi apsvērumi.
No iepriekš minētā pamatojuma izriet, ka tāda valsts tiesību norma kā pamata lietā nevar tikt attaisnota ar primāriem vispārējo
interešu apsvērumiem.
Tādējādi uz uzdoto jautājumu ir jāatbild šādi: LESD 56. pants ir interpretējams tādējādi, ka ar to netiek pieļauta dalībvalsts
tiesību norma, saskaņā ar kuru uzņēmumam, kurš ir dibināts tikai šajā dalībvalstī, tiek atteikta nodokļa atlaide par ieguldījumiem,
pamatojoties vienīgi uz to, ka ieguldījumi, attiecībā uz kuriem tiek prasīta šī atlaide, fiziski tiek īstenoti citas dalībvalsts
teritorijā.
Šādos apstākļos nav jāizvērtē, vai LESD noteikumi par kapitāla brīvu apriti arī varētu nepieļaut šādu valsts tiesību normu
(šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Jobra
, 42. punkts).

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
LESD 56. pants ir interpretējams tādējādi, ka ar to netiek pieļauta dalībvalsts tiesību norma, saskaņā ar kuru uzņēmumam,
kurš ir dibināts tikai šajā dalībvalstī, tiek atteikta nodokļa atlaide par ieguldījumiem, pamatojoties vienīgi uz to, ka ieguldījumi,
attiecībā uz kuriem tiek prasīta šī atlaide, fiziski tiek īstenoti citas dalībvalsts teritorijā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.