CELEX: 62006CJ0306
Direktyva 2000/35/EB
Kova su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose
3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunktis
Pavėluotas mokėjimas
Banko pavedimas
Data, nuo kurios mokėjimas turi būti laikomas įvykdytu

Oberlandesgericht Köln
, nesutikdamas su pirmosios instancijos teismo aiškinimu. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą jį pateikęs teismas nurodo, kad iš esmės, remiantis Vokietijoje vyraujančiu teismo praktikos aiškinimu, mokėjimo banko pavedimu atveju prievolė laikoma įvykdyta laiku, kai visų pirma mokėjimo pavedimas pasiekia skolininko finansų įstaigą iki mokėjimo termino pabaigos, kai skolininko sąskaitoje yra pakankamai lėšų ar pakankamas kredito limitas ir galiausiai kai finansų įstaiga per tą laikotarpį priima mokėjimo pavedimą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis dėlto pripažįsta, kad kitaip aiškinant Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunktį būtų galima prieiti prie kitokios išvados. Visų pirma šios direktyvos versijose vokiečių, anglų ir prancūzų kalbomis vartojami žodžiai atitinkamai „erhalten“, „received“ ir „reçu“ galėtų reikšti, kad siekiant išvengti pavėluoto mokėjimo pagal šią direktyvą mokėtina suma turėtų būti įskaityta į kreditoriaus sąskaitą iki mokėjimo termino pabaigos.
Esant šioms aplinkybėms
Oberlandesgericht Köln
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią banko pavedimu atliktas mokėjimas, dėl kurio skolininko mokėjimo terminas nepraleidžiamas arba tas praleidimas nutrūksta, priklauso ne nuo sumos įskaitymo į kreditoriaus sąskaitą momento, bet nuo momento, kai skolininkas padaro, o bankas priima mokėjimo pavedimą (į kurį atsižvelgiama), jei yra pakankamai lėšų sąskaitoje arba atitinkamas kredito limitas, neprieštarauja <…> Direktyvos 2000/35 <…> 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunkčiui?“
Dėl prejudicinio klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, kuriuo momentu mokėjimas banko pavedimu, atliekant komercinę operaciją, gali būti laikomas įvykdytu laiku, kad kreditorius negalėtų reikalauti mokėti delspinigių pagal Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunktį.
01051 Telecom,
Čekijos vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija laikosi nuomonės, kad, remiantis Direktyvos 2000/35 parengiamaisiais darbais ir jos formuluote, ja buvo siekiama nustatyti, kad mokėjimas yra pavėluotas, jei kreditorius laiku negavo mokėtinos sumos, t. y. mokėjimo banko pavedimu atveju, kai ši suma nėra įskaityta į kreditoriaus sąskaitą pasibaigus mokėjimo terminui. Data, kurią mokėtina suma įskaitoma į kreditoriaus sąskaitą, būtų lemiama nustatant, ar šis turi teisę reikalauti sumokėti delspinigius.
Tačiau
Deutsche Telekom
ir Vokietijos, Austrijos bei Suomijos vyriausybės visų pirma pabrėžia, kad Direktyva 2000/35 nustatyti tik pagrindiniai kovos su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose reikalavimai ir, siekiant šio tikslo, valstybėms narėms suteikta didelė veiksmų laisvė rengiant teisės aktus. Visų pirma šios direktyvos 3 straipsniu leidžiama valstybėms narėms nustatyti momentą, kada banko pavedimas turi būti laikomas įvykdytu laiku, ir jame nustatyta, jei nėra sutarties, tik tai, kokiomis sąlygomis ir kada galima reikalauti mokėti delspinigius.
Todėl aiškinimu, pagal kurį reikalaujama, kad skolininkas finansų institucijoje įvykdytų pavedimą per nustatytą laikotarpį, būtų išlaikyta tinkama kreditoriaus ir skolininko interesų pusiausvyra, atsižvelgiant ypač į tai, kad mokėjimo pavedimui įvykdyti reikalingas laikas priklauso nuo sandorio tvarkymo bankuose, o ne nuo skolininko veiksmų. Esant tokioms aplinkybėms būtų neprotinga dėl galimo vėlavimo, susijusio su sandorių tvarkymo bankuose laikotarpiu, kaltinti skolininką, kuris veikė sąžiningai laiku, t. y. iki mokėjimo termino pabaigos įvykdė pavedimą.
Kad būtų galima atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, reikia visų pirma priminti, kad direktyva, kaip pažymi
Deutsche Telekom
ir Vokietijos, Austrijos bei Suomijos vyriausybės, nesiekiama visiškai suderinti visų su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose susijusių taisyklių, tačiau ja reglamentuojamos tam tikros konkrečios taisyklės šioje srityje. Tarp šių taisyklių yra, kaip nustatė Teisingumo Teismas, taisyklės, susijusios su delspinigiais už pavėluotą mokėjimą (šiuo klausimu žr. 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
,
C-302/05, Rink. p. I-10597
, 23 punktą).
Taigi Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktyje nustačius trisdešimties dienų mokėjimo terminą, kuris taikomas nesant sutarties, tos pačios dalies c punkto ii papunktyje nustatoma, kad kreditorius turi teisę skolininko reikalauti sumokėti delspinigius, jeigu „jis laiku negavo jam priklausančios sumos, jei pavėluota dėl skolininko kaltės“.
Remiantis pastarosios nuostatos formuluote galima daryti aiškią išvadą, kad skolininko mokėjimas laikomas pavėluotu ir suteikiančiu teisę reikalauti delspinigių, jei suėjus terminui kreditorius negali disponuoti mokėtina suma. Taigi, jei mokėjimas vykdomas banko pavedimu, tik į kreditoriaus sąskaitą įskaičius mokėtiną sumą jis gali disponuoti gautomis lėšomis.
Toks aiškinimas grindžiamas skirtingomis Direktyvos 2000/35 kalbinėmis versijomis, kuriose vienodai kalbama apie mokėtinos sumos gavimą iki mokėjimo termino pabaigos. Tai rodo, pavyzdžiui, žodžiai „neobdržel“, „erhalten“, „received“, „reçu“, ir „ricevuto“, vartojami atitinkamai Direktyvos 2000/35 versijose čekų, vokiečių, anglų, prancūzų ir italų kalbomis.
Galiausiai, remiantis minėtosios direktyvos parengiamaisiais darbais, galima daryti aiškią išvadą, kad terminas
reçu
vartojamas ne atsitiktinai; jį vartoti nusprendė Bendrijos teisės aktų leidėjas. Iš tiesų, kaip pažymi Komisija, prieš priimant šią direktyvą Europos Sąjungos Taryboje vykusiose diskusijose šis terminas iš visų kitų terminų buvo pasirinktas kaip pats tiksliausias nustatyti momentui, nuo kurio mokėjimas turi būti laikomas atliktu laiku vykdant komercinį sandorį.
Be to, aiškinimas, jog mokėtinos sumos įskaitymas į kreditoriaus sąskaitą yra lemiamas mokėjimo kriterijus, grindžiamas momentu, kuriuo kreditorius iš tikro gali disponuoti mokėtina suma, atitinka pagrindinį Direktyva 2000/35 siekiamą tikslą, kuris nustatytas septintoje ir šešioliktoje konstatuojamosiose dalyse, t. y. apsaugoti kreditorių finansinius interesus.
Galiausiai reikia priminti, kad toks minėtosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunkčio aiškinimas gali būti grindžiamas Teisingumo Teismo priimtu aiškinimu kitose Bendrijos teisės srityse. Kaip tvirtina
01051 Telecom
, remiantis Teisingumo Teismo praktika galima daryti išvadą, kad įskaitymas į Europos Bendrijų nuosavų išteklių sąskaitą yra lemiamas kriterijus siekiant nustatyti, ar valstybė narė, turėjusi sumokėti Komisijai pinigų sumą, įvykdė savo įsipareigojimus ir ar dėl to ji turi mokėti delspinigius (žr. 2003 m. birželio 12 d. sprendimo
Komisija prieš Italiją
,
C-363/00, Rink. p. I-5767
, 42, 43 ir 46 punktus).
Taigi vertinant, ar vykdant komercinį sandorį mokėjimas banko pavedimu gali būti laikomas įvykdytu laiku, dėl ko remiantis šia nuostata pagal prievolę negalima reikalauti mokėti delspinigių, lemiamas kriterijus yra data, kurią mokėtina suma yra įskaityta į kreditoriaus sąskaitą.
Ši išvada negali būti ginčijama remiantis argumentais, kuriuos ypač pabrėžia Suomijos vyriausybė, kad dėl tokio Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunkčio aiškinimo skolininkas neprotingai būtų priverstas patirti riziką, susijusią su banko sandorių tvarkymo terminais.
Šiuo atžvilgiu pakanka konstatuoti, jog minėtos nuostatos pabaigoje nustatyta, kad skolininkas neturi būti laikomas atsakingu už vėlavimą, atsiradusį ne dėl jo kaltės. Kitaip tariant, pačioje Direktyvoje 2000/35 nustatyta, kad delspinigiai nemokami tuo atveju, kai vėlavimas nėra skolininko elgesio pasekmė, jei skolininkas rūpestingai atsižvelgė į įprastai reikalingus terminus banko pavedimui atlikti.
Galiausiai, kaip pastebi Čekijos vyriausybė, vykdant komercinius sandorius teisės aktų ar sutarčių nuostatose dažnai nustatomas laikotarpis, reikalingas banko pavedimams atlikti, kad skolininkas galėtų numatyti tuos laikotarpius ir išvengti delspinigių mokėjimo.
Atsižvelgiant į visus pirmiau išdėstytus argumentus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunktis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį reikalaujama, jog mokėtiną sumą reikia įskaityti į kreditoriaus sąskaitą iki mokėjimo termino pabaigos, kad mokant banko pavedimu nereikėtų mokėti delspinigių arba kad jų mokėjimą būtų galima nutraukti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

2000 m. birželio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/35 dėl kovos su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose 3 straipsnio 1 dalies c punkto ii papunktis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį reikalaujama, jog mokėtiną sumą reikia įskaityti į kreditoriaus sąskaitą iki mokėjimo termino pabaigos, kad mokant banko pavedimu nereikėtų mokėti delspinigių arba kad jų mokėjimą būtų galima nutraukti.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.