CELEX: 62007CJ0560
Estlands anslutning
Övergångsbestämmelser
Jordbruksprodukter
Socker
Överskottslager
Förordningarna (EG) nr 1972/2003, 60/2004 och 832/2005

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av kommissionens förordning (EG) nr 1972/2003 av den 10 november 2003 om övergångsåtgärder för handeln med jordbruksprodukter med anledning av Tjeckiens, Estlands, Cyperns, Lettlands, Litauens, Ungerns, Maltas, Polens, Sloveniens och Slovakiens anslutning (
EUT L 293, s. 3
), kommissionens förordning (EG) nr 60/2004 av den 14 januari 2004 om övergångsåtgärder inom sockersektorn med anledning av Tjeckiens, Estlands, Cyperns, Lettlands, Litauens, Ungerns, Maltas, Polens, Sloveniens och Slovakiens anslutning (
EUT L 9, s. 8
) och kommissionens förordning (EG) nr 832/2005 av den 31 maj 2005 om bestämning av överskottskvantiteter av socker, isoglukos och fruktos för Tjeckien, Estland, Cypern, Lettland, Litauen, Ungern, Malta, Polen, Slovenien och Slovakien (
EUT L 138, s. 3
).
Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan Balbiino AS (nedan kallat Balbiino) och å andra sidan Põllumajandusminister (jordbruksministern) och Maksu- ja Tolliameti Põhja maksu- ja tollikeskus (skatte- och tullmyndigheten, skatte- och tullkontoret för norra Estland) angående uttag av avgift för överskottslager.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
Artikel 41 första stycket i Akt om villkoren för Republiken Tjeckiens, Republiken Estlands, Republiken Cyperns, Republiken Lettlands, Republiken Litauens, Republiken Ungerns, Republiken Maltas, Republiken Polens, Republiken Sloveniens och Republiken Slovakiens anslutning till de fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen och om anpassning av fördragen (
EUT L 236, 2003, s. 33
) ger Europeiska gemenskapernas kommission möjlighet att anta bestämmelser för att underlätta övergången för de nya medlemsstaterna till ordningen enligt den gemensamma jordbrukspolitiken. Dessa övergångsbestämmelser ”får antas inom tre år efter dagen för anslutningen, och tillämpningen skall begränsas till denna period”. Kommissionen antog förordningarna nr 1972/2003 och nr 60/2004 med stöd av bland annat denna bestämmelse.
Förordning nr 1972/2003
Enligt skäl 1 i förordning nr 1972/2003 är syftet med förordningen ”att undvika en snedvridning av handeln avseende den gemensamma organisationen av jordbruksmarknaderna med anledning av tio nya staters anslutning till Europeiska unionen den 1 maj 2004”. Med beaktande av dessa risker anges det i skäl 3 i förordningen att det ”[i] avskräckande syfte bör … föreskrivas att det skall tas ut en avgift för överskottslager i de nya medlemsstaterna”.
För att uppnå detta mål föreskrivs det i artikel 4.1 i förordning nr 1972/2003 att de nya medlemsstaterna ska ta ut en avgift av innehavare av överskottslager av produkter i fri omsättning från och med den 1 maj 2004.
Artikel 4.2 i förordningen innehåller följande bestämmelse:
”Vid fastställandet av varje innehavares överskottslager skall de nya medlemsstaterna särskilt ta hänsyn till följande:
a)
De genomsnittliga lagren under åren före anslutningen.
b)
Handelsmönstret under åren före anslutningen.
c)
De förhållanden som gällde då lagren byggdes upp.
Begreppet överskottslager avser produkter som importeras till de nya medlemsstaterna eller som har sitt ursprung i de nya medlemsstaterna. Begreppet överskottslager avser även produkter som skall avsättas i de nya medlemsstaterna.
…”
För att säkerställa att avgiften för överskottslager tillämpas på ett korrekt sätt ska de nya medlemsstaterna enligt artikel 4.4 i förordningen omgående genomföra en inventering av de lager som är tillgängliga per den 1 maj 2004 och senast den 31 juli 2004 underrätta kommissionen om vilka kvantiteter som finns i överskottslager.
Förordning nr 1972/2003 var tillämplig mellan den 1 maj 2004 och den 30 april 2007, såsom framgår av artikel 10 däri.
Förordning nr 60/2004
Då riskerna för spekulation bedömdes vara särskilt stora på sockermarknaden antog kommissionen särskilda bestämmelser genom förordning nr 60/2004. Artikel 6.1 i förordningen har följande lydelse:
”Senast den 31 oktober 2004 skall kommissionen för varje ny medlemsstat fastställa … den kvantitet av obearbetat socker, socker i bearbetade produkter samt isoglukos och fruktos som överskrider den kvantitet som anses motsvara ett normalt övergångslager den 1 maj 2004, varvid eventuell överskottskvantitet skall tas bort från marknaden på respektive ny medlemsstats bekostnad.
När överskottskvantiteten fastställs skall särskild vikt läggas vid hur utvecklingen varit under det år som föregått anslutningen jämfört med närmast föregående år i fråga om
a)
importerade och exporterade kvantiteter av obearbetat socker, socker i bearbetade produkter samt isoglukos och fruktos,
b)
produktion, konsumtion och lager av socker och isoglukos,
c)
de förhållanden som rådde när lagren byggdes upp.”
Enligt artikel 6.2 i nämnda förordning ska de nya medlemsstaterna senast den 30 april 2005 från marknaden ta bort den kvantitet av socker och isoglukos som kommissionen har bedömt utgör ett överskott för var och en av dessa medlemsstater.
Artikel 6.3 i förordning nr 60/2004 har följande lydelse:
”För tillämpningen av punkt 2 skall de behöriga myndigheterna i de nya medlemsstaterna den 1 maj 2004 förfoga över ett system för bestämning av överskottskvantiteter som av berörda viktigare marknadsaktörer handlas eller produceras i form av obearbetat socker, socker i bearbetade produkter samt i form av isoglukos och fruktos. Viktiga inslag i systemet kan vara spårning av import, skatte- och avgiftskontroll samt kartläggning baserad på aktörernas ekonomiska redovisning och fysiska lager; även åtgärder som riskgarantier kan ingå. Systemet skall vara baserat på riskbedömning där erforderlig hänsyn tas till
—
typ av verksamhet som de berörda aktörerna bedriver,
—
lageranläggningarnas kapacitet,
—
verksamhetens omfattning.
De nya medlemsstaterna skall använda systemet för att tvinga berörda aktörer att på egen bekostnad ta bort socker och isoglukos från marknaden i en kvantitet som motsvarar det överskott som konstaterats för respektive aktör. Berörda aktörer skall förete bevis som godtas av den nya medlemsstat som berörs och som styrker att produkterna har tagits bort från marknaden senast den 30 april 2005.
Om en aktör inte företer något sådant bevis skall den nya medlemsstaten ålägga honom att betala ett belopp lika med den aktuella kvantiteten multiplicerad med den högsta importavgift som gäller för den aktuella produkten under perioden den 1 maj 2004–30 april 2005, ökad med 1,21 euro per 100 kg vitsocker- eller torrsubstansekvivalent.
Beloppet som avses i tredje stycket skall krediteras den nya medlemsstatens nationella budget.”
Förordning nr 832/2005
I förordning nr 832/2005 fastställer kommissionen de överskottskvantiteter som varje ny medlemsstat ska ta bort. Skäl 3 lyder enligt följande:
”I allmänhet anses överskottskvantiteter av socker vara resultatet av utvecklingen av produktionen plus import minus export för perioden från och med den 1 maj 2003 till och med den 30 april 2004, jämfört med genomsnittet av samma kvantiteter under samma perioder under de tre föregående åren. Särskilda lagringsomständigheter beaktades också enligt artikel 6.1 c i förordning (EG) nr 60/2004, i synnerhet minskningen av lagren under den perioden.”
Den nationella lagstiftningen
Den 7 april 2004 antog Riigikogu (parlamentet) lagen om avgift för överskottslager (Üleliigse laovaru tasu seadus, RT I 2004, 30, 203).
Genom dom av den 5 oktober 2006 slog Riigikohus (Högsta domstolen) fast att artikel 6.1 i ovannämnda lag inte var tillämplig, eftersom den stred mot förordning nr 1972/2003. Domstolen konstaterade att den skyldighet som föreskrevs i nämnda bestämmelse att tillämpa en koefficient på 1,2 vid beräkningen av volymen på övergångslager inte gjorde det möjligt att tillämpa en tillräckligt differentierad behandling av varje aktör.
För att rätta sig efter domstolsavgörandet antog Riigikogu flera ändringar av nämnda lag den 25 januari 2007. Den lydelse av lagen som var tillämplig vid tiden för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen (RT I 2007, 12, 65, nedan kallad ÜLTS) trädde i kraft den 16 februari 2007 och reglerade med retroaktiv verkan de situationer som hade uppstått sedan den 1 maj 2004.
Enligt 7 § ÜLTS är överskottslagren lika med skillnaden mellan de lager som faktiskt innehades den 1 maj 2004 och övergångslagren.
I 6 § ÜLTS definieras uttrycket övergångslager som det årliga genomsnittslager som innehades under de fyra år som föregick Republiken Estlands anslutning till unionen (åren 2000–2003) multiplicerat med koefficienten 1,2. För att mildra regeln för de aktörer som inte har bedrivit någon relevant verksamhet under dessa fyra referensår föreskrivs i 6 § två specialregler för att beräkna övergångslagren. För det första ska en aktör som började driva verksamhet på marknaden efter år 2003 visa att dess lager den 1 maj 2004 är lika med ”den kvalitet … som aktören normalt sett kan tillverka, sälja eller överlåta eller förvärva på något annat sätt, mot eller utan vederlag”. För det andra ska övergångslagren för de aktörer vars verksamhet har pågått under minst ett år anses motsvara ”det genomsnittslager som innehades den 1 maj under de senaste verksamhetsåren eller det lager som innehades den 1 maj 2003 multiplicerat med 1,2”.
Enligt 10 § ÜLTS ska jordbruksministeriet fastställa volymen på övergångslager och överskottslager på grundval av aktörens deklaration. På den sistnämndes motiverade begäran kan ministeriet beakta vissa faktorer som kan förklara en ökning av lagren, helt oberoende av spekulation, såsom en ökning av aktörens produktions-, bearbetnings- eller försäljningsvolymer under det föregående året, mognadstiden för jordbruksprodukter, det förhållandet att lagren byggts upp före tredje kvartalet år 2003, minskningen av export- eller försäljningsvolymer av skäl som aktören inte kan råda över eller andra omständigheter som aktören inte kan råda över.
De sistnämnda bestämmelserna kompletteras av 23 § ÜLTS, där ett visst antal situationer anges i vilka volymen på övergångslager kan fastställas till ett högre värde när den beror på utvecklingen av den ekonomiska aktörens verksamhet under perioden den 1 maj 2003–1 maj 2006.
Vad gäller socker framgår det av 14 § ÜLTS att avgiften för överskottslager ska vara den som föreskrivs i artikel 6.3 i förordning nr 60/2004.
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Balbiino är ett estniskt företag som säljer djupfrysta livsmedel och tillverkar glass. Under åren 2000–2003 genomförde företaget en modernisering av sina anläggningar för tillverkning och lagring, och skaffade sig en ny lagerlokal. Den 1 maj 2004 hade företaget mer än 100 ton socker i lager, det vill säga nästan nio gånger så mycket som vanligen var fallet under samma period, både före (åren 2000–2003) och efter (åren 2005 och 2006) Republiken Estlands anslutning till unionen. Dessutom började företaget bedriva grosshandel med djupfrysta livsmedel.
Põllumajandusminister fastställde den 29 oktober 2004 att Balbiino innehade cirka 400 ton i överskottslager för 13 typer av jordbruksprodukter (socker, choklad, smör, djupfryst kött, ost).
Balbiino överklagade beslutet till Tallinna Halduskohus.
Efter ett antal turer fastställde Põllumajandusminister volymen på Balbiinos överskottslager genom beslut av den 19 april 2007. Den rättsliga grunden för beslutet utgjordes av förordningarna nr 1972/2003 och nr 60/2004, liksom 6, 7.1, 7.2, 10.2 och 23 §§ ÜLTS.
Genom beslut av den 30 april 2007 ålade skattemyndigheten Balbiino att erlägga en avgift på 1243867 EEK (ungefär 77000 euro) för överskottslagren. Företaget överklagade nämnda beslut liksom beslutet av den 19 april 2007 till Tallinna Halduskohus, som ifrågasätter huruvida ÜLTS är förenlig med gemenskapsrätten.
Mot denna bakgrund beslutade Tallinna Halduskohus att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EG-domstolen:
”1)
Utgör gemenskapsrätten, särskilt artikel 6.1 i … förordning … nr 60/2004, … skäl 3 i … förordning … nr 832/2005, samt artikel 4.1 och 4.2 i … förordning … nr 1972/2003, hinder för att fastställa volymen på en aktörs överskottslager genom att från [övergångslagret] automatiskt dra av det genomsnittslager som innehades den 1 maj under de senaste – dock inte mer än fyra – verksamhetsåren före den 1 maj 2004, multiplicerat med koefficienten 1,2?
Om denna fråga besvaras jakande, blir bedömningen en annan om det vid fastställandet av volymen på övergångslagret och överskottslagret även är möjligt att beakta en ökning av aktörens produktions-, bearbetnings- och försäljningsvolymer, mognadstiden för jordbruksprodukter, lageruppbyggnadsperioden samt andra omständigheter som aktören inte kan råda över?
2)
Är det förenligt med målet med gemenskapsrätten, och särskilt målet med … förordning … nr 1972/2003, att anse att hela det lager som en aktör innehade den 1 maj 2004 motsvarar dennes överskottslager?
3)
För det fall en aktör påbörjade sin verksamhet med de aktuella jordbruksprodukterna mindre än ett år före den 1 maj 2004, utgör då gemenskapsrätten, särskilt artikel 4 i … förordning … nr 1972/2003 och artikel 6 i … förordning … nr 60/2004, hinder för att nämnda aktör åläggs att själv bevisa att den lagerkvantitet av jordbruksprodukter som han innehade den 1 maj 2004 motsvarar den lagerkvantitet av jordbruksprodukter som han vanligtvis kan producera, sälja eller på annat sätt överlåta eller förvärva mot eller utan vederlag?
Om denna fråga besvaras jakande, blir bedömningen en annan om myndigheten, oberoende av aktörens bevisbörda, vid fastställandet av aktörens övergångslager och överskottslager på grundval av aktörens deklaration avseende den aktuella jordbruksprodukten måste beakta en ökning av aktörens produktions-, bearbetnings- och försäljningsvolymer som har ägt rum efter den 1 maj 2004?
4)
Är det förenligt med målet med … förordning … nr 1972/2003 och med … förordning … nr 60/2004 att avgiften på överskottslager tas ut när det konstateras att aktören har ett överskottslager den 1 maj 2004, men denne kan styrka att försäljningen av överskottslagret efter den 1 maj 2004 inte har medfört någon faktisk fördel för honom i form av en prisskillnad?
5)
Kan artikel 6.3 i … förordning … nr 60/2004, enligt vilken det vid bestämning av överskottskvantiteter av socker, isoglukos och fruktos bland annat ska tas hänsyn till lageranläggningarnas kapacitet, tolkas på så sätt att det, om en aktörs lagringskapacitet har ökat under året före EU-anslutningen, är motiverat att minska det överskottslager av jordbruksprodukter som aktören innehade den 1 maj 2004, och detta oberoende av vilken ekonomisk verksamhet aktören bedriver, hur mycket jordbruksprodukter han bearbetar och hur stort lagret av jordbruksprodukter var under verksamhetsåren före den 1 maj 2004 samt under perioden den 1 maj 2004–1 maj 2006?
6)
Utgör artikel 10 i … förordning … nr 1972/2003 hinder för att avgiften på överskottslager krävs in från aktören genom ett beslut, när beslutet visserligen fattades under förordningens giltighetsperiod, närmare bestämt den 30 april 2007, men när beslutet enligt nationell rätt fick bindande verkan gentemot aktören först efter utgången av förordningens giltighetsperiod, och det enligt nationell rätt inte finns någon frist för att kräva in lageravgiften?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Inledande fråga
Balbiino har hävdat att förordningarna nr 1972/2003 och nr 60/2004 inte kan göras gällande mot företaget eftersom de inte hade offentliggjorts på estniska i
Europeiska unionens officiella tidning
vid tiden för Republiken Estlands anslutning till unionen. Företaget har åberopat dom av den 11 december 2007 i mål
C-161/06, Skoma-Lux (REG 2007, s. I-10841)
, som domstolen meddelade efter det att beslutet om hänskjutande hade fattats.
Företaget anser att eftersom dessa förordningar inte kan göras gällande mot detsamma föreligger också hinder mot tillämpningen av ÜLTS. Denna lag, som offentliggjordes i sin ursprungliga lydelse den 27 april 2004, innehåller nämligen ett stort antal hänvisningar till förordningarna nr 1972/2003 och nr 60/2004. Företaget har framhållit att det sena offentliggörandet av ÜLTS innebar att de ekonomiska aktörerna inte var informerade på ett tillräckligt tidigt stadium om de regler om uttag av avgifter för överskottslager som blev tillämpliga från och med den 1 maj 2004.
Även om beslutet om hänskjutande inte handlar om den här frågan, finner domstolen att det är lämpligt att klargöra för den hänskjutande domstolen att en rättsakt som har antagits av en gemenskapsinstitution, som exempelvis förordningarna nr 1972/2003 och nr 60/2004, inte kan göras gällande mot fysiska och juridiska personer i en medlemsstat innan de har givits möjlighet att ta del av rättsakten genom att den har offentliggjorts i
Europeiska unionens officiella tidning
i vederbörlig ordning (dom av den 25 januari 1979 i mål
98/78, Racke, REG 1979, s. 69
, punkt 15, svensk specialutgåva, volym 4, s. 275, och domen i det ovannämnda målet Skoma-Lux, punkt 37).
Domstolen har sålunda slagit fast att artikel 58 i den anslutningsakt som nämns i punkt 3 i förevarande dom utgör hinder för att mot enskilda i en ny medlemsstat göra gällande skyldigheter enligt en gemenskapsrättsakt som inte har offentliggjorts i
Europeiska unionens officiella tidning
på den medlemsstatens språk, även om dessa personer skulle ha kunnat ta del av rättsakten på annat sätt. Den omständigheten att en gemenskapsförordning inte kan tillämpas mot enskilda i en medlemsstat där förordningen inte har offentliggjorts på medlemsstatens språk påverkar dock inte det faktum att förordningen som en del av gemenskapens regelverk är bindande för medlemsstaten från och med anslutningsdagen (domen i det ovannämnda målet Skoma-Lux, punkterna 51 och 59).
I och med antagandet av ÜLTS, i dess ursprungliga lydelse, den 7 april 2004 genomförde Republiken Estland de skyldigheter som följer av förordningarna nr 1972/2003 och nr 60/2004 genom att införa en avgift för överskottslager av jordbruksprodukter och genom att fastställa metoder för att beräkna avgiften. Således ger ÜLTS i Estland upphov till skyldigheter för enskilda, trots att de ovannämnda förordningarna inte kan göras gällande mot dem innan de har givits möjlighet att ta del av dem genom att rättsakterna i vederbörlig ordning har offentliggjorts i
Europeiska unionens officiella tidning
på den berörda medlemsstatens språk.
Under sådana omständigheter utgör den regel som uppställdes i domen i det ovannämnda målet Skoma-Lux inget hinder för att de bestämmelser i förordningarna nr 1972/2003 och nr 60/2004 som har införts i ÜLTS görs gällande mot enskilda. Det skulle dock finnas utrymme för att tillämpa nämnda regel för det fall de estniska myndigheterna mot enskilda gjorde gällande vissa bestämmelser i dessa förordningar som inte har genomförts genom ÜLTS före det officiella offentliggörandet av nämnda förordningar på estniska. Det ankommer på den nationella domstolen att i förekommande fall tolka ÜLTS för att undersöka huruvida sådana omständigheter föreligger, vilket generaladvokaten påpekade i punkt 40 i sitt förslag till avgörande.
Den första frågan
Trots att den första frågan enligt sin lydelse uttryckligen rör tolkningen av artikel 6.1 i förordning nr 60/2004 ska den tolkas som att den rör artikel 6.3 i samma förordning, vilken behandlar medlemsstaternas fastställande av de överskottskvantiteter av socker och därmed sammanhörande produkter som de ekonomiska aktörerna innehar var för sig.
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 4.1 och 4.2 i förordning nr 1972/2003, artikel 6.3 i förordning nr 60/2004 och förordning nr 832/2005, särskilt skäl 3 däri, utgör hinder för den metod som föreskrivs i ÜLTS för beräkningen av volymen på en aktörs överskottslager, som innebär att man från det lager som faktiskt innehades den 1 maj 2004 drar av volymen på övergångslagret, vilket definieras som det genomsnittliga lager som innehades den 1 maj under de fyra senaste verksamhetsåren multiplicerat med koefficienten 1,2. Om svaret är jakande önskar domstolen få klarhet i huruvida bedömningen blir densamma om det utöver nämnda multiplikationskoefficient är möjligt att beakta andra faktorer som aktören inte kan råda över, såsom särskilt en ökning av produktions-, bearbetnings- och försäljningsvolymerna, en förlängning av mognadstiden för jordbruksprodukter och vissa villkor för uppbyggandet av lager.
Den första frågan rör två delar av beräkningen av volymen på övergångslager. Det handlar dels om tillämpningen av ett fast datum, nämligen den 1 maj, för att fastställa det genomsnittliga lager som innehades under de fyra verksamhetsår som föregick den 1 maj 2004, dels om nyttjandet av multiplikationskoefficienten 1,2. Domstolen ska undersöka dessa två delar en i sänder.
Vad gäller för det första tillämpningen av datumet den 1 maj för att fastställa det genomsnittliga lager som hade byggts upp under åren 2000–2003 har Balbiino gjort gällande att det är ett godtyckligt val som företaget drabbas särskilt hårt av på grund av glasstillverkningens cykliska och årstidsbundna karaktär. Efterfrågan på dessa varor når sin kulmen mellan maj och augusti, vilket betyder att den 1 maj infaller under den period då lagren är som störst.
Domstolen påpekar inledningsvis att det anges i artikel 4.2 i förordning nr 1972/2003 att de nya medlemsstaterna vid fastställandet av varje innehavares överskottslager särskilt ska ta hänsyn till ”de genomsnittliga lagren under åren före anslutningen”. Eftersom det inte finns några närmare bestämmelser om vilken period som är relevant eller vilken metod som ska användas för att beräkna genomsnittet av disponibla lager, innebär en sådan formulering att medlemsstaterna tillerkänns ett utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att uppställa kriterier för genomförandet av dessa anvisningar, under förutsättning att det sker i enlighet med målsättningarna för förordningen och gemenskapsrättens allmänna principer (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 juni 2002 i mål
C-313/99, Mulligan m.fl., REG 2002, s. I-5719
, punkterna 33–36).
Samma sak gäller lagren av socker och därmed sammanhörande produkter, som regleras i förordning nr 60/2004. I artikel 6.3 i den förordningen föreskrivs nämligen endast att de behöriga myndigheterna i de nya medlemsstaterna ”den 1 maj 2004 [ska] förfoga över ett system för bestämning av överskottskvantiteter” hos berörda viktigare marknadsaktörer, och att viktiga ”inslag i systemet kan vara spårning av import, skatte- och avgiftskontroll samt kartläggning baserad på aktörernas ekonomiska redovisning och fysiska lager”, och att hänsyn ska tas till den typ av verksamhet som de berörda aktörerna bedriver, verksamhetens omfattning och lageranläggningarnas kapacitet.
När det gäller socker och därmed sammanhörande produkter föreskrivs dessutom i artikel 6.1 i förordning nr 60/2004 att kommissionen, när den fastställer de nationella överskottskvantiteterna den 1 maj 2004 ska lägga särskild vikt vid hur utvecklingen varit under det år som föregått anslutningen jämfört med närmast föregående år i fråga om importerade och exporterade kvantiteter, produktion, konsumtion och lager samt de förhållanden som rådde när lagren byggdes upp. För att säkerställa genomförandet av nämnda bestämmelse föreskrivs i artikel 8 i förordningen särskilt att de nya medlemsstaterna senast den 31 juli 2004 ska överlämna uppgifter till kommissionen om kvantiteter av socker som importerats, exporterats, producerats och konsumerats under perioden den 1 maj 2000–30 april 2004 och om lager som innehafts den 1 maj varje år under perioden den 1 maj 2000–1 maj 2004.
Kommissionen har genom förordning nr 832/2005 i enlighet med denna metod fastställt de överskottskvantiteter som ska tas bort i var och en av de nya medlemsstaterna. I skäl 3 i förordningen preciseras att ”överskottskvantiteter av socker [är] resultatet av utvecklingen av produktionen plus import minus export för perioden från och med den 1 maj 2003 till och med den 30 april 2004, jämfört med genomsnittet av samma kvantiteter under samma perioder under de tre föregående åren”.
Det följer av dessa omständigheter att ingen av de bestämmelser i förordningarna nr 1972/2003, nr 60/2004 och nr 832/2005 som har behandlats utgör hinder mot en sådan metod som den som används i ÜLTS och som innebär att övergångslagret beräknas utifrån de kvantiteter som aktörerna faktiskt innehade den 1 maj under åren 2000–2003.
Således utgör varken artikel 4.1 och 4.2 i förordning nr 1972/2003, artikel 6.3 i förordning nr 60/2004 eller förordning nr 832/2005 hinder för bestämmelsen i ÜLTS att den 1 maj ska tjäna som referensdatum vid fastställandet av överskottslager.
För det andra undrar den hänskjutande domstolen om det är förenligt med gemenskapsrätten att nyttja en koefficient på 1,2 vid beräkningen av övergångslager. Den har framhållit att Riigikohus i dom av den 5 oktober 2006 slog fast att användningen av koefficienten stred mot artikel 4.2 i förordning nr 1972/2003, eftersom den inte gör det möjligt att fastställa överskottslagren mot bakgrund av samtliga omständigheter som präglar aktörens situation i varje enskilt fall.
Balbiino har gjort gällande att ÜLTS är oproportionerlig och strider mot principen om likabehandling, eftersom den innebär en enhetlig tillämpning av en multiplikationskoefficient på 1,2 utan att vederbörlig hänsyn tas till de skillnader som kan föreligga mellan olika produkter eller till de omständigheter under vilka de berörda lagren har byggts upp. Balbiino anser att det skulle vara lämpligare att använda en multiplikationskoefficient på 1,33 med beaktande av utvecklingen på marknaderna för jordbruksprodukter i Estland under åren 2000–2004.
Den estniska regeringen har hävdat att multiplikationskoefficienten på 1,2 är rättsenlig och att den är förenlig med målsättningen med förordningarna nr 1972/2003 och nr 60/2004. I likhet med den litauiska regeringen har den gjort gällande att dessa förordningar varken begränsar eller utesluter användningen av en sådan koefficient och att de överlåter åt medlemsstaterna att välja en beräkningsmetod som lämpar sig för de lokala förhållandena. Multiplikationskoefficienten gör det möjligt att höja volymen på övergångslager för samtliga aktörer i syfte att beakta den ekonomiska tillväxten under åren före anslutningen till unionen.
Kommissionen gav i sina inlagor först sitt stöd för Balbiinos inställning, men anslöt sig under förhandlingen till den estniska och litauiska regeringens ståndpunkt, med reservation för att den enhetliga tillämpningen av koefficienten på 1,2 inte får hindra att alla särskilda omständigheter som aktörerna inte råder över beaktas.
Domstolen påpekar att varken artikel 4.2 i förordning nr 1972/2003 eller artikel 6.3 i förordning nr 60/2004 innehåller någon bestämmelse om att medlemsstaterna är skyldiga eller förbjudna att på ett enhetligt sätt tillämpa en multiplikationskoefficient på aktörernas övergångslager vid beräkningen av överskottslagren. Dessa bestämmelser innehåller en icke uttömmande uppräkning av vissa kriterier för beräkningen av volymen på aktörernas överskottslager, samtidigt som medlemsstaterna ges möjlighet att komplettera dessa utifrån vad de anser vara lämpligt. Såsom konstaterades ovan i punkterna 37 och 38 i denna dom förfogar medlemsstaterna över ett utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende.
Tillämpningen av en koefficient på 1,2 på övergångslagrets volym är vid första anblicken fördelaktig för aktörerna, eftersom den tenderar att minska överskottslagren. Det framgår av de förklaringar som den estniska regeringen har lämnat att koefficienten har bestämts på grundval av den estniska jordbruksproduktionens tillväxttakt under åren 2000–2004. Koefficienten gör det således möjligt att uppdatera den genomsnittliga lagervolym som har konstaterats den 1 maj under åren 2000–2003 mot bakgrund av nämnda tillväxttakt och att fastställa en volym på övergångslagret – och därefter en volym på överskottslagret – som på ett proportionerligt sätt återspeglar den tillväxtökning som har konstaterats mellan den 1 maj 2000 och den 1 maj 2004 inom hela den estniska jordbrukssektorn. Koefficienten bidrar således till att skapa en utgångspunkt för objektiva jämförelser mellan volymen på lagren den 1 maj 2004 och genomsnittsvolymen på lagren den 1 maj de föregående fyra åren.
Med hänsyn till dessa egenskaper konstaterar domstolen att valet att tillämpa en sådan koefficient inte strider mot vare sig de mål som eftersträvas genom förordningarna nr 1972/2003 och 60/2004 eller principerna om proportionalitet och likabehandling.
Således konstaterar domstolen att varken artikel 4.2 i förordning nr 1972/2003 eller artikel 6.3 i förordning nr 60/2004 utgör hinder för tillämpningen av en sådan multiplikationskoefficient som den som används i ÜLTS vid beräkningen av volymen på övergångslager.
Under dessa omständigheter ska den första frågan besvara så, att artikel 4.1 och 4.2 i förordning nr 1972/2003, artikel 6.3 i förordning nr 60/2004 och förordning nr 832/2005 inte utgör hinder för en nationell reglering, såsom ÜLTS, enligt vilken volymen på en aktörs överskottslager bestäms genom att man från det lager som faktiskt innehades den 1 maj 2004 drar av volymen på övergångslagret, vilket definieras som det genomsnittliga lager som innehades den 1 maj under de fyra senaste verksamhetsåren multiplicerat med koefficienten 1,2, där koefficienten motsvarar den ökning av jordbruksproduktionen som har konstaterats i den berörda medlemsstaten under samma period.
Med hänsyn till svaret ovan saknas skäl att pröva den andra delen av den första frågan.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida det är förenligt med förordning nr 1972/2003 att betrakta hela det lager som en aktör innehade den 1 maj 2004 som överskottslager.
Balbiino har framhållit att eftersom syftet med förordning nr 1972/2003 är att undvika spekulation i jordbruksprodukter är det absolut nödvändigt att bedöma huruvida det lager som en aktör innehade den 1 maj 2004 har lett till någon snedvridning av marknaden eller gett upphov till spekulation. Det ska således i varje enskilt fall undersökas under vilka omständigheter dessa lager har byggts upp och om aktören har eller kunde ha haft några spekulativa intäkter därav.
Enligt den estniska regeringen står det klart att hela det lager som en aktör innehade den 1 maj 2004 kan betraktas som överskottslager om det framgår att det har förvärvats i spekulationssyfte.
Kommissionen har erinrat om att medlemsstaterna vid tillämpningen av förordning nr 1972/2003 är skyldiga att iaktta proportionalitetsprincipen. De är således skyldiga att i varje enskilt fall undersöka om det finns några mindre ingripande medel för att uppnå syftena med nämnda förordning, med utgångspunkt i samtliga omständigheter som rör uppbyggandet av lager av jordbruksprodukter före den 1 maj 2004.
Det framgår av skälen 1 och 3 i förordning nr 1972/2003 att dess syfte är att bevara den gemensamma organisationen av jordbruksmarknaderna och samtidigt undvika, med hjälp av ett avskräckande avgiftssystem för överskottslager i de nya medlemsstaterna, att vissa jordbruksprodukter förflyttas onaturligt mot de nya medlemsstaternas territorier med anledning av utvidgningen. Det handlar således om att undvika att onormala handelsmönster stör den gemensamma organisationen av jordbruksmarknaderna.
Förordning nr 1972/2003 innebär en skyldighet för medlemsstaterna att ta ut en avgift för de överskottslager som de identifierar utifrån en lista över kriterier som finns i artikel 4.2 i nämnda förordning. De förhållanden som gällde då lagren byggdes upp och handelsmönstret under åren före anslutningen utgör två av dessa kriterier. Trots att det inte rör sig om någon uttömmande lista visar denna bestämmelse, sedd mot bakgrund av målsättningen att bevara den gemensamma organisationen av marknaderna, att förordning nr 1972/2003 inte innehåller något förbud mot att betrakta en aktörs hela lager som överskottslager om det, mot bakgrund av samtliga relevanta omständigheter, visar sig att detta byggdes upp före den 1 maj 2004, inte som en del av den normala utvecklingen av en affärsverksamhet, utan i syfte att dra fördel av de konsekvenser som anslutningen får för jordbrukspriserna.
Således ska den andra frågan besvaras så, att förordning nr 1972/2003 inte utgör hinder för att betrakta hela det lager som en aktör innehade den 1 maj 2004 som överskottslager om det av samstämmiga indicier framgår att lagret inte är av normal karaktär med hänsyn till aktörens verksamhet, utan har byggts upp i spekulativt syfte.
Den tredje frågan
Den hänskjutande domstolens tredje fråga till domstolen avser bevisbördan när det gäller att visa att ett lager utgör överskottslager. Frågan handlar om huruvida artikel 4 i förordning nr 1972/2003 och artikel 6 i förordning nr 60/2004 utgör hinder för att en aktör som har inlett sin verksamhet mindre än ett år före den 1 maj 2004 åläggs att bevisa att den lagerkvantitet som han innehade den 1 maj 2004 motsvarar den lagerkvantitet som han vanligtvis kan producera, sälja, överlåta eller förvärva mot eller utan vederlag.
Balbiino anser att gemenskapsrätten utgör hinder för att bevisbördan endast ska bäras av aktörerna. Dessa ska presumeras handla i god tro, och det ankommer på de nationella myndigheterna att visa att de lager som konstaterades den 1 maj 2004 utgör överskottslager.
Den estniska regeringen och kommissionen har understrukit att eftersom det saknas gemenskapsbestämmelser om fördelningen av bevisbördan mellan aktörerna och de nationella myndigheterna är det medlemsstaterna som äger behörighet att fastställa sådana regler. Härvid förfogar de över ett utrymme för skönsmässig bedömning. Kommissionen har i detta avseende erinrat om att medlemsstaterna är skyldiga att säkerställa att aktörerna åtnjuter likabehandling och att principen om god förvaltningssed efterlevs.
Domstolen konstaterar att varken förordning nr 1972/2003 eller förordning nr 60/2004 innehåller några bestämmelser om fördelningen av bevisbördan mellan de ekonomiska aktörerna och de nationella myndigheter som ansvarar för uttaget av avgifter för överskottslager. Då förordningarna inte ger någon ledning i denna fråga ska den avgöras enligt nationella regler, med iakttagande av gemenskapsrättens allmänna principer och med hänsyn tagen till de målsättningar som eftersträvas genom de aktuella förordningarna. I förevarande fall finns det inget som indikerar att det skulle strida mot dessa principer och målsättningar med en nationell bestämmelse som ålägger aktören bevisbördan för att den lagerkvantitet som innehades den 1 maj 2004 var normal till sin karaktär när medlemsstaten, på grund av att den berörda verksamheten är nystartad, inte förfogar över relevant jämförelsematerial.
Den tredje frågan ska således besvaras så, att artikel 4 i förordning nr 1972/2003 och artikel 6 i förordning nr 60/2004 inte utgör hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken en aktör som har inlett sin verksamhet mindre än ett år före den 1 maj 2004 måste bevisa att den lagerkvantitet som han innehade den 1 maj 2004 motsvarar den lagerkvantitet som han vanligtvis kan producera, sälja, överlåta eller förvärva mot eller utan vederlag.
Med hänsyn till detta svar behöver den andra delen av den tredje frågan inte undersökas.
Den fjärde frågan
Enligt den hänskjutande domstolen föreligger osäkerhet om huruvida det är tillräckligt att det förelåg ett överskottslager den 1 maj 2004 för att en avgift ska få tas ut av en aktör, eller om det dessutom ska visas att denne har dragit fördel av försäljningen av nämnda lager. Domstolen har begärt en tolkning av förordningarna nr 1972/2003 och nr 60/2004 för att få klarhet i huruvida det undantagsvis är möjligt att en avgift inte ska tas ut för ett överskottslager när aktören kan visa att denne inte har dragit någon fördel av försäljningen av lagret efter den 1 maj 2004.
Balbiino föreslår att frågan besvaras så, att förordningarna nr 1972/2003 och nr 60/2004 i en sådan situation inte ger de nationella myndigheterna rätt att ta ut någon avgift för överskottslagren.
Den estniska regeringen och kommissionen delar inte denna uppfattning. Enligt kommissionen är det inte möjligt att undanta vissa aktörer från tillämpningen av de avskräckande mekanismer som infördes genom förordningarna nr 1972/2003 och nr 60/2004 med motiveringen att dessa inte har dragit fördel av återförsäljningen av lagren. Syftet med dessa förordningar är nämligen inte att tygla aktörernas agerande, utan att se till att den gemensamma organisationen av marknaderna fortsätter att fungera väl, vilket utgör ett allmänintresse för Europeiska gemenskapen.
Såsom framhålls ovan i punkt 57 i förevarande dom syftar förordning nr 1972/2003 till att undvika att onormala handelsmönster stör den gemensamma organisationen av marknaderna. Syftet med förordningen är inte att det ska vidtas sanktionsåtgärder mot aktörer som agerar spekulativt, utan att, med hjälp av en avskräckande avgiftsmekanism, förhindra att lager byggs upp i spekulationssyfte och att neutralisera de ekonomiska fördelar som innehavarna av sådana lager förväntar sig (se analogt dom av den 15 januari 2002 i mål C-179/00, Weidacher, REG 2002, s. I–501, punkterna 22, 28 och 42).
När det gäller förordning nr 60/2004 framgår det av skälen 5 och 8 att den också syftar till att bevara den gemensamma organisationen av marknaden för socker. Det är nämligen så att ”[d]et finns en betydande risk för störningar på marknaderna inom sockersektorn genom att produkter förs in i spekulationssyfte i de nya medlemsstaterna innan de hunnit anslutas”. I likhet med förordning nr 1972/2003 syftar således förordning nr 60/2004 till att skydda den gemensamma organisationen av jordbruksmarknaderna, i förevarande fall marknaderna för socker och därmed sammanhörande produkter, och inte till att det ska vidtas sanktionsåtgärder mot spekulativt agerande.
Oavsett om det gäller den avgift för överskottslager som infördes genom förordning nr 1972/2003 eller de åtgärder som infördes genom förordning nr 60/2004 för att ta bort lager av socker och andra varor från marknaden är dessa instrument, som är avsedda att skydda den gemensamma organisationen av marknaderna, således tillämpliga på alla överskottslager i nämnda förordningars mening, oberoende av om lagerinnehavarna faktiskt har dragit fördel av försäljningen eller inte.
Den fjärde frågan ska således besvaras så, att förordningarna nr 1972/2003 och nr 60/2004 inte utgör hinder för att en avgift tas ut för en aktörs överskottslager även om vederbörande kan visa att denne inte har dragit någon fördel av försäljningen av lagret efter den 1 maj 2004.
Den femte frågan
Bland de faktorer som de nya medlemsstaterna får beakta för att identifiera överskottskvantiteter av socker nämns i artikel 6.3 i förordning nr 60/2004, utöver den typ av verksamhet som de berörda aktörerna bedriver och verksamhetens omfattning, också ”lageranläggningarnas kapacitet”.
Den hänskjutande domstolen har ställt den femte frågan för att få klarhet i huruvida denna faktor kan beaktas fristående, oberoende av utvecklingen av aktörens ekonomiska verksamhet, så att en ökning av lagerkapaciteten under året före anslutningen skulle kunna leda till en minskning av den lagerkvantitet som bedöms utgöra ett överskott.
Bakgrunden till denna fråga är att Põllumajandusminister i målet vid den nationella domstolen vägrade att öka volymen på övergångslagret för Balbiino trots att företagets lagerkapacitet hade ökat sedan uppförandet av en ny lagerlokal år 2003. Põllumajandusminister konstaterade enligt den hänskjutande domstolen att Balbiinos lager av socker höll sig på en jämn nivå under åren 2000–2006 med undantag för en topp som iakttogs den 1 maj 2004. Vid detta datum var lagret av socker mer än nio gånger så stort som vanligt. Under dessa omständigheter bedömde Põllumajandusminister att Balbiino, oberoende av den nya lagerlokalens tillkomst, under samma förhållanden varken förvärvar eller innehar några omfattande lager av socker i den normala verksamheten.
Balbiino och den estniska regeringen samt kommissionen är ense om att ökningen av lagerkapaciteten, som nämns som en faktor i artikel 6.3 i förordning nr 60/2004, utgör en av de faktorer som ska beaktas vid fastställandet av överskottslagret.
Domstolen påpekar att de nya medlemsstaterna genom artikel 6.3 i förordning nr 60/2004 åläggs att fastställa överskottskvantiteterna av socker och isoglukos med ”erforderlig hänsyn” till den typ av verksamhet som de berörda aktörerna bedriver och verksamhetens omfattning liksom ”lageranläggningarnas kapacitet”. Genom denna bestämmelse föreskrivs således endast att de berörda medlemsstaterna är skyldiga att beakta aktörernas lagerkapacitet vid den allmänna bedömningen av samtliga relevanta faktorer i syfte att fastställa överskottslagren. Dessa medlemsstater är dock inte skyldiga enligt denna bestämmelse att systematiskt räkna ned överskottskvantiteten för de aktörer vars lagerkapacitet har ökat. Det är endast om denna ökning av lagerkapaciteten sedan har åtföljts av en ökning av verksamhetens omfattning som det finns skäl att ta hänsyn till nämnda faktor vid bedömningen av huruvida de lager som innehades den 1 maj 2004 var normala till sin karaktär eller utgjorde överskott.
Följaktligen ska den femte frågan besvaras så, att artikel 6.3 i förordning nr 60/2004 inte kan tolkas så, att en ökning av en aktörs lagerkapacitet under året före anslutningen motiverar en nedräkning av volymen på överskottslagret oberoende av hur lagerinnehavarens ekonomiska verksamhet, bearbetningsvolymer och lagrets omfattning sedan har utvecklats.
Den sjätte frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den sjätte frågan för att få klarhet i huruvida artikel 10 i förordning nr 1972/2003 utgör hinder för att verkställa ett beslut om avgift för överskottslager när beslutet visserligen fattades under förordningens giltighetsperiod men inte mottogs av den det var riktat till förrän efter giltighetsperiodens slut.
Balbiino anser att eftersom det anges i artikel 10 i förordning nr 1972/2003 att förordningen inte är tillämplig efter den 30 april 2007 kan en medlemsstat inte, om ingenting föreskrivs om detta i nationella bestämmelser, kräva in en avgift för överskottslager efter detta datum. Företaget har här åberopat rättssäkerhetsprincipen.
Kommissionen delar den estniska och den litauiska regeringens uppfattning att förordning nr 1972/2003 medför en skyldighet för de nya medlemsstaterna att vidta verkställighetsåtgärder för fastställandet av överskottslager före den 30 april 2007, men inte för den skull innebär att ett definitivt beslut måste ha fattats i varje enskilt fall före det datumet eller att aktörernas avgiftsplikt ska bero på tidpunkten för mottagandet av avgiftsbeslutet.
Det ska erinras om att det i artikel 4.1 i förordning nr 1972/2003 föreskrivs att ”de nya medlemsstaterna ska ta ut en avgift av innehavare av överskottslager av produkter i fri omsättning från och med den 1 maj 2004”. Enligt artikel 10 i förordningen var förordningen tillämplig från den 1 maj 2004 till den 30 april 2007. Under denna period var de nya medlemsstaterna således skyldiga enligt artikel 4 i nämnda förordning att ta ut en avgift av innehavarna av överskottslager efter att ha fastställt volymen på deras överskottslager samt avgiftens storlek. De nya medlemsstaterna hade således rätt att från den 1 maj 2004 till den 30 april 2007 fatta avgiftsbeslut riktade till innehavare av överskottslager.
Förordning nr 1972/2003 innehåller emellertid ingen bestämmelse om krav på att dessa avgiftsbeslut ska leda till uppbörd under nämnda period. Ett införande av ett sådant krav skulle i praktiken innebära att förordningens faktiska tillämpningsperiod blev kortare och, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 95 i förslaget till avgörande, medföra en risk för förhalningsmanövrar från de avgiftspliktigas sida. Uppbörd i enlighet med ett avgiftsbeslut från tiden före den 30 april 2007 som sker efter detta datum äventyrar varken rättssäkerheten eller förordningens målsättning, som är att undvika risker för att skada den gemensamma organisationen av jordbruksmarknaderna.
När det gäller frågan huruvida ett avgiftsbeslut som har fattats före utgången av tillämpningsperioden för förordning nr 1972/2003 men som har mottagits efter denna tidpunkt av den som det var riktat till ska anses vara giltigt med beaktande av att förordningens tillämpningsperiod har löpt ut, slår domstolen fast att förordningen inte innehåller någon bestämmelse om detta. Då det saknas närmare bestämmelser ska artikel 10 i förordning nr 1972/2003 – av skäl motsvarande dem som anges i föregående punkt – inte anses utgöra hinder för giltigheten av ett avgiftsbeslut som den aktör som är skyldig att erlägga en avgift för överskottslager har mottagit efter den 30 april 2007 om det framgår att beslutet fattades av de nationella myndigheterna senast nämnda datum.
Således ska den sjätte frågan besvaras så, att artikel 10 i förordning nr 1972/2003 inte utgör hinder för giltigheten av ett avgiftsbeslut som den aktör som är skyldig att erlägga en avgift för överskottslager har mottagit efter den 30 april 2007 om det framgår att beslutet fattades av de nationella myndigheterna senast nämnda datum.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

1)
Artikel 4.1 och 4.2 i kommissionens förordning (EG) nr 1972/2003 av den 10 november 2003 om övergångsåtgärder för handeln med jordbruksprodukter med anledning av Tjeckiens, Estlands, Cyperns, Lettlands, Litauens, Ungerns, Maltas, Polens, Sloveniens och Slovakiens anslutning, artikel 6.3 i kommissionens förordning (EG) nr 60/2004 av den 14 januari 2004 om övergångsåtgärder inom sockersektorn med anledning av Tjeckiens, Estlands, Cyperns, Lettlands, Litauens, Ungerns, Maltas, Polens, Sloveniens och Slovakiens anslutning och kommissionens förordning (EG) nr 832/2005 av den 31 maj 2005 om bestämning av överskottskvantiteter av socker, isoglukos och fruktos för Tjeckien, Estland, Cypern, Lettland, Litauen, Ungern, Malta, Polen, Slovenien och Slovakien utgör inte hinder för en nationell reglering, såsom lagen om avgift för överskottslager (Üleliigse laovaru tasu seadus) av den 7 april 2004, i dess lydelse av den 25 januari 2007, enligt vilken volymen på en aktörs överskottslager bestäms genom att man från det lager som faktiskt innehades den 1 maj 2004 drar av volymen på övergångslagret, vilket definieras som det genomsnittliga lager som innehades den 1 maj under de fyra senaste verksamhetsåren multiplicerat med koefficienten 1,2, där koefficienten motsvarar den ökning av jordbruksproduktionen som har konstaterats i den berörda medlemsstaten under samma period.

2)
Förordning nr 1972/2003 utgör inte hinder för att betrakta hela det lager som en aktör innehade den 1 maj 2004 som överskottslager om det av samstämmiga indicier framgår att lagret inte är av normal karaktär med hänsyn till aktörens verksamhet, utan har byggts upp i spekulativt syfte.

3)
Artikel 4 i förordning nr 1972/2003 och artikel 6 i förordning nr 60/2004 utgör inte hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken en aktör som har inlett sin verksamhet mindre än ett år före den 1 maj 2004 måste bevisa att den lagerkvantitet som han innehade den 1 maj 2004 motsvarar den lagerkvantitet som han vanligtvis kan producera, sälja, överlåta eller förvärva mot eller utan vederlag.

4)
Förordningarna nr 1972/2003 och nr 60/2004 utgör inte hinder för att en avgift tas ut för en aktörs överskottslager även om vederbörande kan visa att denne inte har dragit någon fördel av försäljningen av lagret efter den 1 maj 2004.

5)
Artikel 6.3 i förordning nr 60/2004 kan inte tolkas så, att en ökning av en aktörs lagerkapacitet under året före anslutningen motiverar en nedräkning av volymen på överskottslagret oberoende av hur lagerinnehavarens ekonomiska verksamhet, bearbetningsvolymer och lagrets omfattning sedan har utvecklats.

6)
Artikel 10 i förordning nr 1972/2003 utgör inte hinder för giltigheten av ett avgiftsbeslut som den aktör som är skyldig att erlägga en avgift för överskottslager har mottagit efter den 30 april 2007 om det framgår att beslutet fattades av de nationella myndigheterna senast nämnda datum.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: estniska.