CELEX: 62002TJ0053
Colné právo
Operácia vonkajšieho tranzitu Spoločenstva týkajúca sa cigariet
Podvod
Žiadosť o odpustenie dovozného cla
Nariadenie (EHS) č. 2913/92
Nariadenie (EHS) č. 2454/93
Klauzula spravodlivosti
Dodržanie lehôt
Práva na obhajobu
Zásada proporcionality
Pojem hrubá nedbanlivosť

Právny rámec

Právne predpisy o tranzite v rámci Spoločenstva
1       Podľa článku 91 ods. 1 písm. a) nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva
(Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „colný kódex“), režim vonkajší tranzit umožňuje prepravu tovaru,
ktorý nie je tovarom Spoločenstva, medzi dvoma miestami v rámci colného územia Spoločenstva bez toho, aby tovar podliehal
dovoznému clu alebo iným platbám alebo obchodno-politickým opatreniam.
2       Podľa článku 96 ods. 1 písm. a) a b) colného kódexu hlavný zodpovedný je držiteľom vonkajšieho tranzitného režimu Spoločenstva
a je zodpovedný za predloženie tovaru v stanovenej lehote colnému úradu určenia v nezmenenom stave a zároveň za dodržanie
opatrení prijatých colnými orgánmi k identifikácii tovaru, ako aj za dodržiavanie predpisov vzťahujúcich sa na tranzitný režim
Spoločenstva.
3       Podľa článku 341 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva colný kódex (Ú. v. ES L 253, s. 1;
Mim. vyd. 02/006, s. 3, ďalej len „vykonávacie nariadenie“) všetok tovar, ktorý sa má prepravovať vo vonkajšom režime tranzitu
Spoločenstva, podlieha vyhláseniu T 1, teda vyhláseniu na formulári, ktorý zodpovedá vzorom uvedeným v prílohách 31 až 34
tohto nariadenia a ktorý sa používa v súlade s poznámkami uvedenými v prílohách 37 a 38 nariadenia. Podľa prílohy 37 treba
v režime vonkajšieho tranzitu Spoločenstva použiť nasledujúce výtlačky:
–       výtlačok č. 1 si ponechávajú orgány členského štátu, na ktorého území sa vykonajú formality v súvislosti s tranzitom Spoločenstva,
–       výtlačok č. 4 si po ukončení tranzitu Spoločenstva ponecháva colný úrad určenia,
–       výtlačok č. 5 sa v rámci režimu tranzitu Spoločenstva zasiela späť,
–       výtlačok č. 7 používa na štatistické účely členský štát dovozu.
4       Príloha 37 vykonávacieho nariadenia okrem toho obsahuje bližšie vysvetlivky k údajom v jednotlivých odsekoch formulárov týkajúcich
sa tranzitu Spoločenstva. Pri odseku č. 18 sú uvedené nasledujúce údaje:
„18. Evidenčné číslo a štátna registrácia dopravných prostriedkov pri odchode
Tento odsek… je povinný v prípade režim tranzit v rámci spoločenstva.
Uveďte evidenčné číslo, napr. registračné číslo alebo názov dopravného prostriedku (nákladné auto, loď, železničný vagón,
lietadlo), na ktorý bol tovar priamo naložený pri vyplňovaní vývozných a tranzitných formalít, ďalej štátnu registráciu dopravných
prostriedkov (alebo na kolesách poháňané iné, ak je niekoľko dopravných prostriedkov) pri uplatňovaní príslušných colných
predpisov spoločenstva. Ak sa napríklad použije ťahač a náves s rozdielnymi registračnými číslami, uveďte evidenčné číslo
ťahača a návesu spolu so štátnou registráciou ťahača.
…“
5       Podľa článku 350 ods. 1 a 2 vykonávacieho nariadenia tovary môžu byť prepravené na základe kópií dokumentu T 1, ktoré musia
byť predložené colným orgánom podľa ich požiadaviek. Článok 356 vykonávacieho nariadenia v tejto súvislosti stanovuje:
„1. Tovar a dokument T 1 musia byť predložené úradu určenia.
2. Úrad určenia zaznamená na kópie dokumentu T 1 údaje o vykonaných kontrolách a bezodkladne zašle kópiu výstupnému úradu
a ponechá si druhú kópiu.
3. Tranzitná operácia spoločenstva sa môže uzatvoriť v inom úrade ako je úrad uvedený v dokumente T 1. Tento druhý úrad sa
potom stane úradom určenia.
…“
6       Podľa článku 358 vykonávacieho nariadenia má každý členský štát právo určiť jeden alebo viaceré centrálne úrady, ktorým musia
príslušné úrady v členskom štáte určenia vrátiť dokumenty.
7       Článok 398 vykonávacieho nariadenia stanovuje, že colné orgány každého členského štátu môžu povoliť akejkoľvek osobe nazvanej
„schválený odosielateľ“, ktorá spĺňa podmienky stanovené v článku 399 a ktorá zamýšľa vykonávať tranzitné operácie Spoločenstva,
že nemusí predložiť výstupnému úradu príslušný tovar alebo tranzitné vyhlásenie Spoločenstva pre takýto tovar.
8       Podľa článku 402 ods. 1 vykonávacieho nariadenia, nie neskôr ako pri odosielaní tovaru vypĺňa schválený odosielateľ riadnym
spôsobom colné vyhlásenie pre režim tranzitu. Podľa odseku 2 tohto ustanovenia 2 sa výtlačok č. 1 dokumentu T 1 bezodkladne
posiela výstupnému úradu; ostatné výtlačky sprevádzajú tovar.
9       Článok 349 ods. 1 vykonávacieho nariadenia stanovuje, že všeobecne platí, že identifikácia tovaru sa zabezpečuje zapečatením.
Odsek 4 tohto ustanovenia však stanovuje, že výstupný úrad môže upustiť od zapečatenia, ak pri zohľadnení iných možných opatrení
na identifikáciu a popisu tovaru v dokumente T 1 alebo v doplňujúcich dokumentoch zabezpečí pohotovú identifikáciu tovaru.
10     Článok 203 ods. 1 colného kódexu stanovuje, že colný dlh pri dovoze vzniká nezákonným odňatím tovaru, ktorý podlieha dovoznému
clu, spod colného dohľadu. Podľa odseku 3 tohto ustanovenia dlžníkom je prípadne takisto osoba, ktorá má plniť povinnosti
vyplývajúce z použitia colného režimu, do ktorého bol tento tovar prepustený.

Predpisy o vrátení alebo odpustení dovozného alebo vývozného cla
11     Článok 239 colného kódexu stanovuje, že dovozné clo alebo vývozné clo môže byť vrátené alebo odpustené v prípadoch, keď sa
nejedná o podvodný úmysel alebo hrubú nedbanlivosť.
12     Článok 239 bol spresnený a bližšie špecifikovaný vo vykonávacom nariadení, najmä v článkoch 899 až 909. Článok 905 ods.1 tohto
nariadenia stanovuje, že v prípade, ak vnútroštátny colný orgán nemôže prijať rozhodnutia na základe článku 899, pričom je
žiadosť podporovaná dôkazmi, ktoré môžu zakladať špeciálnu situáciu vyplývajúcu z okolností, ktorým nemožno pripísať žiadny
podvod alebo zjavné zanedbanie zo strany príslušnej osoby, členský štát, ktorému tento úrad patrí, zašle prípad Komisii.
13     Podľa odseku 2 článku 905 vykonávacieho nariadenia, zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 12/97 z 18. decembra
1996 (Ú. v. ES L 9, 1997, s. 1; Mim. vyd. 02/008, s. 3), spis zaslaný Komisii musí obsahovať všetky informácie potrebné na
úplné posúdenie predloženého prípadu, ďalej musí obsahovať vyhlásenie podpísané žiadateľom o vrátenie alebo odpustenie potvrdzujúce,
že si daný spis prečítal, a musí v ňom byť uvedené, že buď nemá čo dodať, alebo že priložil zoznam všetkých doplňujúcich informácií,
ktoré by podľa jeho názoru mali byť zahrnuté. Komisia môže požadovať zaslanie doplňujúcich informácií, ak sa zistí, že informácie
predložené členským štátom nie sú dostačujúce na to, aby umožnili v danom prípade prijať rozhodnutie pri plnej znalosti faktov.
14     Článok 906a vykonávacieho nariadenia, ustanovenie doplnené nariadením Komisie (ES) č. 1677/98 z 29. júla 1998 (Ú. v. ES L 212,
s. 18; Mim. vyd. 02/009, s. 30) stanovuje, že keď chce Komisia kedykoľvek v priebehu postupu prijať rozhodnutie v neprospech
žiadateľa o vrátenie alebo odpustenie cla, oznámi mu svoje námietky písomne spolu so všetkými dokumentmi, na ktorých tieto
námietky zakladá. Žiadateľ písomne vyjadrí svoje stanovisko do jedného mesiaca.
15     Článok 907 vykonávacieho nariadenia v znení nariadenia č. 1677/98 znie takto:
„Po konzultáciách so skupinou odborníkov zloženou zo zástupcov všetkých členských štátov zasadajúcou v rámci výboru s cieľom
posúdenia daného prípadu, Komisia rozhodne, či posudzovaná situácia odôvodňuje vrátenie alebo odpustenie.
Takéto rozhodnutie bude prijaté do deviatich mesiacov od dátumu, kedy Komisia obdržala prípad uvedený v článku 905 ods. 2.
Ak Komisia považuje za potrebné požiadať členský štát o doplňujúce informácie na účel prijatia rozhodnutia, lehota šiestich
mesiacov môže byť predĺžená o dobu ekvivalentnú dobe od dátumu, kedy Komisia zašle žiadosť o doplňujúce informácie do dátumu,
kedy tieto informácie obdrží.
Keď Komisia oznámi svoje námietky žiadateľovi o vrátenie alebo odpustenie cla v súlade s článkom 906a, deväťmesačná lehota
sa predĺži o lehotu rovnajúcu sa lehote, ktorá sa počíta odo dňa, v ktorý Komisia zaslala námietky, do dňa, v ktorý dostala
odpoveď od zainteresovanej strany, alebo, ak odpoveď nebola doručená, v lehote stanovenej na doručenie stanoviska tejto osoby.“
16     Podľa článku 908 ods. 2 vykonávacieho nariadenia orgán prijímajúci rozhodnutia rozhodne o tom, či prijme, alebo zamietne žiadosť,
ktorá mu bola predložená na základe rozhodnutia Komisie. Potom na základe článku 909 tohto nariadenia, ak Komisia neprijme
rozhodnutie v lehote stanovenej v článku 907, vnútroštátny colný orgán žiadosti o vrátenie alebo odpustenie vyhovie.

Okolnosti predchádzajúce sporu

Predmetné operácie vonkajšieho tranzitu Spoločenstva
17     V rozhodujúcom čase žalobkyňa patrila do skupiny Kamstra Shipstores, so sídlom v Delfzijli (Holandsko), ktorá prevádzkovala
veľkoobchod s rôznymi výrobkami, predovšetkým cigaretami. Žalobkyňa, ktorá vlastní povolenie ako schválený odosielateľ, zabezpečovala
v skupine hlavne logistické úlohy.
18     V období medzi 16. februárom a 5. júlom 1994 žalobkyňa vyhotovila jedenásť dokumentov T 1 na prepravu zásielok cigariet s miestom
určenia na Slovensku v režime vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, v ktorých bola hlavným zodpovedným.
19     V jedenástich predmetných prípadoch vonkajšieho tranzitu Spoločenstva boli doložené nasledujúce colné dokumenty:
–       dokument T 1 č. 120228 zo 16. februára 1994,
–       dokument T 1 č. 120274 z 25. februára 1994,
–       dokument T 1 č. 120372 z 11. marca 1994,
–       dokument T 1 č. 120404 z 19. marca 1994,
–       dokument T 1 č. 120410 z 23. marca 1994,
–       dokument T 1 č. 120674 z 9. mája 1994,
–       dokument T 1 č. 120697 zo 16. mája 1994,
–       dokument T 1 č. 120733 z 24. mája 1994,
–       dokument T 1 č. 120754 z 25. mája 1994,
–       dokument T 1 č. 120936 z 28. júna 1994,
–       dokument T 1 č. 120986 z 5. júla 1994.
20     V týchto colných dokumentoch boli ako koneční odberatelia cigariet uvedení Intertrade a Ikoma údajne podniky so sídlom na
Slovensku. Žalobkyňa však nebola v priamom kontakte s odberateľmi, ktorí využívali služby komisionára pre nákup, pána C. Žalobkyňa
bola v obchodnom styku s posledným menovaným niekoľko rokov. Komisionár sprevádzal prepravu tovarov až na colný úrad určenia.
21     Čo sa týka prvých deviatich predmetných colných operácií uskutočnených od 16. februára do 25. mája 1994 bol v dokumentoch
T 1 uvedený ako colný úrad určenia Schirnding (Nemecko). V posledných dvoch operáciách uskutočnených 28. júna a 5. júla 1994
bol uvedený ako colný úrad určenia Philippsreut (Nemecko). Všetky zásielky však boli predložené colnému úradu vo Philippsreute.
22     Žalobkyňa faxom informovala výstupný úrad, t. j. colný úrad na hraničnom prechode Delfzijl, o zásielke pri každej preprave,
tento úrad všeobecne skontroluje dokumenty a podrobuje kontrole nákladné vozidlá na mieste vykládky. Systém „predbežných oznámení
o mieste určenia“ bol v Holandsku zavedený 1. apríla 1994, teda colný úrad určenia uvedený v šiestich posledných dokumentoch
vzťahujúcich sa na operácie od 9. mája do 5. júla 1994 bol oznámený príslušnému colnému úradu určenia prostredníctvom Douane
Informatie Centrum (colné informačné centrum). Tento systém predbežných oznámení sa však v Nemecku zaviedol až v auguste 1994
z dôvodu technických problémov.
23     Evidenčný údaj použitých dopravných prostriedkov nebol uvedený vo výtlačku č. 4 dokumentu T 1 určenom pre colný úrad určenia.
Tieto evidenčné údaje teda neboli uvedené ani vo výtlačku č. 1 (výtlačok určený pre členský štát výstupu), ani vo výtlačku
č. 5 (výtlačok zaslaný späť výstupnému úradu).
24     Po odoslaní každého nákladu žalobkyňa zaslala výtlačok č. 1 dokumentu T 1 výstupnému úradu, ostatné výtlačky sprevádzali prepravu.
Žalobkyňa odovzdala šoférovi nákladného vozidla ofrankované obálky s adresou colného úradu ukončenia režimu v Coevordene (Holandsko).
Uvedené obálky mali byť odovzdané colným orgánom určenia, aby ich tieto orgány použili na doručenie výtlačkov č. 5 dokumentov
T 1 úradu ukončenia režimu. Colník colného úradu vo Philippsreute pán Mauritz, ktorému boli predložené tranzitné dokumenty,
však tieto obálky nepoužil a nezaslal poštou úradu ukončenia režimu výtlačky č. 5 dokumentov T 1. Uvedené tranzitné dokumenty
neboli zaslané ani úradnou cestou, to znamená prostredníctvom nemeckého centrálneho zásielkového orgánu a centrály adries
spätných zásielok v Holandsku. Výtlačky č. 5 tranzitných dokumentov totiž pán Mauritz vrátil pánovi C., komisionárovi alebo
šoférovi nákladného auta, ktorý ich potom priviezol späť do Holandska a vrátil žalobkyni. Žalobkyňa ich doručila faxom a poštou
colnému úradu ukončenia režimu.
25     Jedenásť predmetných tranzitných dokumentov Spoločenstva bolo pánom Mauritzom opečiatkovaných originálnou pečiatkou nemeckého
colného orgánu. Čísla týchto dokumentov sa však spätne nenašli v registroch nemeckého colného orgánu. Pečiatky na colných
dokumentoch a v nich uvedené čísla nemeckého colného orgánu neboli zapísané v registri vývozu cigariet a v príslušných colných
dokumentoch T 1, ale boli zapísané pre odlišné tovary a v iných colných dokumentoch. Chýbajúci zápis zásielok cigariet v registri
colného úradu vo Philippsreute mal najmä za následok, že nemecké orgány v rámci systému vzájomného odovzdávania informácií
zavedeného v januári 1994 neinformovali české colné orgány, že tieto zásielky sa musia nachádzať na ceste do Českej republiky.
26     Vyšetrovaním, ktoré uskutočnili holandské orgány, najmä Fiscale Inlichtingen en Opsporingsdienst (daňové oddelenie kontroly
a dozoru, ďalej len „FIOD“) potom zistilo, že vyššie uvedené prepravné listiny neboli riadnym spôsobom preskúmané. Správa
o tomto vyšetrovaní je s dátumom 30. decembra 1996 (ďalej len „správa FIOD“).
27     Nemecký colník pán Mauritz a bývalý český colník pán Sykora boli v Nemecku odsúdení najmä za ich účasť na trestných činoch
falšovania listín. Dve ďalšie osoby, pán Chovan a pán Sanda, boli odsúdené v Českej republike za ich účasť na pašovaní cigariet
[rozsudok Vrchního soudu (Najvyšší súd v Prahe) z 30. novembra 2004]. Holandské orgány začali vyšetrovanie voči pánovi B.
a pánovi FB., dvom zamestnancom žalobkyne, z dôvodu ich údajnej spoluúčasti na tomto pašovaní cigariet. Uvedené konanie však
bolo zastavené. Potom sa uvedenými vyšetrovaniami zistilo, že Intertrade a Ikoma, ktoré boli uvedené v dokumentoch súvisiacich
s predmetnými operáciami ako odberatelia, neboli zapísané v miestnom obchodnom registri na Slovensku.

Správne konanie
28     Dňa 15. marca 1995 holandské orgány vyzvali žalobkyňu na zaplatenie dovozného cla vo výške 4 006 168,20 holandských guldenov
(NLG). Zistili predovšetkým, že predmetné tovary neboli ani predložené colnému úradu určenia, ani neboli riadne odbavené.
Podľa názoru holandských orgánov uvedeným odňatím tovaru spod colného dohľadu došlo k vzniku colného dlhu pri dovoze podľa
článku 203 colného kódexu. Žalobkyňa sa proti platobnému výmeru odvolala na vnútroštátne súdy. V priebehu súdneho konania
holandské orgány znížili dovozné clo na sumu 2 293 042,50 NLG.
29     Dňa 15. decembra 1997 žalobkyňa podala na holandské colné orgány žiadosť o odpustenie dovozného cla. Dňa 8. februára 1999
tieto orgány predložili žiadosť o odpustenie predmetného cla Komisii bez toho, aby predtým žalobkyňa mohla nahliadnuť do celého
spisu. Dňa 10. mája 1999 Komisia oznámila žalobkyni, že z dôvodu neoboznámenia sa žalobkyne s celým spisom sa chystá uvedenú
žiadosť o odpustenie vyhlásiť za neprípustnú. Vo februári 2000 holandské orgány konečne žalobkyni umožnili nahliadnuť do celého
spisu. Dňa 2. mája 2000 žalobkyňa predložila svoje pripomienky k spisu.
30     Listom z 22. mája 2000 doručeným 29. mája 2000 holandské úrady predložili Komisii novú žiadosť o odpustenie dovozného cla.
Táto žiadosť bola predmetom konania REM 09/00, o ktoré ide v predloženej žalobe.
31     Listom z 27. októbra 2000 Komisia požiadala holandské orgány o doplňujúce informácie. Odpovede na päť otázok, ktoré položila
Komisia, boli zaslané listom z 23. apríla 2001, ktorý bol doručený 4. mája 2001.
32     Listom z 3. apríla 2001 žalobkyňa požiadala Komisiu, aby jej potvrdila, že pri preskúmaní jej žiadosti o odpustenie uplynula
lehota deviatich mesiacov, ako aj skutočnosť, že holandské orgány by mali jej žiadosti vyhovieť. Dňa 4. apríla 2001 Komisia
oznámila žalobkyni, že plynutie lehoty bolo prerušené z dôvodu zaslania žiadosti o doplňujúce informácie holandským orgánom
27. októbra 2000.
33     Listom z 23. apríla 2001 holandské colné orgány oznámili žalobkyni prerušenie lehoty a informovali ju, že v tomto štádiu konania
nemôže byť oboznámená s otázkami Komisie, ale že by mohla do nich nahliadnuť v prípade, že Komisia mieni žiadosť zamietnuť.
34     Listom z 13. júna 2001 Komisia požiadala holandské orgány, aby jej zaslali správu FIOD. Dňa 5. júla 2001 holandské orgány
informovali žalobkyňu o tejto druhej žiadosti o doplňujúce informácie a o opätovnom predĺžení lehoty. Listom z 23. júla 2001,
ktorý bol doručený 2. augusta 2001, holandské orgány zaslali Komisii správu FIOD.
35     Listom z 21. septembra 2001 Komisia informovala žalobkyňu, že má v úmysle jej žiadosť o odpustenie zamietnuť, a oboznámila
ju s dôvodmi zamietnutia žiadosti. Komisia ju informovala, že má možnosť v lehote jedného mesiaca nahliadnuť do listín, ktoré
nemajú dôverný charakter, t. j. do žiadosti o odpustenie z 22. mája 2000 a jej príloh, tak ako ich predložili holandské orgány,
ako aj do kópie správy FIOD.
36     Dňa 3. októbra 2001 žalobkyňa telefonicky kontaktovala Komisiu a žiadala ju o možnosť nahliadnuť do všetkých listín v spise.
Žalobkyňa potom túto žiadosť predložila aj holandským orgánom, ktoré jej listom z 11. októbra 2001 zaslali správu FIOD, ich
odpoveď na prvú žiadosť Komisie o informácie z 27. októbra 2000, ako aj druhú žiadosť Komisie o informácie z 13. júna 2001
a ich odpoveď na uvedenú žiadosť. Dňa 12. októbra 2001 Komisia zaslala v odpovedi na novú žiadosť žalobkyne z toho istého
dňa kompletný zoznam pripravených dokumentov.
37     Listom zo 17. októbra 2001, ktorý bol Komisii doručený v ten istý deň, dotknutá strana zaujala stanovisko k pripomienkam Komisie.
38     Dňa 9. novembra 2001 Komisia prekonzultovala žiadosť holandských orgánov so skupinou odborníkov zloženou zo zástupcov všetkých
členských štátov zasadajúcou v rámci výboru colného kódexu.
39     Dňa 16. novembra 2001 Komisia prijala rozhodnutie REM 09/00, ktorým vyhlásila, že odpustenie dovozného cla nie je odôvodnené
(ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Dňa 14. decembra 2001 holandské orgány oznámili žalobkyni, že žiadosť o odpustenie bola
zamietnutá.

Konanie a návrhy účastníkov konania
40     Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 22. februára 2002 žalobca podal túto žalobu.
41     Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa (prvá komora) rozhodol o začatí ústnej časti konania. V rámci organizačných
opatrení konania Súd prvého stupňa vyzval Komisiu na predloženie istých dokumentov a vyzval účastníkov konania, aby písomne
odpovedali na určité otázky. Účastníci konania týmto žiadostiam vyhoveli v stanovenej lehote.
42     Vo svojich písomnostiach žalobkyňa navrhla predloženie podrobnejších dôkazov na podporu všetkých vlastných tvrdení. Predovšetkým
navrhla Súdu prvého stupňa vypočuť úradníkov holandských colných orgánov ako svedkov.
43     Prednesy a odpovede účastníkov konania na ústne otázky položené Súdom prvého stupňa boli vypočuté na pojednávaní 1. marca
2005.
44     Žalobkyňa navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
–       zrušil napadnuté rozhodnutie,
–       zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
45     Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
–       žalobu zamietol ako nedôvodnú,
–       zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

Právny stav
46     Žalobkyňa opiera svoju žalobu po prvé o žalobný dôvod týkajúci sa porušení konania o odpustení dovozného cla a zásady právnej
istoty; po druhé o žalobný dôvod týkajúci sa nedostatku hrubej nedbanlivosti v zmysle článku 239 colného kódexu a článku 905
vykonávacieho nariadenia a po tretie o žalobný dôvod týkajúci sa porušenia zásady proporcionality. Na ústnom pojednávaní žalobkyňa
uviedla štvrtý žalobný dôvod týkajúci sa neexistencie colného dlhu, pri ktorom bola napadnutým rozhodnutím zamietnutá žiadosť
o odpustenie.

O prvom žalobnom dôvode týkajúcom sa porušení konania o odpustení dovozného cla a zásady právnej istoty
47     Žalobkyňa uvádza, že podľa článku 907 vykonávacieho nariadenia musí byť rozhodnutie Komisie prijaté do deviatich mesiacov
od dátumu doručenia spisu vnútroštátnymi orgánmi, túto lehotu možno predĺžiť len z dôvodu zaslania žiadosti vnútroštátnym
orgánom o doplňujúce informácie a zaslania námietok Komisie žiadateľovi.
48     Žalobkyňa tvrdí, že uvedená lehota v danom prípade nebola dodržaná. Popiera totiž platnosť predĺžení tejto lehoty uskutočnených
v danom prípade. Po prvé žalobkyňa zdôrazňuje, že Komisia opomenula informovať o predĺžení lehoty, a tým porušila zásadu právnej
istoty, po druhé jej nebolo umožnené včas sa oboznámiť so žiadosťami o doplňujúce informácie a s príslušnými odpoveďami, po
tretie Komisia jej s oneskorením umožnila nahliadnuť do celého spisu, po štvrté boli neprimerané lehoty medzi zaslaním odpovedí
holandských orgánov a ich doručením Komisii a po piate čas daný orgánom na doručenie správy FIOD nie je odôvodnený. Po šieste
žalobkyňa uvádza dôvod týkajúci sa oneskoreného vybavenia žiadosti o odpustenie.
49     Komisia tvrdí, že lehota deviatich mesiacov stanovená v článku 907 vykonávacieho nariadenia bola dodržaná a že správne konanie
nie je postihnuté vadami.
1. Čo sa týka žalobného dôvodu o neinformovaní o predĺžení lehoty a porušenia zásady právnej istoty
–       Tvrdenia účastníkov konania
50     Žalobkyňa tvrdí, že Komisia opomenula včas informovať o oboch žiadostiach o doplňujúce informácie, ktoré boli zaslané holandským
orgánom, a tým neinformovala o predĺžení lehoty stanovenej na prijatie rozhodnutia.
51     Žalobkyňa uvádza, že lehota stanovená na prijatie rozhodnutia má slúžiť hlavne na ochranu práv a záujmov žiadateľa o odpustenie
a lehota sa nesmie prerušiť bez toho, aby bol žiadateľ bezodkladne upovedomený o prerušení a hlavných dôvodoch tohto prerušenia.
Žalobkyňa zdôrazňuje, že lehota deviatich mesiacov je jasne a presne stanovená článkom 907 druhým odsekom vykonávacieho nariadenia
a smeruje k zabezpečeniu právneho postavenia žiadateľa o odpustenie, a tvrdí, že keďže nebola v zmysle zákona informovaná
o predĺžení, mohla mať po uplynutí tejto lehoty zaistené, že odpustenie sa schválilo. Dodáva, že Komisia jej nedoručila oznámenie
v priebehu lehoty, takže sa domnievala, že Komisia upustila od prijatia rozhodnutia. Oneskorené prijatie napadnutého rozhodnutia
porušuje zásadu právnej istoty, ktorá má zabezpečiť predvídateľnosť situácií a právnych vzťahov upravených právom Spoločenstva
(rozsudok Súdneho dvora z 15. februára 1996, Duff a i., C‑63/93, Zb. s. I‑569, bod 20).
52     Komisia podotýka, že článok 905 a nasledujúce vykonávacieho nariadenia jasne stanovujú, že konanie o odpustení môže byť predĺžené
z dôvodov spravodlivosti, a tvrdí, že žiadne z ustanovení tohto nariadenia ju nezaväzuje informovať žiadateľa o odpustenie
o dotknutých žiadostiach o doplňujúce informácie a o predĺžení lehoty. Článok 907 vykonávacieho nariadenia teda dotknutému
subjektu neposkytuje žiadnu istotu požadovať vydanie rozhodnutia v lehote deviatich mesiacov od prijatia jeho spisu. Žalobkyňa
sa teda nemôže odvolávať na to, že počas deviatich mesiacov nemala dostatok informácií zo strany holandských orgánov alebo
Komisie a domnievať sa, že lehota uplynula, a na základe toho počítať s tým, že podľa článku 909 vykonávacieho nariadenia
jej žiadosť o odpustenie sa schválila.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
53     Podľa ustálenej judikatúry zásada právnej istoty vyžaduje, aby právne predpisy boli jasné a určité a zabezpečuje predvídateľnosť
situácií a právnych vzťahov upravených právom Spoločenstva (rozsudok Duff a i., už citovaný, bod 20, a rozsudok Súdu prvého
stupňa z 21. októbra 1997, Deutsche Bahn/Komisia, T‑229/94, Zb. s. II‑1689, bod 113).
54     Článok 907 druhý odsek vykonávacieho nariadenia stanovuje, že Komisia musí prijať rozhodnutie do deviatich mesiacov od dátumu,
kedy Komisia prijala spis so žiadosťou o odpustenie. Toto ustanovenie však súčasne stanovuje, že ak Komisia považuje za potrebné
požiadať členský štát o doplňujúce informácie na účel prijatia rozhodnutia, lehota deviatich mesiacov môže byť predĺžená o dobu
ekvivalentnú dobe odo dňa, kedy Komisia zašle túto žiadosť, do dňa, kedy prijme odpoveď vnútroštátnych orgánov.
55     Z už citovaného článku 907 jednoznačne vyplýva, že lehota, v rámci ktorej Komisia má prijať rozhodnutie, môže byť predĺžená.
Žalobkyňa teda musí vedieť, že konanie môže byť prerušené. Okrem toho ani colný kódex, ani vykonávacie nariadenie nestanovujú,
že by dotknutý subjekt mal byť bezodkladne informovaný o tom, že Komisia zaslala vnútroštátnym orgánom žiadosti o doplňujúce
informácie. Táto povinnosť nevyplýva najmä z článku 905 ods. 2 a článku 906a vykonávacieho nariadenia (pozri body 61 a 62
nižšie). Z uvedeného vyplýva, že žalobkyňa si nemohla byť istá, že samotným uplynutím lehoty deviatich mesiacov bola žiadosť
o odpustenie schválená, hoci nebola informovaná o predĺžení tejto lehoty. Napokon je potrebné pripomenúť, že Komisia v nadväznosti
na list žalobkyne z 3. apríla 2001 žalobkyňu ihneď 4. apríla 2001 informovala o prerušení lehoty.
56     Tento žalobný dôvod teda musí byť zamietnutý.
2. Čo sa týka žalobného dôvodu o nedoručení žiadostí o doplňujúce informácie v primeranom čase
–       Tvrdenia účastníkov konania
57     Žalobkyňa tvrdí, že Komisia jej neumožnila oboznámiť sa so žiadosťami o doplňujúce informácie, ktoré boli zaslané vnútroštátnym
orgánom, a s odpoveďami na žiadosti. Súčasne bola žalobkyňa informovaná o žiadosti z 27. októbra 2000 až 4. apríla 2001 po
zaslaní listu Komisii 3. apríla 2001. Aj holandské úrady ju informovali až 5. júla 2001, že Komisia žiadala 13. júna 2001
nové informácie. Navyše Komisia jej umožnila nahliadnuť do žiadostí o tieto informácie a do odpovedí holandských orgánov až
11. októbra 2001.
58     Žalobkyňa uvádza, že z článku 905 ods. 2 a článku 906a vykonávacieho nariadenia vyplýva, že hoci princíp kontradiktórnosti
vyžaduje, aby žiadateľ bol vždy informovaný o priebehu konania o odpustenie a mal prístup k písomnostiam, ktoré si navzájom
zasielali Komisia a holandské orgány v čase vyhotovenia žiadostí o informácie alebo doručenia odpovedí.
59     Včasný prístup k listinám v spise teda nemôže byť obmedzený na štádiá prípravy podkladov zo strany vnútroštátnych orgánov
a doručenia stanoviska Komisie o predbežnom zamietnutí odpustenia. Ak by sa totiž žiadateľ vyjadril len k podkladom v spise,
ktoré boli na začiatku zaslané Komisii, jeho práva by boli závislé od úplnosti spisu, ktorý zaslali vnútroštátne orgány, čo
by mohlo viesť k zneužitiu zo strany týchto orgánov, eventuálne so súhlasom Komisie. Žalobkyňa v tejto súvislosti spresňuje,
že podklady zaslané holandskými orgánmi na Komisiu neboli kompletné, pretože Komisia musela dva razy požadovať doplňujúce
informácie. Na druhej strane žalobkyňa zdôrazňuje, že nepostačuje, že sa môže vyjadriť k spisu, ak už Komisia prijala predbežné
rozhodnutie o žiadosti o dopustenie, pretože jej práva by boli dodržané len ak by mohla vyjadriť svoje stanovisko v primeranom
čase.
60     Komisia tvrdí, že síce musí zabezpečiť, aby dotknutý subjekt mohol vykonávať práva na obhajobu ešte pred prijatím rozhodnutia,
ale že nie je vôbec povinná neustále ho informovať o všetkých krokoch, ktoré predchádzali prijatiu jej rozhodnutia. Komisia
uvádza, že ak to žiadateľ, ako vo veci samej, vyžaduje, informuje ho o postupe preskúmania žiadosti podanej v jeho mene.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
61     Článok 905 ods. 2 prvý pododsek vykonávacieho nariadenia stanovuje, že spis predložený Komisii vnútroštátnymi orgánmi musí
obsahovať všetky informácie požadované na úplné posúdenie a musí takisto obsahovať vyhlásenie podpísané žiadateľom o vrátenie
alebo odpustenie, potvrdzujúce skutočnosť, že si daný spis prečítal, a musí byť v ňom uvedené, že buď nemá žiadne pripomienky,
alebo že priložil zoznam všetkých doplňujúcich informácií, ktoré by podľa jeho názoru mali byť zahrnuté. Tento postup umožňuje
podnikateľskému subjektu, ktorý žiada o odpustenie a ktorý sa v potrebnej miere nezúčastňuje na príprave spisu vnútroštátnymi
orgánmi, aby v celom rozsahu uplatnil svoje právo byť vypočutý už v prvej fáze správneho konania, ktorá prebieha na vnútroštátnej
úrovni (rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. januára 2000, Mehibas Dordtselaan/Komisia, T‑290/97, Zb. s. II‑15, bod 44). Uvedené
ustanovenie však neukladá povinnosť informovať dotknutý subjekt a bezodkladne mu doručiť žiadosti o informácie, ktoré Komisia
zaslala vnútroštátnym orgánom v druhej fáze konania prebiehajúcej pred Komisiou. Vzhľadom na to treba pripomenúť, že na rozdiel
od tvrdenia žalobkyne, že skutočnosť, že Komisia považuje za vhodné požiadať o informácie, neznamená, že spis je nekompletný,
ale znamená to, že Komisia jednoducho považuje za vhodné predložiť doplňujúce informácie, aby mohla v zmysle článku 905 ods. 2
tretieho pododseku vykonávacieho nariadenia rozhodnúť o predloženom prípade, poznajúc všetky okolnosti prípadu.
62     Článok 906a vykonávacieho nariadenia stanovuje, že ak chce Komisia kedykoľvek v priebehu konania prijať rozhodnutie v neprospech
žiadateľa o odpustenie cla, musí mu oznámiť svoje námietky písomne spolu so všetkými dokumentmi, na ktorých tieto námietky
zakladá. Ako vyplýva zo znenia tohto ustanovenia, táto povinnosť informovať a zaslať dokumenty vzniká až v okamihu, keď Komisia
po posúdení žiadosti o odpustenie má v úmysle predbežne zamietnuť túto žiadosť. Z uvedeného ustanovenia teda nevyplýva, že
Komisia musí dotknutý subjekt neustále v priebehu konania informovať.
63     Treba konštatovať, že colná právna úprava nestanovuje, že Komisia musí dotknutý subjekt bezodkladne informovať o žiadostiach
o doplňujúce informácie, ktoré zaslala vnútroštátnym orgánom, ani o odpovediach na tieto žiadosti, ani nemusí ihneď oznamovať
obsah týchto listov.
64     Navyše treba pripomenúť, že vo veci samej žalobkyňa mala v priebehu konania dostatok informácií o týchto žiadostiach o doplňujúce
informácie a mala možnosť zaujať vlastné vecne správne stanovisko. Pokiaľ ide o prvú žiadosť o informácie z 27. októbra 2000,
žalobkyňa sa s ňou oboznámila 4. apríla 2001; holandské orgány odpovedali Komisii 23. apríla 2001. O druhej žiadosti z 13. júna
2001 bola žalobkyňa informovaná 5. júla 2001; holandské orgány na ňu odpovedali 23. júla 2001. Žalobkyňa bola s obsahom týchto
žiadostí a s príslušnými odpoveďami oboznámená 11. októbra 2001 a vyjadrila stanovisko k námietkam Komisie 17. októbra 2001,
pred prijatím napadnutého rozhodnutia zo 16. novembra 2001.
65     Tento žalobný dôvod teda musí byť zamietnutý.
3. Čo sa týka žalobného dôvodu o oneskorenom a neúplnom prístupe k spisu
–       Tvrdenia účastníkov konania
66     Žalobkyňa podotýka, že Komisia jej oznámila svoje námietky k odpusteniu listom z 21. septembra 2001, ale fyzicky jej neodovzdala
všetky dokumenty, na ktorých tieto námietky zakladá. Keďže neboli predmetné dokumenty doručené, došlo k porušeniu článku 906a
vykonávacieho nariadenia. Žalobkyňa uvádza, že tým nedošlo k prerušeniu lehoty na prijatie rozhodnutia, pretože nemohla v celom
rozsahu uplatniť princíp kontradiktórnosti konania. Žalobkyňa na záver zdôrazňuje, že skutočnosť, že holandské orgány jej
zaslali 11. októbra 2001 časť ich korešpondencie s Komisiou, nepostačuje na dodržanie princípu kontradiktórnosti vo veci samej.
V tejto súvislosti žalobkyňa spresňuje, že holandské orgány jej nezaslali prvú žiadosť Komisie o doplňujúce informácie z 27. októbra
2000.
67     Subsidiárne žalobkyňa tvrdí, že aj keď Komisia nebola povinná fyzicky jej doručiť dokumenty spisu, mala v každom prípade právo
nahliadnuť do všetkých listín v spise vrátane tých dokumentov, ktoré Komisia považuje za irelevantné. Komisia jej však umožnila
prístup k celému spisu až 12. októbra 2001, k dátumu, kedy sa žalobkyňa mohla oboznámiť so zoznamom všetkých dokumentov, ku
ktorým žiadala prístup.
68     Žalobkyňa súčasne zdôrazňuje, že z listu, ktorý jej zaslali holandské orgány 23. apríla 2001, vyplýva, že Komisia im položila
otázky týkajúce sa predmetnej žiadosti ústne na zasadnutí výboru pre colný kódex 20. septembra 2000. Niektoré z týchto otázok
a odpovede na ne neboli zaznamenané písomne, takže sa žalobkyňa nemohla s nimi oboznámiť, ani k nim zaujať stanovisko. Na
pojednávaní žalobkyňa uviedla, že Komisia porušila aj práva na obhajobu tým, že jej neumožnila predložiť stanovisko na zasadnutí
skupiny odborníkov zloženej zo zástupcov všetkých členských štátov, ktorá zasadla 9. novembra 2001 v rámci výboru pre colný
kódex a rokovala o predmetnej žiadosti o odpustenie, a neinformovala ju o obsahu diskusie a neoznámila jej stanovisko, ktoré
výbor prijal, alebo protokol zo zasadnutia.
69     Nakoniec žalobkyňa namieta, že holandské orgány nemôžu bez jej súhlasu predložiť v rámci trestnoprávneho vyšetrovania zostavené
protokoly, pretože by tým došlo k porušeniu zásady riadneho priebehu konania.
70     Komisia podotýka, že všetky skutočnosti, o ktoré opiera svoje zamietavé rozhodnutie, už boli obsiahnuté v spise, ktorý jej
odovzdala holandská správa 22. mája 2000, ku ktorému žalobkyňa mala prístup. Navyše mala možnosť od 21. septembra 2001 oboznámiť
sa s celým spisom, ale jej advokát túto možnosť nechcel využiť pred odovzdaním úplného zoznamu dokumentov obsiahnutých v spise.
Komisia uvádza, že takáto žiadosť nie je bežná a nemá oporu v žiadnom z ustanovení colnej právnej úpravy Spoločenstva, lebo
článok 906a vykonávacieho nariadenia zaväzuje len k tomu, aby žiadateľ mal prístup k dokumentom, na ktorých sa zakladajú jej
námietky. Zásada ochrany práv na obhajobu totiž vyžaduje, len aby dotknutý subjekt mohol riadne vyjadriť stanovisko k bodom,
o ktoré sa Komisia ťažiskovo opiera v svojom rozhodnutí o odpustení, ale Komisia z vlastnej iniciatívy nemusí zabezpečiť prístup
k dokumentom, ktoré eventuálne súvisia s konkrétnym prípadom. Teda dotknutý subjekt má požiadať o prístup k dokumentom, ktoré
považuje za potrebné, a nie je povinnosťou orgánov spontánne zabezpečiť prístup k všetkým dokumentom, ktoré s vecou súvisia
(rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. júla 2002, Hyper/Komisia, T‑205/99, Zb. s. II‑3141, body 63 a 64).
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
71     Pokiaľ ide o žalobný dôvod žalobkyne týkajúci sa skutočnosti, že Komisia jej zaslala svoje námietky k žiadosti o odpustenie,
ale fyzicky jej nedoručila dokumenty, o ktoré tieto námietky opiera, iba ju informovala o existencii dokumentov, do ktorých
môže nahliadnuť, Súd prvého stupňa zdôrazňuje, že článok 906a vykonávacieho nariadenia stanovuje iba povinnosť Komisie oznámiť
žiadateľovi o odpustenie všetky dokumenty, na ktorých svoje námietky zakladá. Súd prvého stupňa konštatuje, že Komisia si
túto povinnosť splnila, tým že dala žalobkyni k dispozícii dokumenty v spise (pozri analogicky rozsudok Súdu prvého stupňa
z 29. júna 1995, ICI/Komisia, T‑36/91, Zb. s. II‑1847, bod 99).
72     Pokiaľ ide o otázku, ku ktorým dokumentom zo spisu môže mať žiadateľ prístup, Súd prvého stupňa nesúhlasí s názorom Komisie,
že len ona musí z vlastnej iniciatívy oznámiť dokumenty, o ktoré opiera svoje námietky. Je síce pravda, že článok 906a vykonávacieho
nariadenia vyžaduje, že jedine Komisia oznámi dokumenty, o ktoré opiera svoje námietky, ale zásada ochrany práv na obhajobu
rozširuje rozsah povinností Komisie uvedených v tomto ustanovení. Podľa tejto zásady totiž Komisia nesmie rozhodovať sama,
ktoré dokumenty sú potrebné pre dotknutú stranu v konaní o odpustení. Správny spis môže obsahovať dokumenty obsahujúce skutočnosti
v prospech odpustenia, ktoré môžu pomôcť dotknutému subjektu pri odôvodnení jeho žiadosti a ktoré Komisia nepoužila. Žiadateľ
teda musí mať umožnený prístup k všetkým dokumentom v spise, ktoré nemajú dôverný charakter, vrátane tých, o ktoré Komisia
neoprela svoje námietky (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 19. februára 1998, Eyckeler & Malt/Komisia, T‑42/96,
Zb. s. II‑401, bod 81, a zo 17. septembra 1998, Primex Produkte Import-Export a i./Komisia, T‑50/96, Zb. s. II‑3773, bod 64).
73     Súd prvého stupňa pripomína, že v oblasti práva hospodárskej súťaže z ustálenej judikatúry vyplýva, že Komisia musí umožniť
prístup k celému vyšetrovaciemu spisu vrátane priťažujúcich aj poľahčujúcich okolností (rozsudok Súdu prvého stupňa z 19. mája
1999, BASF/Komisia, T‑175/95, Zb. s. II‑1581, bod 45), aj keď o to dotknutý subjekt výslovne nepožiadal (rozsudok Súdu prvého
stupňa z 30. septembra 2003, Atlantic Container Line a i./Komisia, T‑191/98, T‑212/98 až T‑214/98, Zb. s. II‑3275, body 335
až 340). Túto judikatúru možno použiť vo veci samej (rozsudky Eyckeler & Malt/Komisia, už citovaný, bod 80, a Primex Produkte
Import-Export a i./Komisia, už citovaný, bod 63). Táto povinnosť je v súlade s vývojom judikatúry o ustanoveniach o spravodlivom
colnom zaobchádzaní, ktorá má v celom rozsahu zabezpečiť kontradiktórny charakter konania o odpustení alebo vrátení dovozného
alebo vývozného cla, a tým zároveň zabezpečiť dodržiavanie práv na obhajobu. Na záver treba pripomenúť, že podľa článku 906a
vykonávacieho nariadenia žiadateľ písomne vyjadrí svoje stanovisko k námietkam Komisie do jedného mesiaca. Ak by sa od neho
vyžadovala výslovná žiadosť o sprístupnenie dokumentov v spise, hrozilo by, že lehota poskytnutá dotknutému subjektu na prípravu
a vyjadrenie stanoviska bude nevyhnutne podstatne kratšia.
74     Treba konštatovať, že Komisia musí žiadateľovi v okamihu oznámenia svojich námietok umožniť preskúmať všetky dokumenty, ktoré
môžu byť relevantné pre odôvodnenie žiadosti o odpustenie alebo vrátenie, a z tohto dôvodu je Komisia povinná zaslať mu aspoň
úplný zoznam dokumentov v spise, ktoré nemajú dôverný charakter, obsahujúci dostatočne presné informácie, ktoré umožnia žiadateľovi
zistiť, či uvedené dokumenty sú pre neho použiteľné.
75     Pokiaľ ide o žalobný dôvod žalobkyne, ktorý sa týka oneskoreného a neúplného prístupu k spisu, treba konštatovať, že Komisia
listom z 21. septembra 2001 v oznámení svojich námietok žalobkyňu informovala, že môže nahliadnuť do žiadosti o odpustenie
a jej príloh, tak ako boli zaslané holandskými orgánmi, a aj do kópie správy FIOD. Dňa 3. októbra 2001 žalobkyňa požiadala
o nahliadnutie do všetkých listín v spise. Dňa 12. októbra 2001 jej Komisia zaslala kompletný zoznam pripravených dokumentov.
76     Komisia síce nezaslala žalobkyni spolu s oznámením svojich námietok oznámenie všetkých dokumentov v spise, ale z okolností
daného prípadu vyplýva, že týmto opomenutím nedošlo k porušeniu práv na obhajobu. Zo spisu totiž vyplýva a žalobkyňa to na
pojednávaní priznala, že už 21. septembra 2001 vedela o existencii všetkých dokumentov nachádzajúcich sa v správnom spise
Komisie a poznala aj obsah všetkých týchto listín s výnimkou štyroch, a to dvoch žiadostí o informácie, ktoré Komisia zaslala
holandským orgánom, a odpovedí na tieto žiadosti. Žalobkyňa ale mohla po 21. septembri 2001 požiadať o nahliadnutie do uvedených
dokumentov. Navyše holandské orgány listom z 11. októbra 2001 žalobkyni zaslali druhú žiadosť Komisie o informácie z 13. júna
2001, odpoveď holandských orgánov z 23. apríla 2001 na prvú žiadosť o informácie, v ktorej boli otázky Komisie z 27. októbra
2000 opätovne zopakované, a odpoveď týchto orgánov z 23. júla 2001 na druhú žiadosť o informácie spolu so správou FIOD.
77     Na pojednávaní však žalobkyňa uviedla, že nepoznala obsah dvoch dokumentov, ktoré tiež súvisia s týmto konaním: list Komisie
zaslaný holandským orgánom, v ktorom im oznámila, že žiadosť o odpustenie podaná 8. februára 1999 nie je prípustná, a stanovisko
alebo protokol skupiny odborníkov zloženej zo zástupcov všetkých členských štátov a zasadajúcej v rámci výboru pre colný kódex,
ktorú Komisia vypočula 9. novembra 2001 na žiadosť holandských orgánov z 22. mája 2000.
78     Po prvé, pokiaľ ide o list Komisie zaslaný holandským orgánom, treba uviesť, že tento list mal za úlohu informovať holandské
orgány, že žiadosť o odpustenie, ktorú podali 8. februára 1999, je neprípustná, pretože žalobkyňa nemala možnosť vopred nahliadnuť
do celého spisu, ktorý tieto orgány pripravili. Treba uviesť, že 10. mája 1999 samotná Komisia informovala žalobkyňu, že zamýšľa
z tohto dôvodu túto žiadosť o odpustenie vyhlásiť za neprípustnú.
79     Po druhé, pokiaľ ide o prácu skupiny odborníkov zloženej zo zástupcov všetkých členských štátov a zasadajúcej v rámci výboru
pre colný kódex, ktorú Komisia vypočula 9. novembra 2001, treba zamietnuť tvrdenie žalobkyne, že Komisia porušila práva na
obhajobu tým, že jej neumožnila na tomto zasadnutí vyjadriť svoje stanovisko a nebola informovaná o obsahu a výsledku zasadnutia.
Vykonávacie nariadenie totiž nevyžaduje ani účasť žiadateľa o odpustenie na práci výboru pre colný kódex, ani povinnosť informovať
o stanovisku tohto výboru. Okrem toho treba pripomenúť, že konzultácia s touto skupinou je poslednou etapou konania o odpustení
pred prijatím konečného rozhodnutia zo strany Komisie. Táto konzultácia sa musí uskutočniť potom, čo mal žiadateľ o odpustenie
možnosť nahliadnuť do spisu a vyjadriť svoje stanovisko, výbor zaujme svoje stanovisko na základe žalobných dôvodov a listín
zo spisu, s ktorými sa už žiadateľ oboznámil. Teda pokiaľ ide o žalobný dôvod žalobkyne, podľa ktorého nemala možnosť sa oboznámiť
s určitými ústnymi rozhovormi medzi Komisiou a holandskými orgánmi na poslednom zasadnutí výboru pre colný kódex z 20. septembra
2000, môžeme uvedené tvrdenie zamietnuť. Nič v napadnutom rozhodnutí nenasvedčuje tomu, že Komisia založila svoje zamietavé
rozhodnutie na dôvodoch, ktoré neboli uvedené v listinách správneho spisu.
80     Na základe vyššie uvedeného Komisia neporušila právo žalobkyne na prístup k spisu.
81     Napokon čo sa týka žalobného dôvodu doručenia správy FIOD Komisii bez predchádzajúceho súhlasu žalobkyne, postačí konštatovať,
že samotná žalobkyňa sa v rámci preskúmania spisu pripraveného holandskými orgánmi sťažovala v liste z 2. mája 2000 na uvedené
orgány, že v spise je uvedená správa citovaná veľmi selektívne, hoci značná časť predmetnej správy svedčí v jej prospech,
a považovala za nevyhnutné doplniť spis o dokumenty, ktoré sú súčasťou správy FIOD. Okrem toho treba zdôrazniť, že vnútroštátne
orgány musia doručiť Komisii všetky dokumenty, ktoré sú relevantné pre rozhodnutie o žiadosti o odpustenie bez toho, aby boli
povinné vyžiadať si predchádzajúci súhlas dotknutej strany.
82     Tieto žalobné dôvody teda musia byť zamietnuté.
4. Čo sa týka žalobného dôvodu o oneskorenom prevzatí odpovedí holandských orgánov
–       Tvrdenia účastníkov konania
83     Žalobkyňa uvádza, že po napadnutom rozhodnutí boli 23. apríla a 23. júla 2001 odoslané odpovede holandských orgánov na žiadosti
Komisie o informácie, ktoré boli Komisii doručené 4. mája a 2. augusta 2001, teda viac ako jeden a pol týždňa neskôr. Žalobkyňa
považuje túto lehotu za neprimeranú a málo vierohodnú, pretože podľa údajov holandských pôšt trvá doručenie listu do Belgicka
štyri až šesť pracovných dní pri obyčajnom liste a dva až tri dni pri prioritných zásielkach. Navyše dátumom prevzatia je
deň doručenia listu Komisii a nie deň jeho zaregistrovania. Hoci žalobkyňa nemá dôvod preverovať dátum doručenia, je Komisia
povinná ho zistiť. Ak nepredloží daný dôkaz, je potrebné sa držať najdlhšej lehoty, ktorú uviedli holandské pošty, a to šesť
pracovných dní. Napokon nebolo správne, že lehota deviatich mesiacov bola predĺžená do 4. mája a do 2. augusta 2001.
84     Komisia tvrdí, že predĺženie lehoty končí dňom skutočného doručenia informácií a nie predpokladaným dňom, ku ktorému by mala
dostať korešpondenciu.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
85     Článok 907 vykonávacieho nariadenia stanovuje, že ak si Komisia vyžiada doplňujúce informácie od vnútroštátnych orgánov, lehota
na zaujatie stanoviska k žiadosti o odpustenie sa predĺži až do dátumu doručenia týchto informácií. Ako správne uvádza Komisia,
rozhodujúci je deň skutočného doručenia dokumentov. Z posúdenia dvoch predmetných listín teda vyplýva, že boli doručené príslušným
službám Komisie 4. mája a 2. augusta 2001. Na druhej strane dátumy, ktoré uvádza žalobkyňa, počítané z lehôt na doručovanie
listov uvedených holandskými poštami ako čisto informatívne, sú irelevantné.
86     Tento žalobný dôvod teda musí byť zamietnutý.
5. Čo sa týka žalobného dôvodu o oneskorenom doručení správy FIOD holandskými orgánmi
–       Tvrdenia účastníkov konania
87     Žalobkyňa uvádza, že holandské orgány až po piatich týždňoch, teda od 13. júna do 23. júla 2001, zaslali správu FIOD, ktorú
žiadala Komisia. Vybavenie jednoduchej žiadosti o zaslanie presne označenej listiny by však nemalo trvať viac ako dva týždne.
Lehota deviatich mesiacov môže byť predĺžená len vo výnimočných prípadoch, ktoré treba vykladať zužujúco. Obdobie letných
prázdnin nie je dôvodom na ospravedlnenie tohto omeškania. Rovnako pokiaľ ide o skutočnosť, že konanie o odpustení je výlučne
upravené právom Spoločenstva, a vzhľadom na úlohu Komisie v tomto konaní, Komisia nesie plnú zodpovednosť za omeškania vnútroštátnych
orgánov a Súd prvého stupňa je príslušný na rozhodovanie o žalobných dôvodoch, ktoré sa týkajú konania uvedených orgánov.
Lehota deviatich mesiacov teda mohla byť predĺžená len o pätnásť dní.
88     Komisia podotýka, že lehota piatich týždňov bola o niečo dlhšia, ale nebola neprimeraná. Ďalej tvrdí, že vykonávacie nariadenie
neobsahuje žiadne ustanovenie stanovujúce lehotu na vnútroštátne orgány na poskytnutie doplňujúcich informácií Komisii.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
89     Treba zdôrazniť, že články 906a a 907 vykonávacieho nariadenia síce stanovujú lehotu na dotknutý subjekt na vyjadrenie svojho
stanoviska k námietkam Komisie, ale žiadne ustanovenie nestanovuje obdobnú lehotu na vnútroštátne orgány na predloženie Komisiou
požadovaných informácií. Údajné omeškania zapríčinené konaním alebo opomenutím konať zo strany vnútroštátnych orgánov sa nemôžu
vytýkať Komisii, okrem výnimočných prípadov, najmä keď Komisia nekoná s náležitou starostlivosťou pri nečinnosti vnútroštátnych
orgánov počas dlhého obdobia. V každom prípade Súd prvého stupňa tvrdí, že vo veci samej lehota na doručenie v trvaní piatich
týždňov nebola neprimeraná vzhľadom na to, že žiadosť Komisie bola odoslaná počas letných prázdnin.
90     Tento žalobný dôvod teda musí byť zamietnutý.
6. Čo sa týka žalobného dôvodu o neprimeranom omeškaní vo vybavení žiadosti o odpustenie
–       Tvrdenia účastníkov konania
91     Žalobkyňa sa domnieva, že vybavovanie žiadosti o odpustenie trvalo neprimerane dlho, konkrétne takmer štyri roky, a za uvedené
dlhé trvanie sú plne zodpovedné príslušné orgány. Žalobkyňa pripomína, že 15. decembra 1997 predložila holandským orgánom
svoju žiadosť. Dňa 15. mája 1998 ju informovali, že orgány predložili žiadosť Komisii, a požiadali žalobkyňu, aby podpísala
vyhlásenie, že súhlasí. Keďže nepoznala celý obsah spisu, odmietla toto vyhlásenie podpísať. Napriek tomu bola žiadosť 8. februára
1999 doručená Komisii. Listom z 10. mája 1999 jej Komisia oznámila, že sa spisom nebude zaoberať z dôvodu chýbajúceho uvedeného
vyhlásenia. Dňa 24. februára 2000 mala konečne možnosť nahliadnuť do celého spisu holandských orgánov. Dňa 22. mája 2000 bola
žiadosť o odpustenie po druhý raz zaslaná Komisii. Potom trvalo vybavenie tejto žiadosti jeden a pol roka, pretože Komisia
nekonala s náležitou starostlivosťou, najmä pokiaľ ide o omeškania vnútroštátnych orgánov.
92     Komisia zdôrazňuje, že žalobkyňa nemohla vyvodiť žiadnu istotu z lehoty deviatich mesiacov stanovenú v článku 907 vykonávacieho
nariadenia. Súčasne tvrdí, že dĺžka vybavovania spisu holandskými orgánmi sa nemôže v žiadnom prípade vytýkať Komisii.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
93     Najskôr treba zdôrazniť, že lehota, ktorá uplynula medzi doručením žiadosti žalobkyne o odpustenie holandským orgánom 15. decembra
1997 a doručením druhej žiadosti holandských orgánov o odpustenie, ktorá bol podaná na Komisiu v prospech žalobkyne 29. mája
2000, sa nemôže dávať za vinu Komisii. Táto lehota totiž predchádza začatiu správneho konania pred Komisiou. Komisia teda
nenesie zodpovednosť za údajné omeškania vnútroštátnych orgánov pri príprave žiadosti o odpustenie. V tejto súvislosti je
potrebné konštatovať, že žalobkyňa nenapáda rozhodnutie Komisie, ktorým bola žiadosť holandských orgánov predložená 8. februára
1999 vyhlásená za neprípustnú. Toto zamietnutie bolo odôvodnené povinnosťou zabezpečiť žalobkyni právo na prístup k spisu,
ktorý pripravili holandské orgány, ako už samotná žalobkyňa uvádza v replike (pozri bod 29).
94     Pokiaľ ide o lehotu na vybavenie veci zo strany samotnej Komisie, už sa nemožno riadiť tvrdením žalobkyne. Keďže články 907
a 909 vykonávacieho nariadenia stanovujú prekluzívnu lehotu na prijatie rozhodnutia Komisie o žiadosti o odpustenie, Súd prvého
stupňa sa pri posúdení musí obmedziť na preskúmanie skutočnosti, či stanovená lehota bola skutočne riadne dodržaná. Táto otázka
bola predmetom skúmania v rámci predchádzajúceho žalobného dôvodu týkajúceho sa správneho postupu pri postupnom predlžovaní
lehoty a Súd prvého stupňa už v tejto súvislosti vyhlásil správny postup v konaní.
95     Tento žalobný dôvod teda musí byť zamietnutý.
7. Návrh k prvému žalobnému dôvodu
96     Z vyššie uvedeného vyplýva, že prerušenia lehoty uskutočnené Komisiou v konaní o odpustenie dovozného cla boli v súlade s príslušnými
ustanoveniami colnej právnej úpravy. Treba uviesť, že Komisia prijala napadnuté rozhodnutie v stanovenej lehote. Súčasne treba
uviesť, že Komisia postupovala riadnym spôsobom v konaní o odpustenie dovozného cla a neporušila práva na obhajobu.
97     Preto je potrebné tento žalobný dôvod zamietnuť.

O druhom žalobnom dôvode týkajúcom sa nedostatku hrubej nedbanlivosti v zmysle článku 239 colného kódexu a článku 905 vykonávacieho
nariadenia
1. O pojme hrubá nedbanlivosť a rozhodujúcich kritériách na posúdenie jej existencie vo veci samej
–       Tvrdenia účastníkov konania
98     Žalobkyňa zdôrazňuje, že Komisia v napadnutom rozhodnutí uviedla, že vo veci samej ide o osobitnú situáciu, konkrétne o podvod
spáchaný colníkom. Žalobkyňa uvádza, že Komisia zistila, že jej nemožno vytýkať žiadne podvodné konanie. Komisia však dospela
k názoru, že žalobkyňa konala s hrubou nedbanlivosťou, pretože napriek druhu príslušných tovarov riadne a starostlivo nevyplnila
príslušné dokumenty o colnom tranzite a neskontrolovala všetky časti zásielok.
99     Žalobkyňa odmieta tvrdenie Komisie, podľa ktorého pri posúdení existencie alebo neexistencie hrubej nedbanlivosti je rozhodujúci
druh tovarov. Zdôrazňuje, že spravidla so všetkými tovarmi sa musí zaobchádzať s rovnakou starostlivosťou s výnimkou prípadov,
v ktorých zákonodarca vydal na určité tovary osobitné predpisy. Okrem toho uvádza, že pri colných operáciách týkajúcich sa
cigariet nejde o problémy s ukončením, ktoré sa týkajú iných druhov tovarov. Ďalej tvrdí, že jej starostlivosť sa musí posudzovať
v kontexte prevládajúcom v čase predmetných prepráv, teda v dobe, keď pre podnikateľov bolo nepredstaviteľné, že colní úradníci
môžu byť skorumpovaní, a teda podvod s cigaretami bol neznámym fenoménom.
100   Žalobkyňa podotýka, že Súdny dvor pri výklade pojmu hrubá nedbanlivosť v zmysle článku 239 colného kódexu zistil, že ako kritériá
prichádzajú do úvahy komplexnosť právnej úpravy, ktorej nevykonaním vznikol colný dlh, a starostlivosť a profesionálna skúsenosť
podnikateľa (rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 1999, Söhl & Söhlke, C‑48/98, Zb. s. I‑7877, bod 56). Komisia však zohľadnila
ako kritérium iba starostlivosť.
101   Žalobkyňa uvádza, že Komisia svoje posúdenie, že existuje hrubá nedbanlivosť, oprela najmä o nasledujúce štyri skutočnosti:
po prvé vo výtlačkoch č. 5 tranzitných dokumentov chýbali evidenčné údaje; po druhé skutočnosť, že tovary neboli predložené
colnému úradu určenia, ktorý bol uvedený v tranzitnom dokumente; po tretie spôsob doručenia výtlačku č. 5 tranzitného dokumentu
a po štvrté opomenutie uviesť dostatok informácií o osobe, ktorá kupuje tovary. Žalobkyňa tvrdí, že tieto skutočnosti, či
už jednotlivo, alebo ako celok nemôžu odôvodniť existenciu hrubej nedbanlivosti z jej strany. Napokon žalobkyňa uvádza, že
Komisia nepreukázala príčinnú súvislosť medzi touto údajnou nedbanlivosťou a zistenou osobitnou situáciou.
102   Komisia zdôrazňuje, že podvodné konanie nemeckého colníka je síce osobitnou situáciou v zmysle článku 905 vykonávacieho nariadenia,
ale tvrdí, že žalobkyňa vo veci samej preukázala hrubú nedbanlivosť. Tvrdí, že posúdenie existencie tejto nedbanlivosti závisí
od toho, či dotknutý subjekt urobil všetko pre dodržanie všetkých colných predpisov a konal pri tom so starostlivosťou zodpovedajúcou
jeho profesionálnej skúsenosti. Okrem toho tvrdí, že pri posudzovaní starostlivosti, s akou má podnikateľ konať pri tranzite
v rámci Spoločenstva, sa musí zohľadniť aj druh prepravovaných tovarov.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
103   Článok 905 vykonávacieho nariadenia je ustanovením, ktoré právnu úpravu článku 239 colného kódexu spresňuje, podrobnejšie
upravuje a predstavuje všeobecné ustanovenie o spravodlivom zaobchádzaní, ktorá sa vzťahuje predovšetkým na výnimočné prípady,
iné než sú upravené v článkoch 900 až 904 vykonávacieho nariadenia (rozsudok Súdneho dvora z 25. februára 1999, Trans-Ex-Import,
C‑86/97, Zb. s. I‑1041, bod 18). Z uvedeného článku 905 vyplýva, že vrátenie dovozného cla závisí od splnenia dvoch kumulatívnych
podmienok, a to po prvé od existencie osobitnej situácie a po druhé od neexistencie hrubej nedbanlivosti a podvodného úmyslu
dotknutého subjektu (rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. februára 2004, Aslantrans/Komisia, T‑282/01, Zb. s. II‑693, bod 53).
Ak jedna z týchto dvoch podmienok nie je splnená, musí byť vrátenie cla zamietnuté (rozsudky Súdu prvého stupňa z 5. júna
1996, Günzler Aluminium/Komisia, T‑75/95, Zb. s. II‑497, bod 54, a Aslantrans/Komisia, už citovaný, bod 53).
104   Z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že vo veci samej bola splnená podmienka existencie osobitnej situácie, pretože k podvodu
došlo za aktívnej spoluúčasti colného úradníka a tento podvod viedol k vzniku predmetného colného dlhu. Komisia nezistila
existenciu podvodného úmyslu u žalobkyne. Tvrdila však, že žalobkyňa konala s hrubou nedbanlivosťou. Skúmanie Súdu prvého
stupňa sa teda musí obmedziť na otázku, či Komisia posúdila alebo neposúdila chybne údajnú existenciu hrubej nedbanlivosti
u žalobkyne.
105   V tejto súvislosti treba najskôr spresniť, že už citovaný rozsudok Söhl & Söhlke, na ktorý sa odvoláva žalobkyňa neobsahuje
taxatívny zoznam kritérií, ktoré by sa mali vziať do úvahy pri posudzovaní hrubej nedbanlivosti. V bode 56 tohto rozsudku
sa totiž len uvádza, že treba zobrať do úvahy „najmä“, a teda nie výlučne, komplexnosť ustanovení, ktorých nedodržanie vedie
k vzniku colného dlhu, profesionálnu skúsenosť podnikateľa a jeho starostlivosť. Potom teda aj iné kritériá môžu byť rozhodujúce
pri posúdení existencie alebo neexistencie hrubej nedbanlivosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 29. apríla
2004, British American Tobacco, C‑222/01, Zb. s. I‑4683, bod 71). Okrem toho treba zdôrazniť, že na rozdiel od tvrdenia žalobkyne
Komisia sa vo veci samej neobmedzila len na posúdenie starostlivosti žalobkyne, ale v napadnutom rozhodnutí vzala do úvahy
aj jej profesionálnu skúsenosť, ako aj jej znalosť uplatňovanej právnej úpravy.
106   Nemožno súhlasiť s názorom žalobkyne, podľa ktorého druh tovarov, ktoré boli predmetom operácií vo veci samej, nemala Komisia
brať do úvahy. Súdny dvor totiž rozhodol, že v rámci posúdenia existencie hrubej nedbanlivosti treba venovať osobitnú pozornosť
druhu prepravovaných tovarov (rozsudok British American Tobacco, už citovaný, bod 72). Navyše pri colných operáciách s tovarmi
s vyššou sadzbou, ako napríklad s cigaretami, je zvýšené riziko podvodu alebo krádeže, najmä počas ich prepravy.
107   Z tohto hľadiska je dôležité zdôrazniť, že podvod v súvislosti s cigaretami bol v posudzovanom období všeobecne rozšíreným
javom. Trh s cigaretami totiž bol už pred rokom 1994, v čase spáchania skutkov v predmetnej veci, osobitne náchylný na vzrast
ilegálneho obchodu (pozri v tomto zmysel rozsudok British American Tobacco, už citovaný, bod 72). Čo sa týka tvrdenia žalobkyne,
že v danom čase bolo pre podnikateľské subjekty nepredstaviteľné, že by colní úradníci mohli byť zapojení do korupcie, treba
uviesť, že aj keď by sa daná skutočnosť potvrdila, nebolo by to pre prípad relevantné. Komisia totiž vo svojom posúdení, či
ide o existenciu osobitnej situácie, zohľadnila skutočnosť, že podnikatelia môžu veriť tomu, že výkon štátnej správy nebude
chybne realizovaný skorumpovanými colnými úradníkmi.
108   Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné analyzovať okolnosti, o ktoré sa opiera Komisia v napadnutom rozhodnutí pri posúdení
existencie hrubej nedbanlivosti zo strany žalobkyne, ako aj dôvodu, na ktorý sa odvoláva žalobkyňa, že v predmetnom prípade
neexistuje príčinná súvislosť medzi osobitnou situáciou a hrubou nedbanlivosťou, na ktorú sa odvoláva Komisia.
2. Čo sa týka neuvedenia evidenčných údajov na výtlačkoch č. 5 dokumentov T 1
–       Tvrdenia účastníkov konania
109   Žalobkyňa uznáva, že vo výtlačkoch č. 1 a č. 5 uvedených dokumentov T 1 neuviedla totožnosť dopravných prostriedkov, ale uvádza,
že ich evidenčné údaje boli ručne vypísané vo výtlačkoch č. 4. Zdôrazňuje, že identita nákladných vozidiel nebola ešte známa
v okamihu vypísania dokumentov T 1. Spresňuje, že výtlačok č. 1 bol od ostatných oddelený a na zadnej strane každého výtlačku
bol pripevnený nákladný list. Podľa žalobkyne, keď nákladné vozidlo prichádzalo, bol jeho evidenčný údaj zapísaný vo výtlačku
č. 4, ale tento zápis nemohol byť opakovane uvedený na iných výtlačkoch z dôvodu priloženia nákladných listov. Skutočnosť,
že výtlačok č. 1 bol oddelený, ako aj opomenutie uviesť evidenčný údaj na výtlačku č. 5 je bežnou praxou v Holandsku, ktorú
colné orgány bežne akceptujú, ako to vyplýva z písomného vyjadrenia pána FB. zo 6. augusta 2002.
110   Žalobkyňa súčasne podotýka, že väčšina predmetných zásielok nebola kontrolovaná na mieste holandskými orgánmi, ktoré nevzniesli
námietky voči uvedeným dokumentom T 1. Žalobkyňa zdôrazňuje, že od 1. apríla 1994 bol evidenčný údaj uvedený aj v predbežných
oznámeniach, ktoré výstupný úrad zasielal colnému úradu určenia. Identita vozidiel bola teda známa tak výstupnému úradu, ako
aj colnému úradu určenia. Žalobkyňa navyše postupovala s mimoriadnou starostlivosťou, keďže každý náklad zapečatila, hoci
to nebolo povinné. Tieto zapečatenia predstavovali spojenie medzi tranzitným dokumentom a prepravou, pretože schvaľovacie
číslo žalobkyne je uvedené v tranzitnom dokumente, nákladnom liste a na zapečatení.
111   Navyše žalobkyňa uvádza, že uvedenie evidenčných údajov na výtlačkoch č. 5 a č. 7 dokumentov T 1 nemá žiadny dodatočný význam
pre kontrolu, pretože colný úrad určenia kontrolu uskutočňuje na základe výtlačku č. 4. Okrem toho predmetom kontroly nebolo
vozidlo, ale kontajner alebo príves, ktorý bol v danom prípade uzavretý, pričom čísla pečatí boli uvedené vo výtlačkoch č. 4,
č. 5 a č. 7 dokumentov T 1.
112   Komisia namieta, že z článku 341 a z prílohy 37 vykonávacieho nariadenia vyplýva, že existuje právna povinnosť identifikovať
dopravný prostriedok v okamihu odchodu. Žalobkyňa však vedome evidenčný údaj vo výtlačku č. 5 predmetných dokumentov T 1 neuviedla,
čo mimoriadne sťažilo kontrolu riadneho priebehu prepravy tovarov. Uvedenie pečatí obsahujúcich číslo schváleného odosielateľa
žalobkyne nie je na uskutočnenie kontroly postačujúce.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
113   Príloha 37 oddiel II bod A 18 vykonávacieho nariadenia stanovuje, že evidenčný údaj a štát registrácie dopravného prostriedku
musia byť uvedené v kolónke č. 18 dokumentu T 1. Z uvedenej prílohy jednoznačne vyplýva, že colné vyhlásenie musí predovšetkým
obsahovať presný evidenčný údaj vozidla, ako aj evidenčný údaj prívesu v prípade, že sa použije príves s evidenčnými číslami
odlišnými od ťahača. Táto kolónka č. 18 sa povinne vypĺňa pri režime tranzitu Spoločenstva a je zahrnutá aj vo všetkých výtlačkoch
dokumentu T 1. Z uvedeného vyplýva, že evidenčné údaje musia byť uvedené vo všetkých výtlačkoch dokumentu T 1 použitých v rámci
režimu tranzitu Spoločenstva.
114   V predmetnom prípade je očividné, že evidenčné údaje dopravných prostriedkov boli uvedené len vo výtlačkoch č. 4 dokumentov
T 1, ktorý sa zasiela colnému úradu určenia. Neboli teda uvedené ani vo výtlačku č. 1, ktorý si ponecháva výstupný úrad, ani
vo formulári č. 5, ktorý colný úrad určenia zašle výstupnému úradu. Po prvé treba uviesť, že žalobkyňa nedokázala uspokojivým
spôsobom vysvetliť dôvod, pre ktorý evidenčný údaj nebol uvedený vo formulároch č. 1 a č. 5. Aj v prípade, ako zdôrazňuje
žalobkyňa, že by výtlačok č. 1 bol oddelený od ostatných a ak by z dôvodu predloženia nákladných listov údaje uvedené vo formulároch
č. 4 nemohli byť automaticky skopírované do všetkých výtlačkov, nič nebránilo žalobkyni ručne vypísať evidenčný údaj na výtlačky
č. 1 a č. 5, ako to urobila vo výtlačkoch č. 4 (pozri v tomto zmysle prílohu 37 vykonávacieho nariadenia oddiel I bod C druhý
pododsek). Tento zápis sa mal uskutočniť v okamihu, keď bola známa identita dopravného prostriedku, alebo najneskôr v okamihu
odoslania tovaru.
115   Okrem toho zo správy FIOD (bod 9.7, s. 45) vyplýva, že žalobkyňa úmyselne opomenula uviesť evidenčné údaje vozidiel, pretože
v okamihu vyhotovenia colných dokumentov poznala presný evidenčný údaj nákladného vozidla, ktoré malo prepravovať tovary.
Z tejto správy (bod 9.7, s. 46) zároveň vyplýva, že pán FB., ktorý bol u žalobkyne zodpovedný za colné formality, podľa jeho
tvrdení dostal presnú inštrukciu od komisionára pána C. neuvádzať evidenčné údaje v dokumentoch T 1. Vzhľadom na skutočnosť,
že pán FB. bol zamestnancom žalobkyne, bude za jeho konania v predmetnom prípade niesť zodpovednosť žalobkyňa.
116   Žalobkyňa uvádza, že od 1. apríla 1994 bol evidenčný údaj uvedený aj v predbežných oznámeniach, ktoré výstupný úrad zasielal
colnému úradu určenia. Treba však poznamenať, že systém predbežných oznámení sa nepoužíval pri prvých piatich operáciách uskutočnených
v čase od 16. februára do 23. marca 1994, a že nemecké orgány uvedený systém zaviedli až v auguste 1994, t. j. až po ukončení
poslednej menovanej operácie 5. júla 1994.
117   Žalobkyňa súčasne zdôrazňuje, že kontajnery a prívesy boli zapečatené a čísla pečatí boli v tranzitnom dokumente uvedené.
V tejto súvislosti tvrdí, že predmetom kontroly nebolo vozidlo, ale kontajnery alebo príves. Je potrebné vyzdvihnúť, že pripojenie
pečate bolo v predmetnom prípade nepovinné, zatiaľ čo uvedenie evidenčných údajov bolo povinné. Okrem toho čísla pečatí predstavovali
len spojenie medzi tovarmi, ktoré boli uvedené v príslušnom colnom vyhlásení, a kontajnermi alebo prívesom použitými na prepravu
a nie s vozidlom ako takým. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že príloha 37 vykonávacieho nariadenia výslovne stanovuje,
že v colnom vyhlásení treba presne uviesť evidenčný údaj vozidla, ako aj evidenčný údaj prívesu. Treba vyvodiť záver, že v predmetnom
prípade použitie pečate neospravedlňuje neuvedenie evidenčné údajov dopravných prostriedkov.
118   Žalobkyňa súčasne tvrdí, že uvedenie evidenčných údajov na iných výtlačkoch, ako je výtlačok č. 4, nemá žiadny dodatočný význam
pre kontrolu, pretože na colnom úrade určenia sa kontrola uskutočňuje pomocou tohto výtlačku. Ak by však, ako to vyžaduje
colná právna úprava, výstupný úrad poznal evidenčné údaje vozidiel uskutočňujúcich prepravu tovarov podliehajúcich režimu
tranzitu, bol by daný úrad schopný prípadne požiadať iné colné úrady, predovšetkým colný úrad určenia uvedený v dokumentoch
T 1, o prekontrolovanie príslušných vozidiel pri vstupe tovarov alebo požiadať kompetentné orgány o kontrolu prepráv počas
cesty. Pretože však výstupný úrad nemal k dispozícii údaj o vozidlách ani na výtlačku č. 1, ani na výtlačku č. 5, bola možnosť
ďalšej kontroly priebehu týchto operácií veľmi obmedzená.
119   Na záver žalobkyňa podotýka, že opomenutie uviesť evidenčný údaj vo výtlačku č. 5 je bežnou praxou v Holandsku, ktorú colné
orgány akceptujú. Navyše dodáva, že v okamihu odoslania tovarov holandské orgány vo väčšine prípadov skontrolovali dokumenty
T 1 a nevzniesli námietky. Treba uviesť, že aj keby sa uvedené tvrdenia dokázali, nemôže sa žalobkyňa ako veľmi skúsený deklarant
odvolávať ani na existenciu určitej praxe v odvetví, ani na spočiatku chýbajúcu reakciu holandských colných orgánov pri nerešpektovaní
formálnych náležitostí colného režimu, ktoré mala dodržať.
120   Treba konštatovať, že žalobkyňa porušila svoje povinnosti ako deklarant. Porušenie takej formálnej povinnosti v režime tranzitu
Spoločenstva, akou je neuvedenie evidenčných údajov použitých dopravných prostriedkov, môže predstavovať okolnosť, ktorá je
schopná založiť vznik hrubej nedbanlivosti zo strany podnikateľského subjektu (pozri v tomto zmysle rozsudok British American
Tobacco, už citovaný, bod 70). Okrem toho treba dospieť k záveru, že uvedené porušenie mohlo v predmetnom prípade sťažiť kontrolu
colných operácií. V danom prípade bol totiž evidenčný údaj uvedený len vo výtlačku č. 4 dokumentov T 1, t. j. vo výtlačku,
ktorý potvrdil skorumpovaný colník. Orgány výstupného úradu na druhej strane nedisponovali vo výtlačkoch č. 1 a č. 5 týmito
evidenčnými údajmi. Ako bolo už uvedené, táto skutočnosť sťažila možnosť kontroly predmetných operácií orgánmi výstupného
úradu.
121   Treba teda vyvodiť záver, že Komisia nepochybila, keď dospela k záveru, že opomenutie žalobkyne uviesť evidenčné údaje vozidiel
vo výtlačkoch č. 5 dokumentov T 1 je okolnosťou zakladajúcou hrubú nedbanlivosť zo strany žalobkyne.
3. Čo sa týka zmeny colného úradu určenia uvedeného v colných dokumentoch
–       Tvrdenia účastníkov konania
122   Žalobkyňa pripúšťa, že všetky predmetné zásielky boli doručené úradu vo Philippsreute, dokonca aj tie, pri ktorých bol uvedený
v tranzitných dokumentoch Schirnding ako colný úrad určenia. Tvrdí však, že článok 356 ods. 3 vykonávacieho nariadenia výslovne
umožňuje zmenu colného úradu určenia. Spresňuje, že z článkov 204 a 96 ods.1 colného kódexu vyplýva, že deklarant je zodpovedný
za predloženie tovaru colnému úradu, pričom nie je relevantné, ktorému úradu, pretože deklarant nemá prakticky žiaden vplyv
na výber úradu a trasy zo strany prepravcu. Navyše v rámci systému predbežných oznámení je úrad, ktorému je tovar predložený,
povinný oznámiť túto skutočnosť takým spôsobom, aby výstupný úrad a v colnom dokumente uvedený úrad určenia mohli byť informované
o zmene.
123   Žalobkyňa zdôrazňuje, že v každom prípade zapísala colný úrad určenia podľa pokynov pána C. komisionára, pretože neprichádzala
do priameho kontaktu s konečnými kupujúcimi, a zdôrazňuje, že prepravcovia nekonali podľa jej inštrukcií, ale podľa inštrukcií
kupujúcich. Žalobkyňa súčasne uvádza, že pretože dvaja údajní kupujúci mali sídlo na Slovensku, bol výber úradu Schirnding
najlogickejší. Ako však vyplynulo z kontroly organizácie cestných prepravcov v Holandsku za rok 1993, dochádzalo na tomto
colnom úrade k značným omeškaniam, čo podľa žalobkyne vysvetľuje príčinu zmeny trás prepravcami počas cesty.
124   Okrem toho žalobkyňa podotýka, že keď zistila, že všetky dokumenty T 1 týkajúce sa predmetných operácií boli potvrdené úradom
vo Philippsreute, uviedla tento úrad ako colný úrad určenia, tak urobila pri posledných dvoch operáciách. (dokumenty T 1 č. 120936
z 28. júna 1994 a č. 120986 z 5. júla 1994).
125   Komisia spresňuje, že námietka, ktorú adresovala žalobkyni, sa netýka zmeny colného úradu určenia, ale skutočnosti, že minimálne
v deviatich z jedenástich predmetných dokumentov T 1 uviedla jeden colný úrad určenia, hoci vedela alebo mala by vedieť, že
tento údaj bol nesprávny. Až 28. júna 1994, teda po štyroch mesiacoch a deviatich zásielkach, žalobkyňa uviedla colný úrad
vo Philippsreute v dokumentoch T 1. Žalobkyňa teda nekonala s náležitou starostlivosťou, pokiaľ ide o správnosť informácií
uvedených v dokumentoch T 1.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
126   Je potrebné konštatovať, že všetky náklady, ktoré boli predmetom colných operácií, boli predložené colnému úradu vo Philippsreute.
Tento colný úrad je teda pre uvedené operácie uskutočnené v rámci režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva colným úradom určenia.
Je nesporné, že z jedenástich uvedených vyhlásení minimálne prvých deväť však obsahovalo iný colný úrad určenia, a to colný
úrad Schirnding.
127   Žalobkyňa uvádza, že článok 356 ods. 3 vykonávacieho nariadenia umožňuje, aby operácia tranzitu Spoločenstva bola ukončená
na inom úrade, ako je úrad uvedený v danom dokumente T 1. Je potrebné však konštatovať, ako správne uvádza Komisia, že námietka
adresovaná žalobkyni sa netýka zmeny colného úradu určenia v priebehu cesty, ale skutočnosti, že úmyselne alebo z nedbanlivosti
poskytla colným orgánom nesprávne údaje v predložených vyhláseniach.
128   Ako vyplýva z článku 199 vykonávacieho nariadenia a z prílohy 37 tohto nariadenia, predložením vyhlásenia colnému úradu, ktoré
podpíše colný deklarant, vzniká zodpovednosť za správnosť informácií uvedených vo vyhlásení a pravosť priložených dokumentov.
Z uvedeného vyplýva, že úmyselné alebo nedbanlivé poskytnutie nepresných údajov vo vyhlásení je porušením povinností zo strany
deklaranta.
129   Niektoré časti spisu umožňujú domnievať sa, že žalobkyňa v rozpore s tým, čo tvrdí, už v okamihu vyhotovovania colných dokumentov
vedela, že colný úrad určenia, ktorý uviedla, nebol úradom, ktorému boli predložené tovary. V správe FIOD totiž holandské
orgány dospeli k záveru, že žalobkyňa uviedla úmyselne chybný colný úrad určenia. Správa (bod 5.1, s. 24) predovšetkým uvádza,
že „v dokumentoch T 1 (s výnimkou posledných dvoch prepráv), ako aj v informáciách o odoslaní, ktoré boli vyhotovené obvineným
[FB.] uprostred marca 1994 a predložené colnici v Delfzijli, je vždy úmyselne a na príkaz [C., komisionára] uvedený Schirnding
ako colný úrad určenia, hoci v skutočnosti bol colným úradom určenia Philippsreut, čo bolo známe tak obvineným [B.] a [FB.]“.
Správa (bod 5.3.1, s. 25) okrem iného uvádza nasledujúce vyhlásenia pána FB.: „Vedel som, že cigarety sa budú prepravovať
cez Philippsreut. … Musel som vždy na príkaz [C., komisionára] uvádzať Schirnding ako colný úrad určenia“. V tejto súvislosti
treba uviesť, že v rámci predmetnej veci pán FB. svoje predchádzajúce vyjadrenia poprel, pretože vo vyhlásení z 30. septembra
2002 tvrdil, že v okamihu odoslania nákladov nevedel, že budú predložené úradu vo Philippsreute. Súd prvého stupňa sa však
domnieva, že dané vyhlásenie bolo urobené výlučne na účely predmetnej veci a nemôže vyjadrenia pána FB. urobené voči holandským
orgánom zbaviť dôkaznej hodnoty.
130   Na základe toho treba vyvodiť záver, že vo väčšine predmetných operácií žalobkyňa v colných vyhláseniach úmyselne uviedla
nesprávny colný úrad určenia. Takéto konanie je nielen porušením formálnych povinností žalobkyne ako deklaranta a hlavného
zodpovedného pri príslušných operáciách, ale súčasne aj sťažením možnosti kontroly týchto operácií colnými orgánmi. Výstupný
úrad totiž nebol informovaný, že náklady cigariet budú predložené úradu vo Philippsreute, nemohol teda o tejto skutočnosti
informovať orgány tohto úradu. Táto skutočnosť mohla uľahčiť podvodné konania skorumpovaného colníka pána Mauritza, pretože
jeho kolegovia vo Philippsreute neboli informovaní o očakávanom príchode dôležitých zásielok cigariet.
131   Uvedené posúdenie nemôže byť spochybnené tvrdením žalobkyne, podľa ktorého v rámci systému predbežných oznámení je colný úrad,
ktorému je predložený tovar, povinný oznámiť túto skutočnosť výstupnému úradu a colnému úradu určenia uvedenému v colnom dokumente.
Aj keď by sa v danom prípade potvrdilo, že sa tento systém uplatnil, bol by poskytnutím nesprávneho údaja colnému úradu určenia
ohrozený samotný cieľ systému predbežných oznámení spočívajúci v tom, že umožňuje colnému úradu určenia byť včas informovaný,
že rizikový náklad tovaru je na ceste.
132   Treba vyvodiť záver, že Komisia sa nedopustila chyby tým, že sa domnievala, že žalobkyňa úmyselne uviedla colný úrad určenia,
o ktorom od začiatku vedela, že je nesprávny, a tento fakt zobrala do úvahy pri posúdení existencie hrubej nedbanlivosti zo
strany žalobkyne.
4. Čo sa týka spôsobu zaslania výtlačku č. 5 dokumentov T 1
–       Tvrdenia účastníkov konania
133   Žalobkyňa tvrdí, že doručenie colných dokumentov z colného úradu určenia na colný úrad ukončenia režimu úradnou cestou bolo
značne oneskorené a že bola informovaná holandskými orgánmi, že je povolené zaslanie výtlačkov č. 5 dokumentov T 1 priamo
na colný úrad určenia. Tvrdí, že preto odovzdala šoférovi a pánovi C., komisionárovi, ofrankované obálky s adresou colného
úradu v Coevordene, ktoré mali byť odovzdané nemeckým orgánom. Nemecký colník však tieto obálky nepoužil a zveril výtlačky
č. 5 šoférovi alebo pánovi C., komisionárovi, ktorí ich odovzdali žalobkyni, ktorá ich sama odovzdala holandským colným orgánom.
Pritom podľa žalobkyne tento systém zaslania síce bol neobvyklý, ale nebol v rozpore s článkom 356 ods. 2 vykonávacieho nariadenia,
ktorý bližšie neupravuje spôsoby zaslania dokumentu T 1 colným úradom určenia.
134   Okrem toho, keď sa zistilo, že výtlačok č. 5 dokumentu T 1 zo 16. februára 1994 (dokument T 1 č. 120228), ktorý patril k prvej
predmetnej operácii, nebol zaslaný colnému úradu v Coevordene, žalobkyňa kontaktovala jeho oddelenie ukončenia colného režimu
najskôr faxom z 25. februára 1994 a zaslala mu najprv kópiu a potom originál tohto výtlačku. Faxmi z 15. a 28. marca 1994
súčasne zaslala kópie výtlačkov č. 5 týkajúce sa operácií z 25. februára a 23. marca 1994 (dokumenty T 1 č. 120274 a č. 120410).
Žalobkyňa použila uvedený postup aj pri nasledujúcich prepravách. Holandské colné orgány teda boli presne informované o použitom
spôsobe doručovania a výslovne prijali predmetné colné dokumenty.
135   Napokon žalobkyňa pre prípad, že by sa Súd prvého stupňa domnieval, že použitý postup je v rozpore s colnou právnou úpravou,
tvrdí, že v predmetnom prípade sa musí pri posudzovaní pojmu hrubá nedbanlivosť prihliadnuť na komplexnosť tejto právnej úpravy
v súlade s už citovaným rozsudkom Söhl & Söhlke.
136   Komisia tvrdí, že článok 356 ods. 2 vykonávacieho nariadenia nevyvoláva žiadne pochybnosti o postupe zaslania výtlačku č. 5
dokumentu T 1, žiadna časť tohto ustanovenia neumožňuje dospieť k záveru, že je prípustný zásah tretích osôb. Ide totiž o čisto
správne konanie, ktoré colným orgánom umožňuje kontrolovať riadny priebeh tranzitu. Ako skúsený podnikateľ v oblasti prepravy
nemala žalobkyňa nikdy súhlasiť s aktívnou účasťou na zaslaní výtlačku č. 5.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
137   Článok 356 ods. 2 vykonávacieho nariadenia stanovuje, že akonáhle je colnému úradu určenia predložený tovar, zaznamená na
výtlačky dokumentu T 1 údaje o vykonaných kontrolách a bezodkladne zašle výtlačok výstupnému úradu. Článok 358 tohto nariadenia
stanovuje, že členské štáty majú právo určiť jeden alebo viaceré centrálne úrady, ktorým musia príslušné úrady v členskom
štáte určenia vrátiť dokumenty. Z uvedeného vyplýva, že zaslanie výtlačku č. 5 dokumentu T 1 sa musí uskutočniť správnou cestou
priamo z colného úradu určenia na výstupný úrad za prípadnej spoluúčasti centrálnych úradov určených na uvedený účel členskými
štátmi. Ako objasnila Komisia v odpovedi v rámci organizačných procesných opatrení nariadených Súdom prvého stupňa, zaslanie
sa uskutočňuje colnými orgánmi štátu určenia prostredníctvom riadne označených obálok, uvedené označenie spočíva v použití
špeciálnych pečiatok, ofrankovaní pečatidlom alebo špeciálnymi prístrojmi na frankovanie, ktoré sú oznámené Komisii a známe
iným príslušným vnútroštátnym správam.
138   Colná právna úprava teda nedovoľuje, aby colný úrad určenia mohol zveriť tretím osobám, predovšetkým súkromným podnikateľom,
ktorí sú zúčastnení na tranzitnej operácii, úlohu doručiť výtlačok č. 5 dokumentu T 1 výstupnému úradu. Vzhľadom na to, že
tranzitný dokument T 1 nepochybne hrá dôležitú úlohu pri riadnom fungovaní režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva (rozsudok
British American Tobacco, už citovaný, bod 52), ako aj vzhľadom na význam výtlačku č. 5 tranzitného dokumentu vo vzťahu k určeniu
eventuálneho vzniku colného dlhu alebo informovaniu orgánov výstupného úradu o prípadných nezrovnalostiach pri preprave tovarov,
sa musí doručenie tohto výtlačku povinne uskutočňovať medzi colnými orgánmi bez spoluúčasti podnikateľských subjektov. Účasť
týchto subjektov na zaslaní nedovoľuje zabezpečiť autenticitu predmetných dokumentov a informácií, ktoré sú v nich obsiahnuté,
a zvyšuje riziko podvodu.
139   V odpovedi na otázky Súdu prvého stupňa žalobkyňa uznala, že skúmaný postup nezodpovedal jej predchádzajúcej praxi. Tento
spôsob zasielania navyše ani nebol spôsobom, na ktorom sa dohodli žalobkyňa a pán C., komisionár, ktorý spočíval v použití
ofrankovaných obálok s adresou colného úradu ukončenia režimu v Coevordene, ktoré mal šofér nákladného vozidla doručiť colnému
úradu určenia, ktorý ich mali použiť na doručenie výtlačkov č. 5 úradu ukončenia režimu prostredníctvom pošty. V správe FIOD
uvedené nasledujúce vyjadrenia pána FB. (bod 8.3, s. 40 a 41) demonštrujú zvlášť dobre nezvyklosť použitého postupu:
„[Výtlačok č. 5] mi odovzdal [C., komisionár] alebo sprostredkovane [B.] [nadriadený FB.] … Mojou prvou reakciou bol zakaždým
strach… Vyjadril som prekvapenie vnútornou cestou a sťažoval sa [B.]… Čo sa týka neskoršieho opätovného zaslania na úrad ukončenia
režimu, som sa s pánom [B.] nedohodol… Keď [C., komisionár] jedného dňa prišiel s opečiatkovaným [výtlačkom č. 5], cítil som,
ako mi vstávajú vlasy na hlave, prinajmenšom som bol nielen ohromený, ale aj nahnevaný, že nedodržal to, na čom sme sa dohodli.
Oznámil som to [B.] a [C., komisionárovi]…“.
140   Okrem toho je potrebné uviesť, že žalobkyňa poznala použitý spôsob zaslania už pred odoslaním druhej prepravy cigariet, na
ktorú sa vzťahuje operácia z 25. februára 1994. Hoci táto metóda zaslania bola v rozpore nielen s colnou právnou úpravou,
ale aj s tým, ako rozhodol pán C., komisionár, žalobkyňa akceptovala použitie tejto metódy na ďalších desať operácií tým,
že sa na jej uplatňovaní zúčastnila.
141   Žalobkyňa však tvrdí, že uvedený spôsob zaslania bol výslovne akceptovaný holandskými orgánmi. Uvádza najmä, že keď od pána
C., komisionára, dostala výtlačky č. 5, kontaktovala telefonicky colné orgány a dostala ich súhlas. Vysvetľuje aj, že im zaslala
výtlačky č. 5 a oni ich prijali. Hoci skutočne boli určité kontakty medzi žalobkyňou a holandskými orgánmi, zo spisu ale nevyplýva,
že holandské orgány výslovne akceptovali použitú metódu zaslania. Naopak treba konštatovať, že holandské orgány považovali
účasť súkromných podnikateľov na zaslaní za neprípustnú. Rovnako v správe FIOD (bod 3.2.3, s. 18) sú uvedené nasledujúce vyjadrenia
colníka z obvodu Groningue: „Nikdy ma neinformovali o skutočnosti, že piate výtlačky boli zaslané na oddelenie ukončenia režimu
v Coevordene prostredníctvom [žalobkyne]. Nikdy by sme nesúhlasili s takýmto spôsobom ukončenia… Nezakázal som iný spôsob
zaslania piateho výtlačku (priame zaslanie nemeckým colným úradom na oddelenie ukončenia režimu v Coevordene). Naopak, bol
by som zakázal iný spôsob zaslania piateho výtlačku na oddelenie ukončenia režimu na colnicu v Coevordene prostredníctvom
[žalobkyne].“ Je nutné vziať do úvahy, že za okolností v predmetnom prípade sa žalobkyňa jednoducho nemohla spoliehať na to,
že ak holandské orgány počas určitého obdobia nereagujú na spôsob zaslania formuláru č. 5, je to dôvod veriť v zákonnosť tejto
metódy.
142   Napokon podporné tvrdenie žalobkyne týkajúce sa komplexnosti použitej právnej úpravy nemožno prijať. Ako už bolo spomenuté,
z článku 356 vykonávacieho nariadenia jednoznačne vyplýva, že colný úrad určenia musí uskutočniť zaslanie výtlačku č. 5 dokumentu
T 1 výstupnému úradu bez účasti tretích osôb.
143   Na základe už uvedeného treba dospieť k záveru, že žalobkyňa ako skúsený podnikateľ v tranzite Spoločenstva nemala akceptovať
aktívnu spoluúčasť na zaslaní výtlačku č. 5 predmetných dokumentov. Treba súčasne uviesť, že v predmetnom prípade použitý
spôsob zaslania formulára č. 5 je nielen v rozpore s formálnymi predpismi o režime tranzitu Spoločenstva, ale prispieva aj
k uplatňovaniu podvodu. Nepoužitie správnej cesty a predovšetkým absencia doručenia centrálnemu nemeckému orgánu totiž znížila
možnosť nemeckých orgánov kontrolovať registračné čísla pripojené k predmetným dokumentom T 1 skorumpovaným colníkom, ktoré,
ako už sa uviedlo, v skutočnosti zodpovedali číslam použitým na registráciu iných tovarov a iných colných dokumentov. Táto
duplicita mohla pravdepodobne byť odhalená nemeckými orgánmi, ale nemohla byť zistená holandskými orgánmi ukončenia režimu.
144   Treba konštatovať, že Komisia sa nedopustila chyby, keď pri svojom posúdení existencie hrubej nedbanlivosti žalobkyne zohľadnila
účasť žalobkyne na protiprávnom zasielaní výtlačkov č. 5 dokumentov T 1.
5. Čo sa týka nedostatočných údajov o kupujúcich
–       Tvrdenia účastníkov konania
145   Žalobkyňa uvádza, že už osem rokov má dobré obchodné vzťahy s pánom C., komisionárom, a že nemala žiaden dôvod nedôverovať
kupujúcim, na účet ktorých konal. Požiadavka Komisie vyžiadať si od komisionára informácie o kupujúcich ignorovala reality
medzinárodného obchodu, komisionár nemal záujem na tom, aby boli obe zmluvné strany v priamom styku. Takáto kontrola bola
mimochodom v rámci vonkajšieho tranzitu Spoločenstva veľmi ojedinelá, najmä v prípadoch, keď deklarant konal podľa príkazov
príjemcu. Okrem toho nebolo potrebné v predmetnom prípade overovať solventnosť kupujúcich, pretože platba sa uskutočnila v hotovosti.
146   Komisia tvrdí, že žalobkyňa najmä pri duplicitnom postavení ako predávajúci tovarov a deklarant by mala predovšetkým preveriť,
či kupujúci, ktorých identitu pozná, skutočne existujú, a mala by prijať minimálne opatrenia, aby zabránila tomu, že bude
slúžiť na krytie fiktívneho predaja, ktorý bude mať za následok podvod v rámci tranzitu Spoločenstva.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
147   Žalobkyňa sa nepokúsila získať presné informácie o údajných kupujúcich tovarov, ktoré boli predmetom sporných colných operácií.
Vzhľadom na okolnosti prípadu, predovšetkým v danom čase dlhotrvajúci obchodný vzťah medzi žalobkyňou a pánom C., komisionárom,
ktorý potvrdil, že zastupuje týchto kupujúcich, ak aj s ohľadom na osobitosti medzinárodného obchodného styku, je zvlášť ťažké
rýchlo získať podrobné informácie o podnikoch so sídlom v rôznych štátoch, Súd prvého stupňa berie do úvahy, že táto okolnosť
nemôže zakladať sama o sebe posúdenie existencie hrubej nedbanlivosti zo strany žalobkyne.
6. Čo sa týka chýbajúcej príčinnej súvislosti medzi osobitnými okolnosťami a nedbanlivosťou, ktorá sa vytýka žalobkyni
–       Tvrdenia účastníkov konania
148   Žalobkyňa tvrdí, že z článku 239 ods. 1 druhej zarážky colného kódexu vyplýva, že odpustenie cla môže byť zamietnuté, ak dotknutý
osobitný prípad je dôsledkom nedbanlivosti žiadateľa. V danom prípade ale neexistuje žiadna príčinná súvislosť medzi týmto
prípadom, konkrétne podvodom nemeckého colníka a štyrmi okolnosťami, na ktoré sa odvoláva Komisia vo svojom posúdení údajnej
hrubej nedbanlivosti. Tento podvod totiž nebol ani dôsledkom neuvedenia evidenčných údajov, ani opomenutia overiť identitu
kupujúcich. Okrem toho zmena colného úradu určenia a neobvyklý spôsob zaslania výtlačku č. 5 dokumentov T 1 spôsobujú len
nedôveru zo strany colných orgánov a zvyšujú nebezpečenstvo odhalenia podvodu.
149   Komisia uvádza, že žiadosť o odpustenie môže byť zamietnutá, ak žiadateľ je vinný hrubou nedbanlivosťou, bez ohľadu na existenciu
súvislosti medzi osobitnou okolnosťou vyvolanou žiadateľom. Komisia tvrdí, že v každom prípade existuje príčinná súvislosť
medzi osobitnou okolnosťou a hrubou nedbanlivosťou žalobkyne, pretože táto nedbanlivosť prispela k uskutočneniu podvodu a sťažila
jeho odhalenie.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
150   Podľa článku 239 colného kódexu dovozné clo môže byť vrátené alebo odpustené v prípadoch, ktoré vyplývajú z okolností, ak
nejde o podvodné konanie alebo hrubú nedbanlivosť dotknutej osoby. Okrem toho článok 905 vykonávacieho nariadenia stanovuje,
že žiadosť o odpustenie sa musí opierať o dôkazy, ktoré môžu zakladať osobitnú situáciu vyplývajúcu z okolností, ktorým nemožno
pripísať žiadny podvod alebo hrubú nedbanlivosť zo strany príslušnej osoby. Na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, už zo znenia
uvedených predpisov vyplýva, že musí existovať súvislosť medzi nedbanlivosťou vytýkanou podnikateľovi a zistenou osobitnou
situáciou. Ak takýto vzťah chýba, bolo by nespravodlivé zamietnuť žiadosť o vrátenie alebo odpustenie cla. Na rozdiel od tvrdenia
žalobkyne však nie je nutné, aby osobitná situácia bola priamym a bezprostredným dôsledkom nedbanlivosti dotknutej osoby.
V tejto súvislosti postačuje, aby nedbanlivosť prispela alebo uľahčila uskutočnenie tohto podvodu.
151   V predmetnom prípade osobitná situácia vznikla tak, že žalobkyňa bola obeťou podvodu vďaka účasti úradníka vnútroštátnych
colných služieb. Preto je potrebné, aby rôzne druhy konania vytýkané žalobkyni ako hrubá nedbanlivosť prispeli k uskutočneniu
tohto podvodu alebo ho uľahčili.
152   Ako už bolo rozhodnuté (pozri body 118, 120, 130 a 143), tri konania vytýkané žalobkyni ako hrubá nedbanlivosť, konkrétne
opomenutie uviesť evidenčné údaje vo výtlačkoch č. 5 dokumentov T 1, chybné uvedenie Schirnding ako colného úradu určenia
a neobvyklý spôsob zaslania formulárov č. 5 dokumentov T 1, uľahčili uskutočnenie podvodu a tým aj odňatie tovaru spod colného
dohľadu, najmä sťažením kontroly riadneho priebehu predmetnej operácie zo strany vnútroštátnych colných orgánov.
153   Žalobný dôvod týkajúci sa chýbajúcej príčinnej súvislosti je teda nutné zamietnuť.
7. Návrh k druhému žalobnému dôvodu
154   Podľa ustálenej judikatúry má Komisia pri prijímaní rozhodnutí za použitia všeobecného ustanovenia o spravodlivom zaobchádzaní
stanovenom v colnej právnej úprave Spoločenstva širokú mieru voľnej úvahy (rozsudky Súdu prvého stupňa z 9. novembra 1995,
France-aviation/Komisia, T‑346/94, Zb. s. II‑2841, bod 34; Primex Produkte Import-Export a i./Komisia, už citovaný, bod 60;
Mehibas Dordtselaan/Komisia, už citovaný, body 46 a 78, a Aslantrans/Komisia, už citovaný, bod 55). Treba zdôrazniť, že súčasne
vrátenie alebo odpustenie dovozného cla, ktoré môže byť povolené iba za určitých podmienok a v špecifických uvádzaných prípadoch,
predstavuje výnimku z normálneho režimu dovozov a vývozov a ďalej, že ustanovenia stanovujúce takéto vrátenie alebo takéto
odpustenie sú vykladané striktne (rozsudky Söhl & Söhlke, už citovaný, bod 52, a Aslantrans/Komisia, už citovaný, bod 55).
Zvlášť absencia hrubej nedbanlivosti je podmienkou
sine qua non
pre možnosť žiadať vrátenie alebo odpustenie dovozného cla a musí sa tento pojem vykladať takým spôsobom, aby počet prípadov
vrátenia alebo odpustenia zostal limitovaný (rozsudok Söhl & Söhlke, už citovaný, bod 52).
155   V predmetnom prípade žalobkyňa bola hlavným zodpovedným v režime vonkajšieho tranzitu Spoločenstva pre predmetné colné operácie.
V dôsledku toho žalobkyňa ako hlavný zodpovedný bola osobitne zodpovedná za uvedené operácie.
156   Žalobkyňa však úmyselne niekoľkokrát porušila povinnosti, ktoré jej prináležia v režime vonkajšieho tranzitu. Po prvé tým,
že neuviedla evidenčné údaje dopravných prostriedkov, nesplnila povinnosť stanovenú v prílohe 37 vykonávacieho nariadenia.
Po druhé tým, že v colných vyhláseniach uviedla nesprávne údaje týkajúce sa colného úradu určenia, porušila povinnosti, ktoré
jej vyplývajú z článku 199 vykonávacieho nariadenia a prílohy 37 tohto nariadenia. Napokon po tretie svojou účasťou na neobvyklom
spôsobe zaslania výtlačkov č. 5 dokumentov T 1 prispela k nerešpektovaniu ustanovenia obsiahnutého v článku 356 vykonávacieho
nariadenia. Okrem toho porušené ustanovenia neboli zložité a nevyžadovali zložitý výklad. Navyše žalobkyňa bola skúseným podnikateľským
subjektom v tejto oblasti. Tieto porušenia predstavovali nielen porušenie formálnych povinností režimu vonkajšieho tranzitu
Spoločenstva, ale okrem toho prispeli k uskutočneniu podvodu a odňatiu tovaru spod colného dohľadu, najmä tým, že vnútroštátnym
colným orgánom sťažila kontrolu riadneho priebehu operácií. Napokon je potrebné vyzdvihnúť, že pokiaľ ide o colné operácie
s cigaretami, ktoré sú rizikovým tovarom, bola žalobkyňa povinná postupovať s osobitnou starostlivosťou.
157   Z vyššie uvedeného vyplýva, že Komisia sa očividne nedopustila nesprávneho posúdenia, keď sa domnievala, že vzhľadom na všetky
okolnosti prípadu žalobkyňa postupovala s hrubou nedbanlivosťou v zmysle článku 239 colného kódexu a článku 905 vykonávacieho
nariadenia.
158   Tento žalobný dôvod teda musí byť zamietnutý.

O treťom žalobnom dôvode týkajúcom sa porušenia zásady proporcionality
Tvrdenia účastníkov konania
159   Žalobkyňa tvrdí, že článok 239 colného kódexu sa musí vykladať a uplatňovať v súlade so zásadou proporcionality. S ohľadom
na výšku požadovaných ciel a rozsah jej obchodných aktivít by zamietnutie žiadosti o odpustenie viedlo k dosť značnej škode
a vyžadovalo by sa pre neporušenie zásady proporcionality, aby údajná nedbanlivosť zistená Komisiou bola zvlášť závažná. Komisia
v konečnom dôsledku postupovala voči žalobkyni mimoriadne prísne, hoci jej vytýkaná nedbanlivosť hrá „vedľajšiu úlohu“ v porovnaní
s podvodným konaním nemeckého colníka.
160   Komisia podotýka, že zásada proporcionality sa musí v danom prípade použiť na výklad ustanovení o odpustení colného dlhu a nie
na otázku platnosti samotného colného dlhu. Komisia uvádza, že Súdny dvor stanovil, že nie je neprimerané, ak podnikateľ musí
vyhlásiť konkurz, pretože musí zaplatiť colný dlh (rozsudok Súdneho dvora zo 14. mája 1996, Faroe Seafood a i., C‑153/94 a C‑204/94,
Zb. s. I‑2465, bod 116). Napokon Komisia v napadnutom rozhodnutí zohľadnila zásadu proporcionality, ale vážne nedostatky vytýkané
žalobkyni nepovolili žiadne odpustenie.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
161   Je potrebné uviesť, že výška colného dlhu vymeraného žalobkyni súvisí s ekonomickým významom tovarov, ktoré sú predmetom spomínaných
operácií tranzitu Spoločenstva, najmä s výškou ciel a daní, ktoré sa na uvedené tovary, t. j. cigarety, viažu. Skutočnosť,
že vymáhaná výška dovozného cla je vysoká, je rizikom podnikania, ktorému sa podnikateľský subjekt vystavuje (pozri v tomto
zmysle rozsudok Faroe Seafood a i., už citovaný, bod 115). Teda význam dlhu, ktorého odpustenie sa žiada, nie je ako taký
žiadnym kritériom, ktoré môže ovplyvniť posúdenie podmienok na jeho odpustenie. Treba konštatovať, že Komisia neporušila zásadu
proporcionality, ak v predmetnom prípade pri posudzovaní predmetnej žiadosti nezohľadnila význam ekonomickej škody, ktorá
vznikne žalobkyni zamietavým rozhodnutím.
162   Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého hrubá nedbanlivosť, ktorú jej vytýka Komisia, hrá „vedľajšiu úlohu“ v porovnaní
s podvodným konaním nemeckého colníka, postačuje konštatovať, že na tento podvod Komisia prihliadla, lebo táto okolnosť bola
v predmetnom prípade základom posúdenia osobitnej situácie. V rámci posúdenia druhej podmienky na vznik práva na odpustenie,
t. j. absencie hrubej nedbanlivosti Komisia správne zohľadnila konania a opomenutia pričítané žalobkyni, ktoré, ako už bolo
uvedené, prispeli k uskutočneniu podvodu a sťažili jeho odhalenie. Z uvedeného vyplýva, že Komisia pri svojom posúdení konania
žalobkyne neporušila zásadu proporcionality.
163   Tento žalobný dôvod je teda potrebné zamietnuť.

O štvrtom žalobnom dôvode týkajúcom sa neexistencie colného dlhu
Tvrdenia účastníkov konania
164   Na ústnom pojednávaní sa žalobkyňa odvolala na nový žalobný dôvod a uviedla, že nastala nová skutočnosť. Uvádza, že ako vyplýva
aj z už citovaného rozsudku Vrchního soudu z 30. novembra 2004, tovary, ktoré boli predmetom sporných colných operácií, opustili
colné územie Spoločenstva. Uvedené tovary teda neboli odňaté spod colného dohľadu a teda nepodliehajú dovoznému clu. Colný
dlh, ktorý vyrubili holandské orgány a ktorý je predmetom napadnutého rozhodnutia o žiadosti o odpustenie, teda nevznikol.
Táto skutočnosť oprávňuje odpustiť colný dlh. Použitie postupu stanoveného v článku 239 colného kódexu predpokladá existenciu
colného dlhu.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
165   Z ustálenej judikatúry vyplýva, že ustanovenia článku 239 colného kódexu a článku 905 vykonávacieho nariadenia majú jediný
cieľ, a to umožniť, ak sú splnené určité osobitné okolnosti a za absencie hrubej nedbanlivosti alebo podvodného konania, oslobodiť
podnikateľské subjekty od zaplatenia cla, ktoré dlhujú, ale nie umožniť napádať samotnú zásadu vymáhateľnosti colného dlhu
[rozsudky Súdneho dvora z 12. marca 1987, Cerealmangimi a Italgrani/Komisia, 244/85 a 245/85, Zb. s. 1303, bod 11, a zo 6. júla
1993, CT Control (Rotterdam) a JCT Benelux/Komisia, C‑121/91 a C‑122/91, Zb. s. I‑3873, bod 43; rozsudok Hyper/Komisia, už
citovaný, bod 98]. Určenie existencie a presnej sumy dlhu totiž patrí do príslušnosti vnútroštátnych orgánov. Žiadosti adresované
Komisii v zmysle citovaných ustanovení sa teda netýkajú otázky, či ustanovenia hmotného colného práva boli správne aplikované
vnútroštátnymi colnými orgánmi. Súd prvého stupňa pripomína, že rozhodnutia prijaté týmito orgánmi môžu byť napádané pred
vnútroštátnymi súdmi, ktoré sa môžu obrátiť na Súdny dvor v zmysle článku 234 ES (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 16. júla
1998, Kia Motors a Broekman Motorships/Komisia, T‑195/97, Zb. s. II‑2907, bod 36, a Hyper/Komisia, už citovaný, bod 98).
166   Na základe vyššie uvedeného treba konštatovať, že tento žalobný dôvod je neprípustný.
167   Súd prvého stupňa sa domnieva, že vykonané dokazovanie, ako aj dokumenty a odpovede predložené v rámci opatrení na zabezpečenie
priebehu konania sú dostatočne jasné a nie je potrebné požadovať iné organizačné opatrenia predovšetkým vypočutie svedkov,
ktoré navrhuje žalobkyňa.
168   Na základe vyššie uvedeného musí byť žaloba zamietnutá ako celok.

O trovách
169   Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť
trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na
náhradu trov konania v súlade s návrhom Komisie.
Z týchto dôvodov
SÚD PRVÉHO STUPŇA (prvá komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Žalobkyňa je povinná nahradiť vlastné trovy konania a trovy konania Komisie.
Cooke
García-Valdecasas
Trstenjak
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. septembra 2005.
Tajomník

Predseda komory
H. Jung

J. D. Cooke
Obsah
Právny rámec
Právne predpisy o tranzite v rámci Spoločenstva
Predpisy o vrátení alebo odpustení dovozného alebo vývozného cla
Okolnosti predchádzajúce sporu
Predmetné operácie vonkajšieho tranzitu Spoločenstva
Správne konanie
Konanie a návrhy účastníkov konania
Právny stav
O prvom žalobnom dôvode týkajúcom sa porušení konania o odpustení dovozného cla a zásady právnej istoty
1. Čo sa týka žalobného dôvodu o neinformovaní o predĺžení lehoty a porušenia zásady právnej istoty
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Súdom prvého stupňa
2. Čo sa týka žalobného dôvodu o nedoručení žiadostí o doplňujúce informácie v primeranom čase
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Súdom prvého stupňa
3. Čo sa týka žalobného dôvodu o oneskorenom a neúplnom prístupe k spisu
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Súdom prvého stupňa
4. Čo sa týka žalobného dôvodu o oneskorenom prevzatí odpovedí holandských orgánov
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Súdom prvého stupňa
5. Čo sa týka žalobného dôvodu o oneskorenom doručení správy FIOD holandskými orgánmi
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Súdom prvého stupňa
6. Čo sa týka žalobného dôvodu o neprimeranom omeškaní vo vybavení žiadosti o odpustenie
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Súdom prvého stupňa
7. Návrh k prvému žalobnému dôvodu
O druhom žalobnom dôvode týkajúcom sa nedostatku hrubej nedbanlivosti v zmysle článku 239 colného kódexu a článku 905 vykonávacieho
nariadenia
1. O pojme hrubá nedbanlivosť a rozhodujúcich kritériách na posúdenie jej existencie vo veci samej
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Súdom prvého stupňa
2. Čo sa týka neuvedenia evidenčných údajov na výtlačkoch č. 5 dokumentov T 1
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Súdom prvého stupňa
3. Čo sa týka zmeny colného úradu určenia uvedeného v colných dokumentoch
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Súdom prvého stupňa
4. Čo sa týka spôsobu zaslania výtlačku č. 5 dokumentov T 1
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Súdom prvého stupňa
5. Čo sa týka nedostatočných údajov o kupujúcich
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Súdom prvého stupňa
6. Čo sa týka chýbajúcej príčinnej súvislosti medzi osobitnými okolnosťami a nedbanlivosťou, ktorá sa vytýka žalobkyni
– Tvrdenia účastníkov konania
– Posúdenie Súdom prvého stupňa
7. Návrh k druhému žalobnému dôvodu
O treťom žalobnom dôvode týkajúcom sa porušenia zásady proporcionality
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
O štvrtom žalobnom dôvode týkajúcom sa neexistencie colného dlhu
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
O trovách
*
Jazyk konania: holandčina.