CELEX: 62008CJ0271
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Direktiivit 92/50/ETY ja 2004/18/EY
Julkiset palveluhankinnat
Kunnallisten työntekijöiden ammatillinen lisäeläke
Sopimusten tekeminen suoraan työmarkkinaosapuolten välillä tehdyssä työehtosopimuksessa nimettyjen vakuutuslaitosten kanssa järjestämättä unionin tasolla tarjouskilpailua

Euroopan komissio vaatii kanteellaan unionin tuomioistuinta toteamaan, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut 31.1.2006
saakka julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 18.6.1992 annetun neuvoston direktiivin
92/50/ETY (EYVL L 209, s. 1) 8 artiklan ja III–VI osaston sekä 1.2.2006 alkaen julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara-
ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja
neuvoston direktiivin 2004/18/EY (EUVL L 134, s. 114) 20 ja 23–55 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska kunnalliset viranomaiset
ja yritykset, joissa on yli 1 218 työntekijää, ovat tehneet ammatillista lisäeläkejärjestelmää koskevia palvelusopimuksia
siitä, että osa kunnallisten työntekijöiden palkoista muutetaan suoraan eläkemaksuiksi, 18.2.2003 tehdyn työehtosopimuksen
(Tarifvertrag zur Entgeltumwandlung für Arbeitnehmer im Kommunalen öffentlichen Dienst, jäljempänä TV-EUmw/VKA) 6 §:ssä mainittujen
laitosten ja yritysten kanssa järjestämättä Euroopan unionin laajuista tarjouskilpailua.
Komissio täsmensi vastauskirjelmässään uudelleen kanteensa kohdetta ja vaati unionin tuomioistuinta toteamaan, että jäsenyysvelvoitteita
on jätetty noudattamatta väitetyin tavoin, koska kunnalliset viranomaiset ja yritykset, joissa oli vuosina 2004–2005 yli 2
044 työntekijää, vuosina 2006–2007 yli 1 827 työntekijää ja vuodesta 2008 lähtien yli 1 783 työntekijää, ovat tehneet tällaisia
sopimuksia suoraan TV-EUmw/VKA:n 6 §:ssä mainittujen laitosten ja yritysten kanssa järjestämättä unionin tasolla tarjouskilpailua.
Komissio täsmensi istunnossa kanteensa kohdetta ja vaati unionin tuomioistuinta toteamaan, että jäsenyysvelvoitteita on jätetty
noudattamatta väitetyin tavoin sen vuoksi, että kunnalliset viranomaiset ja yritykset, joissa oli vuosina 2004–2005 yli 2
697 työntekijää ja vuosina 2006–2007 yli 2 402 työntekijää, tekivät tällaisia sopimuksia.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Direktiivi 92/50
Direktiivin 92/50 johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan, että ”tämä direktiivi koskee palvelujen suorittamista
vain, jos se perustuu sopimuksiin; direktiivi ei koske palvelujen suorittamista muilla perusteilla, kuten lakien, asetusten
tai työsopimusten perusteella”.
Direktiivin 92/50 1 artiklan a alakohdan viii alakohdassa säädetään, että julkisia palveluhankintoja koskevilla sopimuksilla
tarkoitetaan ”rahallista vastiketta vastaan tehtyjä kirjallisia sopimuksia, jotka on tehty palvelujen suorittajan ja hankintaviranomaisen
kesken”, lukuun ottamatta muun muassa ”työsopimuksia”.
Direktiivin 92/50 1 artiklan b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”’
hankintaviranomaisilla
’ tarkoitetaan valtiota, alueellisia tai paikallisia viranomaisia, julkisoikeudellisia laitoksia, yhden tai useamman edellä
tarkoitetun viranomaisen tai julkisoikeudellisen laitoksen muodostamia yhteenliittymiä.
’
Julkisoikeudellisella laitoksella
’ tarkoitetaan laitosta
–        joka on nimenomaisesti perustettu tyydyttämään yleisen edun mukaisia tarpeita ja joka ei harjoita teollista tai kaupallista
toimintaa,
–        joka on oikeushenkilö ja
–        jonka rahoituksesta suurin osa on peräisin valtiolta, alueellisilta tai paikallisilta viranomaisilta taikka muilta julkisoikeudellisilta
laitoksilta tai jonka johto on näiden laitosten valvonnan alainen taikka jonka hallinto-, johto- tai valvontaelimen jäsenistä
valtio, alueellinen tai paikallinen viranomainen taikka muu julkisoikeudellinen laitos nimittää enemmän kuin puolet.
– –”
Direktiivin 92/50 7 artiklan 1, 4 ja 5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      a) Tätä direktiiviä sovelletaan:
– –
–        julkisia palveluhankintoja koskeviin sopimuksiin, joiden kohteena ovat liitteessä I A esitetyt palvelut – –
– –
ii)      jotka 1 artiklan b alakohdassa tarkoitetut, muut kuin [julkisia tavaranhankintoja koskevien sopimustentekomenettelyjen yhteensovittamisesta
14.6.1993 annetun neuvoston] direktiivin 93/36/ETY [(EYVL L 199, s. 1)] liitteessä I mainitut hankintaviranomaiset ovat tehneet
ja joiden ennakoitu arvo ilman arvonlisäveroa on vähintään 200 000 erityistä nosto-oikeutta vastaava määrä ecuina.
– –
4.      Seuraavia palveluja koskevien sopimusten ennakoitua arvoa laskettaessa on tarvittaessa otettava huomioon:
–        vakuutuspalveluista maksettavat vakuutusmaksut
– –
5.      Jos sopimuksesta ei käy ilmi kokonaishintaa, sopimuksen ennakoidun arvon määritysperusteena on käytettävä:
–        määräaikaisten, enintään 48 kuukautta voimassa olevien sopimusten voimassaolon aikaista kokonaisarvoa,
–        määräämättömäksi ajaksi tehtyjen tai yli 48 kuukautta voimassa olevien sopimusten kuukausiarvoa kerrottuna 48:lla.”
Saksan kunnallisia viranomaisia ja yrityksiä ei mainita direktiivin 93/36 liitteessä I.
Direktiivin 92/50 8 artiklassa säädetään, että ”liitteessä I A lueteltuja palveluja koskevat sopimukset on tehtävä III–VI
osaston säännösten mukaisesti”.
Direktiivin 92/50 8 artiklassa tarkoitetut osastot koskevat sopimusten tekomenettelyjen valintaa ja suunnittelukilpailujen
sääntöjä (III osasto), tekniikan alan yhteisiä sääntöjä (IV osasto), julkistamista koskevia yhteisiä sääntöjä (V osasto) ja
vastaavasti osallistumista koskevia yhteisiä sääntöjä, laadullisia valintaperusteita ja sopimusten tekemisen perusteita (VI
osasto).
Direktiivin liitteessä I A lueteltujen ”palvelujen, joita tarkoitetaan 8 artiklassa”, joukkoon kuuluvat pääluokassa 6 rahoituspalvelut,
jotka käsittävät a kohdassa vakuutuspalvelut ja b kohdassa pankki- ja sijoituspalvelut.
Direktiivi 2004/18
Direktiivin 2004/18 johdanto-osan 28 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Työpaikkojen luominen ja työllistäminen ovat keskeisiä tekijöitä, joilla voidaan taata yhdenvertaiset mahdollisuudet kaikille
ja edistää yhteiskuntaan sopeuttamista. Suojatyöpaikoilla ja suojatyöohjelmilla edistetään tältä osin tehokkaasti vammaisten
henkilöiden yhteiskuntaan sopeuttamista tai uudelleen sopeuttamista. Tällaiset työpaikat eivät kuitenkaan tavanomaisissa kilpailuolosuhteissa
voi saada hankintoja suoritettavikseen. Tämän vuoksi on aiheellista säätää, että jäsenvaltiot voivat varata tällaisille työpaikoille
oikeuden osallistua julkisten hankintojen myöntämismenettelyihin tai rajata hankintojen suorittamisen suojatyöpaikkaohjelmien
puitteissa tapahtuvaksi.”
Direktiivin 2004/18 1 artiklan 2 kohdan a ja d alakohdan mukaan ”julkisia hankintoja koskevilla sopimuksilla” tarkoitetaan
”rahallista vastiketta vastaan tehtyjä kirjallisia sopimuksia, jotka on tehty yhden tai useamman taloudellisen toimijan ja
yhden tai useamman hankintaviranomaisen välillä ja joiden tarkoituksena on tässä direktiivissä tarkoitettu rakennusurakan
toteuttaminen, tavaran hankinta tai palvelun suorittaminen”, ja ”julkisia palveluhankintoja koskevilla sopimuksilla” tarkoitetaan
”muita kuin julkisia rakennusurakoita ja julkisia tavarahankintoja koskevia julkisia hankintasopimuksia, joiden kohteena on
liitteessä II tarkoitettujen palvelujen suorittaminen”.
Direktiivin 2004/18 1 artiklan 5 kohdan mukaan ”puitejärjestelyllä” tarkoitetaan ”yhden tai useamman hankintaviranomaisen
ja yhden tai useamman taloudellisen toimijan välistä sopimusta, jonka tarkoituksena on vahvistaa tietyn ajan kuluessa tehtäviä
hankintasopimuksia koskevat ehdot erityisesti hintojen ja tarvittaessa ennakoitujen määrien osalta”.
Direktiivin 2004/18 1 artiklan 9 kohtaan sisältyy hyvin samankaltainen hankintaviranomaisten määritelmä kuin direktiivin 92/50
1 artiklan b alakohtaan.
Direktiivin 2004/18 7 artiklan b alakohdan mukaan tätä direktiiviä sovelletaan julkisia hankintoja koskeviin sopimuksiin,
joiden ennakoitu arvo ilman arvonlisäveroa on vähintään 249 000 euroa. Tämä summa muutettiin myöhemmin 236 000 euroksi Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivien 2004/17/EY ja 2004/18/EY muuttamisesta hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyihin
sovellettavien kynnysarvojen osalta 28.10.2004 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1874/2004 (EUVL L 326, s. 17), sitten
211 000 euroksi Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 2004/17/EY ja 2004/18/EY muuttamisesta hankintoja koskevien
sopimusten tekomenettelyihin sovellettavien kynnysarvojen osalta 19.12.2005 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2083/2005
(EUVL L 333, s. 28).
Direktiivin 2004/18 9 artiklan 1, 8 ja 9 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Julkista hankintaa koskevan sopimuksen ennakoidun arvon laskentaperusteena käytetään hankintaviranomaisen arvioimaa maksettavaa
kokonaismäärää ilman arvonlisäveroa. Tässä laskelmassa otetaan huomioon arvioitu kokonaismäärä, mukaan lukien mahdolliset
eri vaihtoehdot ja sopimuksen uusimiset.
– –
8.      Julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten ennakoidun arvon laskentaperusteena on tapauksen mukaan käytettävä:
a)      seuraavissa palvelutyypeissä:
i)       vakuutuspalvelut: suoritettavat vakuutusmaksut ja muunlaiset korvaukset;
– –
b)      niissä palveluhankintoja koskevissa sopimuksissa, joissa ei ilmoiteta kokonaishintaa:
i)      määräaikaiset, enintään 48 kuukautta voimassa olevat hankintasopimukset: voimassaolon aikainen ennakoitu kokonaisarvo;
ii)       määräämättömäksi ajaksi tehdyt tai yli 48 kuukautta voimassa olevat hankintasopimukset: kuukausiarvo kerrottuna luvulla 48.
9.      Puitejärjestelyjen – – osalta huomioon otettava arvo on kaikkien puitejärjestelyn – – koko keston ajalle suunniteltujen hankintasopimusten
ennakoitu enimmäisarvo ilman arvonlisäveroa.”
Direktiivin 2004/18 16 artiklan e alakohdan mukaan direktiiviä ei sovelleta ”julkisia palveluhankintoja koskeviin sopimuksiin,
jotka koskevat – – työsopimuksia”.
Direktiivin 2004/18 20 artiklassa säädetään, että ”liitteessä II A lueteltuja palveluja koskevat sopimukset tehdään 23–55
artiklan mukaisesti”.
Direktiivin 2004/18 23–55 artiklassa ilmaistaan peräkkäin tarjouspyyntöasiakirjoja ja hankintasopimusasiakirjoja koskevat
erityissäännöt (23–27 artikla), menettelyjä koskevat säännöt (28–34 artikla), julkisuutta ja avoimuutta koskevat säännöt (35–43
artikla) ja menettelyn kulkua koskevat säännöt (44–55 artikla).
Direktiivin 2004/18 II A liitteessä lueteltujen palvelujen joukkoon kuuluvat 6 ryhmässä rahoituspalvelut, jotka käsittävät
a alakohdassa vakuutuspalvelut ja b alakohdassa pankki- ja sijoituspalvelut.
Direktiivin 2004/18 liitteessä III olevassa luettelossa 1 artiklan 9 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetuista julkisoikeudellisista
laitoksista ja niiden ryhmistä mainitaan Saksan liittotasavaltaa koskevan III otsakkeen alla ”valtion, osavaltioiden (Länder)
tai paikallisten viranomaisten perustamat julkisoikeudelliset yhteisöt, laitokset ja säätiöt”.

Kansallinen lainsäädäntö
Ammatillisten lisäeläkkeiden parantamisesta 19.12.1974 annetun lain (Gesetz zur Verbesserung der betrieblichen Altersversorgung;
BGBl. I, s. 3610), sellaisena kuin se on muutettuna 21.12.2008 annetun lain (BGBl. I, s. 2940; jäljempänä BetrAVG) 5:llä,
1 §:ssä, jonka otsikko on ”Ammatillista lisäeläkettä koskeva työnantajan sitoumus”, säädetään seuraavaa:
”(1) Jos työnantaja sitoutuu maksamaan työntekijälle tämän työsuhteen perusteella vanhuus-, työkyvyttömyys- tai perhe-eläke-etuuksia
(ammatillinen lisäeläke), sovelletaan tämän lain säännöksiä. Ammatillista lisäeläkejärjestelmää voi hallinnoida suoraan työnantaja
tai 1 b §:n 2–4 momentissa mainittu eläkelaitos. Työnantaja on vastuussa etuuksien, joista se on antanut sitoumuksen, maksamisesta
myös siinä tapauksessa, ettei se hallinnoi järjestelmää suoraan.
(2)       Ammatillinen lisäeläkejärjestelmä on kyseessä myös silloin, kun
– –
3.      tulevia palkkoja muutetaan samanarvoisiksi oikeuksiksi saada eläkettä (ns. palkkojen muuttaminen eläkemaksuiksi, Entgeltumwandlung)
tai
4.      työntekijä suorittaa palkastaan ammatillista lisäeläkettä koskevia suorituksia varten veloitettavat maksut eläkerahastoon,
eläkekassaan tai ensivakuutukseen, ja työnantajan sitoumus kattaa myös näihin maksuihin perustuvat suoritukset; palkkojen
eläkemaksuiksi muuttamista koskevia säännöksiä sovelletaan tältä osin vastaavasti, jos näihin maksuihin perustuvat sitoumuksen
piiriin kuuluvat suoritukset rahoitetaan rahastointiperiaatteella.”
BetrAVG:n 1 a §:n 1 momentissa, jonka otsikko on ”Oikeus saada ammatillista lisäeläkettä muuttamalla palkkoja eläkemaksuiksi”,
säädetään seuraavaa:
”Työntekijä voi vaatia työnantajalta, että hänen tulevista palkoistaan muutetaan enintään 4 prosenttia kulloinkin voimassa
olevasta yleisen eläkevakuutusjärjestelmän mukaisesta vakuutusmaksujen laskennan enimmäisrajasta ammatillisen lisäeläkejärjestelmän
eläkemaksuiksi (Entgeltumwandlung). Työntekijän oikeuden toteuttamista säännellään sopimuksella. Jos työnantaja on valmis
käyttämään tähän tarkoitukseen eläkerahastoa tai eläkekassaa (1 b §:n 3 kohta), ammatillista lisäeläkejärjestelmää on hallinnoitava
sen kautta; muussa tapauksessa työntekijä voi vaatia, että työnantaja ottaa häntä varten ensivakuutuksen (1 b §:n 2 kohta).
Siltä osin kuin oikeuteen vedotaan, työntekijän on suoritettava vuosittain vähintään yksi sadaskuudeskymmenesosa sosiaaliturvalain
IV pääosaston 18 §:n 1 momentissa tarkoitetun palkan suuruudesta ammatillista lisäeläkettään varten. Jos työntekijä käyttää
osan säännöllisestä palkastaan ammatillista lisäeläkettä varten, työnantaja voi edellyttää, että kalenterivuoden aikana kuukausittain
suoritettavat maksut ovat samansuuruiset.”
BetrAVG:n 17 §:n, jonka otsikko on ”Henkilöllinen soveltamisala ja työehtosopimuksia koskeva poikkeuslauseke”, 3 ja 5 momentissa
säädetään seuraavaa:
”(3) Tämän lain 1 a §:n – – sääntelystä voidaan poiketa työehtosopimuksissa. Poikkeavat määräykset sitovat työnantajia ja
työntekijöitä, jotka eivät ole työehtosopimuksen osapuolia, jos niiden välillä on sovittu työehtosopimuksen asianomaisten
määräysten soveltamisesta. Muilta osin tämän lain säännöksistä ei voida poiketa työntekijän vahingoksi.
– –
(5) Mikäli palkat perustuvat työehtosopimukseen, ne voidaan muuttaa eläkemaksuiksi vain, jos siitä määrätään tai se sallitaan
työehtosopimuksessa.”
Vereinigung der kommunalen Arbeitgeberverbände (kunta-alan työnantajajärjestöjen yhdistys, jäljempänä VKA) ja ver.di – Vereinte
Dienstleistungsgewerkschaft e.V. (palvelualan ammattiliitto) tekivät 18.2.2003 TV-EUmw/VKA:n. VKA on tehnyt samansisältöisen
työehtosopimuksen erään toisen ammattiliiton, dbb Tarifunionin, kanssa.
TV-EUmw/VKA:n 2 ja 3 §:ssä vahvistetaan työntekijöille, jotka kuuluvat johonkin sen 1 §:ssä mainituista työehtosopimuksista,
oikeus vaatia työnantajaansa muuttamaan tulevat palkkaoikeutensa osittain eläkemaksuiksi BetrAVG:ssa asetetuissa rajoissa.
TV-EUmw/VKA:n 5 §:n mukaan tämä vaatimus on esitettävä työnantajalle kirjallisesti. Saman pykälän mukaan tulevien palkkojen
eläkemaksuiksi osittain muuttamisesta työnantajan kanssa tehty sopimus sitoo työntekijää vähintään yhden vuoden ajan.
TV-EUmw/VKA:n 6 §:ssä, jonka otsikko on ”Eläkemaksuiksi muuttamisen suorittamistavat”, todetaan seuraavaa:
”Jollei toisessa ja kolmannessa virkkeessä toisin määrätä, eläkemaksuiksi muuttaminen on tehtävä julkisissa lisäeläkelaitoksissa
ammatillisten lisäeläkkeiden parantamisesta annetussa laissa säädettyjen suorittamistapojen puitteissa.
Työnantaja voi ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetussa ammatillisessa lisäeläkejärjestelmässä päättää myös rahoituskonserni
Sparkassen tai kunnallisten vakuutuslaitosten ehdottamista muuttamisen suorittamistavoista. Osavaltiokohtaiseen työehtosopimukseen
voidaan tarvittaessa sisällyttää ensimmäisestä ja toisesta virkkeestä poikkeavia määräyksiä.”
TV-EUmw/VKA:n 7 §:n 1 momentissa vahvistetaan sopimuksen voimaantuloajankohdaksi 1.1.2003. TV-EUmw/VKA:n 7 §:n 2 momentissa
todetaan, että sopimuksen irtisanomisaika on kolme kuukautta ja että se voidaan irtisanoa kalenterivuoden lopussa, aikaisintaan
31.12.2008.

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Vastaanotettuaan kantelun komissio ilmoitti Saksan liittotasavallalle 18.10.2005 päivätyllä virallisella huomautuksella, että
tämä on saattanut rikkoa direktiivin 92/50 8 artiklaa ja III–VI osastoa sekä joka tapauksessa loukata sijoittautumisvapauden
ja palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteita, koska eräät kunnalliset viranomaiset ja yritykset ovat tehneet ammatillista
lisäeläkejärjestelmää koskevia palvelusopimuksia suoraan TV-EUmw/VKA:n 6 §:ssä mainittujen laitosten ja yritysten kanssa järjestämättä
unionin tasolla tarjouskilpailua.
Saksan liittotasavalta katsoi 29.3.2006 päivätyssä kirjeessään, etteivät kunnalliset viranomaiset tai yritykset toimi direktiivissä
92/50 tarkoitettuina hankintaviranomaisina, kun ne hoitavat tehtäväänsä työnantajana ammatillisten lisäeläkkeiden alalla.
Tämä jäsenvaltio totesi myös, että kysymyksessä olevat vakuutussopimukset kuuluvat työsuhteen piiriin, eivätkä ne tämän vuoksi
ole julkisia sopimuksia, koska kunnallisten työnantajien tehtävänä on silloin, kun työntekijä on valinnut palkkansa osittaisen
muuttamisen eläkemaksuiksi, toimia vain maksuelimenä vaihdettaessa suorituksia näiden työntekijöiden ja vakuutuslaitosten
välillä. Se katsoi myös, että julkisia hankintoja koskevan lainsäädännön soveltaminen riidanalaisten sopimusten tekemiseen
on vastoin Saksan perustuslain (Grundgesetz) 9 §:n 3 momentissa vahvistettua työmarkkinaosapuolten autonomiaa.
Koska tämä vastaus ei tyydyttänyt komissiota, se osoitti Saksan liittotasavallalle 4.7.2006 perustellun lausunnon, jossa se
täsmensi, että sen väitteiden tuli katsoa koskevan myös sitä, että 1.2.2006 lukien on rikottu direktiivin 2004/18 20 ja 23–55
artiklaa, joissa pääasiallisesti toistetaan ne direktiivin 92/50 säännökset, joihin komissio vetosi virallisessa huomautuksessaan.
Saksan liittotasavalta pitäytyi perusteltuun lausuntoon 15.11.2006 antamassaan vastauksessa kannassaan ja liitti vastaukseensa
asiantuntijalausunnon, jolla pyrittiin osoittamaan, että kysymyksessä oleva palkkojen eläkemaksuiksi muuttamista koskeva toimenpide
kuuluu palkan käsitteen alaan. Se totesi myös, että kynnysarvot unionin julkisia hankintoja koskevan lainsäädännön soveltamiseksi
eivät täyty käsiteltävänä olevassa asiassa, kun otetaan huomioon, että kutakin yksittäistä sopimusta on tarkasteltava erillisenä.
Se korosti lopuksi, että se ei missään tapauksessa voisi korjata mahdollista unionin oikeuden rikkomista, koska sillä ei ole
toimivaltaa antaa ohjeita työmarkkinaosapuolille.
Komissio osoitti Saksan liittotasavallalle 30.1.2007 tietopyynnön erityisesti sen arvioimiseksi, voivatko sosiaalipolitiikkaan
liittyvät syyt olla tässä tapauksessa perusteena julkisia hankintoja koskevasta unionin oikeudesta tehtävälle poikkeukselle.
Koska komissio katsoi, että Saksan liittotasavalta ei tähän pyyntöön 1.3.2007 antamassaan vastauksessa esittänyt mitään asianmukaisia
perusteita, se nosti nyt käsiteltävän kanteen.

Kanne

Direktiivien 92/50 ja 2004/18 soveltaminen TV-EUmw/VKA:n 6 §:ssä tarkoitettujen laitosten ja elinten tekemiin sopimuksiin
Aivan aluksi on tutkittava, jääkö TV-EUmw/VKA:n 6 §:ssä tarkoitettujen laitosten ja elinten toimesta tapahtuva sopimusten
tekeminen (jäljempänä riidanalainen sopimusten tekeminen) sopimusten luonteen ja tarkoituksen vuoksi direktiivien 92/50 ja
2004/18 soveltamisalan ulkopuolelle, kuten Saksan liittotasavalta ja Tanskan kuningaskunta ja Ruotsin kuningaskunta väittävät.
Nämä jäsenvaltiot katsovat, että tähän kontekstiin tulisi soveltaa yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-67/96, Albany, 21.9.1999
antamassa tuomiossa (Kok., s. I-5751) ja asiassa C-222/98, van der Woude, 21.9.2000 antamassa tuomiossa (Kok., s. I-7111)
esittämää päättelyä, ja perustavat argumentaationsa siihen, että kyseisillä sopimuksilla on pantu täytäntöön työmarkkinaosapuolten
välillä neuvoteltu työehtosopimus, tarkemmin sanottuna TV-EUmw/VKA:n 6 §.
Tästä on yhtäältä muistettava, että kollektiivinen neuvotteluoikeus, jota käsiteltävänä olevassa tapauksessa ovat käyttäneet
TV-EUmw/VKA:n sopimuspuolet, tunnustetaan sekä useiden sellaisten kansainvälisten asiakirjojen määräyksissä, joiden osalta
jäsenvaltiot ovat tehneet yhteistyötä tai joihin ne ovat liittyneet, kuten Torinossa 18.10.1961 allekirjoitetun ja Strasbourgissa
3.5.1996 uudistetun Euroopan sosiaalisen peruskirjan 6 artiklassa, että sellaisissa asiakirjoissa, jotka kyseiset jäsenvaltiot
ovat laatineet yhteisön tasolla tai unionin puitteissa, kuten Strasbourgissa 9.12.1989 pidetyssä Eurooppa-neuvoston kokouksessa
hyväksytyn työntekijöiden sosiaalisia perusoikeuksia koskevan peruskirjan 12 kohdassa ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan
(jäljempänä perusoikeuskirja), jolle EUT-sopimuksen 6 artiklassa tunnustetaan sama oikeudellinen arvo kuin perussopimuksille,
28 artiklassa.
Perusoikeuskirjan 28 artiklasta, kun se luetaan yhdessä perusoikeuskirjan 52 artiklan 6 kohdan kanssa, ilmenee, että neuvotteluoikeutta
koskevaa perusoikeutta suojattaessa kansalliset lainsäädännöt ja käytännöt on otettava täysin huomioon.
Lisäksi SEUT 152 artiklan mukaisesti unioni tunnustaa Euroopan tason työmarkkinaosapuolten aseman ja edistää sitä ottaen huomioon
kansallisten järjestelmien monimuotoisuuden.
Toisaalta on huomattava se myös asianosaisten välillä riidaton seikka, että TV-EUmw/VKA vastaa yleisesti sosiaaliseen tavoitteeseen.
Sillä näet pyritään kohentamaan asianomaisten työntekijöiden eläkkeiden tasoa edistämällä BetrAVG:n mukaisesti eläketurvan
kehittämistä siten, että asianomaisten työntekijöiden palkasta osa muutetaan eläkemaksuiksi.
Kollektiivisen neuvotteluoikeuden perustavanlaatuinen luonne ja TV-EUmw/VKA:n sosiaalinen tavoite kokonaisuutena tarkasteltuina
eivät kuitenkaan sellaisinaan voi merkitä sitä, että kunnalliset työnantajat voisivat automaattisesti olla noudattamatta vaatimuksia,
jotka perustuvat direktiiveihin 92/50 ja 2004/18, joissa sovelletaan sijoittautumisvapautta ja palvelujen tarjoamisen vapautta
julkisten hankintojen alalla.
Yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut, että työehtosopimusten määräykset kuuluvat henkilöiden vapaata liikkuvuutta koskevien
perustamissopimuksen määräysten soveltamisalaan (ks. asia C-438/05, International Transport Workers’ Federation ja Suomen
Merimies-Unioni, tuomio 11.12.2007, Kok., s. I-10779, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; ns. Viking Line -tapaus).
Lisäksi kollektiivisen neuvotteluoikeuden kaltaisen perusoikeuden käyttämiselle voidaan kuitenkin asettaa rajoituksia (ks.
vastaavasti em. asia Viking Line, tuomion 44 kohta ja asia C-341/05, Laval un Partneri, tuomio 18.12.2007, Kok., s. I-11767,
91 kohta). Erityisesti on todettava, että vaikka kollektiivinen neuvotteluoikeus nauttii Saksassa perustuslain suojaa, joka
Saksan perustuslain 9 §:n 3 momentissa on yleisesti vahvistettu oikeudelle perustaa järjestöjä työolojen ja taloudellisten
olojen turvaamiseksi ja parantamiseksi, on kuitenkin niin, että perusoikeuskirjan 28 artiklan mukaan tätä oikeutta on käytettävä
unionin oikeuden mukaisesti.
Kollektiivista neuvotteluoikeutta koskevan perusoikeuden käyttäminen on siis sovitettava yhteen EUT-sopimuksessa suojattuja
vapauksia, joita tässä tapauksessa direktiiveillä 92/50 ja 2004/18 pyritään toteuttamaan, koskevien vaatimusten kanssa, ja
sen on oltava suhteellisuusperiaatteen mukaista (ks. vastaavasti em. asia Viking Line, tuomion 46 kohta ja em. asia Laval
un Partneri, tuomion 94 kohta).
On tosin niin, että yhteisöjen tuomioistuin on erityisesti edellä mainituissa asioissa Albany ja van der Woude antamissaan
tuomioissa katsonut, että työnantajia ja työnedustajia edustavien järjestöjen työehtosopimus, jolla tietyllä alalla otetaan
käyttöön eläkesäätiön hallinnoima täydentävä eläkejärjestelmä, johon kuuluminen on pakollista, ei kuulu SEUT 101 artiklan
1 kohdan soveltamisalaan huolimatta siitä itsestään johtuvista kilpailua rajoittavista vaikutuksista.
Tämä päättely ei kuitenkaan millään tavalla vaikuta käsiteltävänä olevassa asiassa esillä olevaan erilliseen kysymykseen siitä,
noudatetaanko kysymyksessä olevan palkkojen eläkemaksuiksi muuttamisen toteuttamisesta vastaavia vakuutuslaitoksia valittaessa
unionin sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden noudattamista julkisten hankintojen alalla koskevia sääntöjä
julkisia työnantajia koskevan työehtosopimuksen yhteydessä.
Tältä osin ei voida katsoa, että työmarkkinaosapuolten vapauden ja kollektiivisen neuvotteluoikeuden käyttämiseen itsessään
liittyisi erottamattomasti niiden direktiivien jonkinlainen loukkaaminen, joissa sovelletaan sijoittautumisvapautta ja palvelujen
tarjoamisen vapautta julkisten hankintojen alalla (ks. vastaavasti em. asia Viking Line, tuomion 52 kohta).
Lisäksi se, että sopimus tai toiminta ei kuulu perustamissopimuksen kilpailua koskevien määräysten soveltamisalaan, ei johda
automaattisesti siihen, että tämä sopimus tai toiminta olisi myös suljettu pois velvollisuudesta noudattaa näiden direktiivien
säännöksiin perustuvia vaatimuksia, koska näiden säännösten ja määräysten soveltamisedellytykset eivät ole samat (ks. vastaavasti
em. asia Viking Line, tuomion 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On lopuksi syytä todeta, että toisin kuin työmarkkinaosapuolten sopima kunnallisten työntekijöiden eläketason kohentamisen
tavoite, laitosten ja yritysten nimeäminen esillä olevan kaltaisessa työehtosopimuksessa ei liity kollektiivisen neuvotteluoikeuden
perusolemukseen.
Edellä esitetyn perusteella se, että riidanalaisten sopimusten tekeminen perustuu työehtosopimuksen soveltamiseen, ei sellaisenaan
johda siihen, että käsiteltävänä oleva asia jäisi direktiivin 92/50 ja 2004/18 soveltamisalan ulkopuolelle.
Esiin nousee näin ollen kysymys kollektiivisten neuvottelujen osapuolten käsiteltävänä olevassa asiassa tavoittelemaan sosiaaliseen
päämäärään liittyvien vaatimusten yhteensovittamisesta direktiiveistä 92/50 ja 2004/18 johtuvien vaatimusten kanssa.
Tämä kysymys edellyttää, että asiakirja-aineiston perusteella tutkitaan, onko TV-EUmw/VKA:n 6 §:n, johon komissio viittaa
kanteessaan siltä osin kuin pykälä on ollut riidanalaisten sopimusten tekemisen perustana, sisältöä määritettäessä noudatettu
asianmukaista tasapainoa kysymyksessä olevien intressien – eli yhtäältä asianomaisten työntekijöiden eläkkeiden tason kohentamisen
ja toisaalta sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden sekä kilpailulle avaamisen unionin laajuisesti – välillä
(ks. vastaavasti asia C-112/00, Schmidberger, tuomio 12.6.2003, Kok., s. I-5659, 81 ja 82 kohta).
Vaikka TV-EUmw/VKA:n 6 § on osa työehtosopimusta, jolla – kuten tämän tuomion 40 kohdassa korostetaan – pyritään yleisesti
sosiaaliseen tavoitteeseen, on kuitenkin todettava, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 176 kohdassa, että
kyseinen pykälä merkitsee sitä, että direktiivien 92/50 ja 2004/18 sääntöjen soveltaminen kunnallisten työntekijöiden eläketurvan
alalla on suljettu pois kokonaan ja määräämättömän ajan, mitä Saksan liittotasavalta ei ole kiistänyt.
Tämä jäsenvaltio väittää kuitenkin ensiksi, että TV-EUmw/VKA:n 6 § tarjoaa yhteisen ratkaisun, jossa otetaan huomioon tämän
työehtosopimuksen kunkin sopimuspuolen intressit. Se korostaa, että se, että siinä nimetään ne vakuutuslaitokset ja -yritykset,
joille ainoastaan voidaan antaa tehtäväksi kunnan palveluksessa olevaa henkilöstöä varten julkishallinnossa käyttöön otetun
palkkojen eläkemaksuiksi muuttamista koskevan toimenpiteen toteuttaminen, mahdollistaa työntekijöiden ja heidän etujensa paremman
huomioon ottamisen kuin tilanteessa, jossa kukin kunnallinen työnantaja valitsisi vakuuttajan tai vakuuttajat hankintoja koskevassa
sopimuksentekomenettelyssä.
On kuitenkin todettava, että on mahdollista sovittaa yhteen hankintoja koskevat sopimuksentekomenettelyt erityisesti Saksan
sosiaalioikeuteen perustuvien mekanismien kanssa, joilla taataan kunnallisissa viranomaisissa ja yrityksissä työntekijöiden
tai heidän edustajiensa osallistuminen päätöksentekoon, joka koskee sen laitoksen tai niiden laitosten valintaa, jonka hoidettavaksi
palkkojen eläkemaksuiksi muuttamista koskeva toimenpide annetaan, mitä Saksan liittotasavalta ei ole istunnossa kiistänyt.
Hankintoja koskevien sopimuksentekomenettelyjen soveltaminen ei myöskään estä sitä, että tarjouspyynnössä voidaan asettaa
tarjouksen tekijöille ehtoja, jotka heijastelevat asianomaisten työntekijöiden etuja.
Saksan liittotasavalta, jota tältä osin tukee Tanskan kuningaskunta, toteaa toiseksi, että TV-EUmw/VKA:n 6 §:ssä tarkoitettujen
laitosten ja yritysten tarjoukset perustuvat solidaarisuusperiaatteeseen. Istunnossa korostettiin sitä, että riskien jakamisen
ansiosta vakuutussopimus mahdollistaa hyvien ja huonojen riskien tasaamisen erityisesti silloin, kun yrityksen eläkesuoritukset
maksetaan juoksevana eläkkeenä, jota maksetaan edunsaajan kuolemaan saakka. Korostettiin myös, että nämä laitokset ja yritykset
eivät suorita kiinnostuneiden hakijoiden valintaa mitenkään lääketieteellisin perustein.
On kuitenkin korostettava, että näiden solidaarisuuteen liittyvien seikkojen säilyttämistä ei asian luonteen vuoksi ole mahdotonta
sovittaa yhteen hankintoja koskevan sopimuksentekomenettelyn kanssa. Unionin tasolla toteutetun tarjouskilpailun päätyttyä
valittu vakuutuslaitos tai vakuutusyritys voi näet taata riskien jakamisen, johon kaikki vakuutustoiminta perustuu.  Lisäksi
julkisia hankintoja koskevissa direktiiveissä ei ole mitään, mikä estäisi kunnallista työnantajaa täsmentämästä tarjouspyynnössä
niitä ehtoja, joita tarjouksen tekijän on noudatettava, jotta estetään palkan eläkemaksuiksi muuttamisesta kiinnostuneiden
työntekijöiden valitseminen lääketieteellisin perustein tai asetetaan rajat tällaisin perustein tapahtuvalle valinnalle.
Saksan liittotasavalta painottaa kolmanneksi TV-EUmw/VKA:n 6 §:ssä tarkoitettujen yritysten ja laitosten kokemusta ja vakavaraisuutta.
Se lisää, että valinnan tekeminen näiden laitosten ja yritysten joukosta on omiaan takaamaan sen, että palkan eläkemaksuiksi
muuttaminen on kunnallisille työntekijöille houkuttelevaa.
Sen lisäksi, että julkisia hankintoja koskeviin unionin direktiiveihin sisältyy sääntöjä, joiden nojalla hankintaviranomaiset
voivat varmistua tarjouksen tekijöiden ammattitaidosta ja taloudellisesta kapasiteetista, ei kuitenkaan voida olettaa, että
nämä kokemukseen ja vakavaraisuuteen liittyvät tekijät puuttuisivat yleisesti silloin, kun kysymys on muista kuin kyseisessä
6 §:ssä mainituista vakuutuslaitoksista tai vakuutusyrityksistä.
Tältä osin on erityisesti korostettava, että henkivakuutuksesta 5.11.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin
2002/83/EY (EYVL L 345, s. 1) nojalla yksityisiä yrityksiä, jotka tarjoavat ryhmävakuutuksia, koskevat unionin tasolla yhteensovitetut
toiminnan vakauden valvontaa koskevat säännöt, joilla pyritään erityisesti takaamaan niiden vakavaraisuus.
Ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavia laitoksia koskevat luonteeltaan samanlaiset säännökset ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavien
laitosten toiminnasta ja valvonnasta 3.6.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/41/EY (EUVL L 235,
s. 10) nojalla. Näiden yhteisön tasolla yhteensovitettujen sääntöjen tavoitteena on taata suojan korkea taso niille tuleville
eläkeläisille, joiden on tarkoitus hyötyä kyseisten laitosten palveluista (ks. vastaavasti asia C-343/08, komissio v. Tšekki,
tuomio 14.1.2010, 45 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
On myös todettava, että Saksan liittotasavallan toimittamien tietojen mukaan kunnalliset työnantajat tekevät vakuutussopimuksia
TV-EUmw/VKA:n 6 §:n kolmannen virkkeen nojalla suoraan muiden kuin tämän 6 §:n ensimmäisessä ja toisessa virkkeessä tarkoitettujen
elinten kanssa. Tämän menettelyn kuluessa ei ole millään tavoin osoitettu – eikä edes väitetty –, että tämä ratkaisu olisi
vähentänyt asianomaisten työntekijöiden kiinnostusta palkan eläkemaksuiksi muuttamista koskevaa toimenpidettä kohtaan.
Tämä jäsenvaltio korostaa neljänneksi, että TV-EUmw/VKA:n 6 § mahdollistaa sen, että kunnalliset työnantajat välttyvät järjestämästä
palkan eläkemaksuiksi muuttamista koskevan toimenpiteen toteuttamisesta vastaavan elimen tai elinten yksittäistä valintamenettelyä
oman hallintonsa tai yrityksensä tasolla. Lisäksi tässä 6 §:ssä tarkoitettujen laitosten ja elinten perimät hallinnolliset
kulut ovat alhaiset.
Näillä seikoilla ei voida kuitenkaan oikeuttaa sitä, että kierretään niitä määräyksiä ja menettelyjä, joiden tarkoituksena
on kunnallisten työnantajien ja niiden työntekijöiden edun mukaisesti taata pääsy unionin laajuisen palvelujen tarjonnan piiriin.
Kun otetaan huomioon tämän tuomion 53–65 kohdassa esitetyt seikat, on pääteltävä, että julkisia palveluhankintoja koskevien
direktiivien noudattamista ei ole mahdotonta sovittaa yhteen sen sosiaalisen tavoitteen toteuttamisen kanssa, johon TV-EUmw/VKA:n
sopimuspuolet pyrkivät käyttäessään oikeuttaan kollektiiviseen neuvotteluun.
Tämän vuoksi on tutkittava, kuuluvatko riidanalaiset sopimusten tekemiset direktiivien 92/50 ja 2004/18 soveltamisedellytysten
alaan.

Kysymyksessä olevien sopimusten luokittelu direktiiveissä 92/50 ja 2004/18 tarkoitetuiksi julkisia palveluhankintoja koskeviksi
sopimuksiksi
Aluksi on huomattava, että tämän asian asianosaisten välillä on riidatonta, että kysymyksessä olevat sopimukset koskevat direktiivin
92/50 liitteessä I A olevassa pääluokassa 6 olevassa a alakohdassa ja direktiivin 2004/18 liitteessä II A olevan 6 ryhmän
a alakohdassa tarkoitettuja vakuutuspalveluja.
Asianosaisten välillä on samoin riidatonta, että nämä sopimukset on tehty kirjallisesti direktiivin 92/50 1 artiklan a alakohdassa
tai direktiivin 2004/18 1 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
Saksan liittotasavalta, jota tukee Ruotsin kuningaskunta, sen sijaan kiistää ensiksi sen, että käsiteltävänä olevassa asiassa
täyttyisivät ne muut edellytykset, joista kyseisissä direktiiveissä tarkoitetuksi julkiseksi hankinnaksi luokitteleminen tehdään
näissä säännöksissä riippuvaiseksi.
Se väittää, että kunnalliset työnantajat eivät toimi hankintaviranomaisina, koska ne pelkästään panevat täytäntöön ammatillisten
lisäeläkkeiden alalla työehtosopimuksella ennalta tehdyn valinnan, eikä niillä ole itsenäistä päätöksentekovaltaa, joka saattaisi
saada ne suosimaan oman halunsa mukaisesti jotakin tarjouksen tekijää.
Ne toteavat lisäksi, että kysymyksessä olevat sopimukset eivät ole rahallista vastiketta vastaan tehtyjä sopimuksia. Niiden
mukaan taloudellinen vaihdantasuhde vallitsee näet vain vakuutuslaitoksen ja palkan eläkemaksuiksi muuttamisen valinneen työntekijän
välillä. Työnantaja puolestaan pelkästään toimittaa tälle laitokselle työntekijän lukuun kyseisen muuttamisen perusteella
työntekijän palkasta perityt maksut. Näiden sopimusten kohteena on sellaisen toimenpiteen täytäntöönpano, joka hyödyttää työntekijää,
eikä sopimuksen tekeminen julkisen vallan eduksi.
Tältä osin on ensiksi muistettava, ettei direktiivin 92/50 1 artiklan b alakohdan eikä direktiivin 2004/18 1 artiklan 9 kohdan
sanamuodossa tehdä eroa sen suhteen, onko hankintaviranomainen tehnyt julkisen hankintasopimuksen huolehtiakseen keskeisestä
tehtävästään täyttää yleisen edun mukaisia tarpeita vai onko se tehnyt julkisen hankintasopimuksen ilman yhteyttä tähän tehtävään.
Tällaisen erottelun puuttuminen selittyy kyseisten direktiivien tarkoituksella eli halulla estää se, että hankintaviranomainen
suosii sopimuksissaan kansallisia tarjouksen tekijöitä tai ehdokkaita (ks. analogisesti asia C-44/96, Mannesmann Anlagenbau
Austria ym., tuomio 15.1.1998, Kok., s. I-73, 32 ja 33 kohta).
Tämän jälkeen on syytä todeta, että TV-EUmw/VKA:n ja erityisesti sen 6 §:n ovat neuvotelleet muun muassa kunnallisten työnantajien
edustajat. Näillä työnantajilla on näin ollen ollut ainakin välillistä vaikutusta tämän pykälän sisältöön.
Kysymyksessä olevien sopimusten vastikkeellisuutta koskeva edellytys edellyttää sen tutkimista, liittyykö näihin sopimuksiin
välitön taloudellinen intressi ne tekeville kunnallisille työnantajille (ks. vastaavasti asia C-451/08, Helmut Müller, tuomio
25.3.2010, 48 ja 49 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tältä osin on huomattava, että kunnan henkilöstön osalta TV-EUmw/VKA:n 6 §:stä ilmenee, että työnantajien on toteutettava
palkan eläkemaksuiksi muuttamista koskeva toimenpide kyseisen pykälän ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetussa julkisessa laitoksessa
tai – jos se ei tätä tee – määritettävä saman pykälän toisessa virkkeessä mainittujen yritysten tarjoamat tämän toimenpiteen
suorittamistavat.
BetrAVG:n 1 §:n 1 momentissa säädetään, että ”työnantaja on vastuussa etuuksien, joista se on antanut sitoumuksen, maksamisesta
myös siinä tapauksessa, ettei se hallinnoi järjestelmää suoraan”.
Kunnallinen työntekijä siis neuvottelee ryhmävakuutussopimuksen ehdot vakuutusammattilaisen kanssa, jota koskevat erityiset
vakauden valvontaa koskevat velvoitteet, joilla taataan sen vakavaraisuus. Viimeksi mainitun tarjoamat palvelut mahdollistavat
sen, että työnantaja täyttää velvollisuutensa vastata tämän palkan eläkemaksuiksi muuttamista koskevasta toimenpiteestä johtuvan
lykätyn palkanmaksun muodon asianmukaisesta täytäntöönpanosta. Ne vapauttavat sen myös tämän toimenpiteen hallinnoinnista.
Tällaisen sopimuksen puitteissa kunnallinen työnantaja suorittaa kysymyksessä olevalle laitokselle tai yritykselle maksut,
jotka se on perinyt palkoista, jotka sen on maksettava asianomaisille, vastikkeena palveluista, jotka liittyvät erottamattomasti
sen BetrAVG:n 1 §:n 1 momentissa ilmaistuun velvollisuuteen vastata eläkesuoritusten täytäntöönpanosta niiden työntekijöiden
hyväksi, jotka ovat sen suostumuksin valinneet palkan eläkemaksuiksi muuttamista koskevan toimenpiteen.
Se seikka, että eläkesuoritusten lopulliset edunsaajat ovat ne työntekijät, jotka ovat liittyneet tähän toimenpiteeseen, ei
aseta kyseenalaiseksi sitä, että tällainen sopimus on luonteeltaan rahallista vastiketta vastaan tehty sopimus.
Saksan liittotasavalta, jota Tanskan kuningaskunta ja Ruotsin kuningaskunta tältä osin tukevat, väittää toiseksi, että direktiivin
92/50 1 artiklan a alakohdan viii alakohdassa työsopimusten hyväksi säädetty poikkeus ja vastaavasti direktiivin 2004/18 16
artiklan e alakohdassa työsopimusten hyväksi säädetty poikkeus ulottuvat kaikkiin palvelusuorituksiin, jotka perustuvat, kuten
käsiteltävänä olevassa tapauksessa, tämän luonteiseen sopimukseen tai työehtosopimukseen, joka muodostaa sen olennaisen osan
ja joka kohteensa puolesta kuuluu työoikeuden alaan.
Kun otetaan huomioon tämän tuomion 4 ja 12 kohdassa esitetyt tiedot, tämä poikkeus, jota on tulkittava suppeasti sen vuoksi,
että se on poikkeus julkisia palveluhankintoja koskevien direktiivien soveltamisesta, ei voi ulottua sellaisiin palvelusuorituksiin,
jotka – kuten käsiteltävänä olevassa tapauksessa – eivät perustu työsopimukseen vaan sopimukseen, jonka ovat tehneet työnantaja
ja vakuutusyritys ja joilla ei tämän lisäksi ole mitään tekemistä unionin lainsäätäjän direktiivin 2004/18 johdanto-osan 28
perustelukappaleessa ilmaiseman erityisen huolen kanssa.

Sopimuksen arvon määrittäminen sekä direktiivien 95/50 ja 2004/18 soveltamiskynnysten ylittäminen
On aluksi huomattava, että Saksan liittotasavalta ei ole pitänyt epäasianmukaisina 236 000 euron ja 211 000 euron kynnysarvoja,
joita komissio käytti vuosilta 2004 ja 2005 ja vastaavasti vuosilta 2006 ja 2007 rajatakseen käsiteltävänä olevassa asiassa
sen, mitkä sopimukset arvonsa perusteella kuuluvat direktiivin 92/50 tai direktiivin 2004/18 soveltamisalaan.
Sen sijaan Saksan liittotasavalta riitauttaa sen laskentamenetelmän oikeellisuuden, jota komissio käytti määrittääkseen työntekijöiden
lukumääränä ilmaistuna sen kriittisen koon, josta lähtien kunnallisten työnantajien katsotaan tehneen vakuutussopimuksia,
joiden arvo vastaa direktiivin 92/50 tai direktiivin 2004/18 soveltamisen kannalta merkityksellistä kynnysarvoa tai ylittää
tämän.
Kyseinen jäsenvaltio väittää ensiksi, että näissä direktiiveissä tarkoitetun sopimuksen arvon laskemisen tulee tässä tapauksessa
perustua yksinomaan niihin hallinnollisiin kuluihin, jotka yritys vaatii palkkiona tarjotuista palveluista, eikä niiden maksujen
kokonaismäärään, jotka on suoritettu palkkojen eläkemaksuiksi muuttamisen yhteydessä, koska viimeksi mainittua määrää on mahdotonta
määritellä täsmällisesti vakuutussopimusta tehtäessä.
On todettava, että siltä osin kuin kysymys on direktiivin 92/50 liitteessä I A olevan 6 pääluokan a alakohdassa tai direktiivin
2004/18 liitteessä II A olevan 6 ryhmän a alakohdassa tarkoitetuista vakuutuspalveluja koskevista hankintasopimuksista, sekä
direktiivin 92/50 7 artiklan 4 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa että direktiivin 2004/18 9 artiklan 8 kohdan a alakohdan
i alakohdassa mainitaan suoritettavat vakuutusmaksut sopimusten ennakoidun arvon laskentaperusteena.
Kun tarkastellaan ammatillista lisäeläkettä koskevia suorituksia, tämän tuomion edellisessä kohdassa tarkoitettujen säännösten
mukainen sopimusten ennakoitu arvo vastaa näin ollen – kuten komissio on aivan oikein katsonut – suoritettavien vakuutusmaksujen
ennakoitua arvoa, tässä tapauksessa maksuja, jotka palkan eläkemaksuiksi muuntamisen perusteella peritään asianomaisten työntekijöiden
palkasta kyseisessä kunnallisessa viranomaisessa tai yrityksessä ja jotka on tarkoitettu ammatillisen lisäeläkkeen lopullisten
etuuksien rahoittamiseen. Kyseiset maksut muodostavat näet tässä tapauksessa pääasiallisen vastikkeen laitoksen tai yrityksen
kunnallisille työnantajille tarjoamista palveluista näiden suoritusten täytäntöönpanon yhteydessä.
Käsiteltävänä olevassa asiassa kysymyksessä olevan kaltaisessa yhteydessä, jossa asianomaisen sopimuksen tekoajankohtana on
mahdotonta ilmoittaa täsmällisesti näiden maksujen kokonaisarvoa sen vuoksi, että kullekin työntekijälle on annettu mahdollisuus
valita, liittyykö hän palkan eläkemaksuiksi muuttamista koskevaan toimenpiteeseen, ja kun otetaan huomioon tällaisen sopimuksen
kesto, joka on pitkä tai jopa määrittelemätön, kuten istunnossa käydyissä keskusteluissa on vahvistettu, sekä direktiivin
92/50 7 artiklan 5 kohdan toisessa luetelmakohdassa että direktiivin 2004/18 9 artiklan 8 kohdan b alakohdan ii alakohdassa
edellytetään, että tämän hankintasopimuksen ennakoidun arvon laskentaperusteeksi otetaan ”kuukausiarvo kerrottuna luvulla
48”.
Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 150 kohdassa, komissio on aivan oikein käsiteltävänä olevassa asiassa – kuten
asianomaisten kunnallisten työnantajien olisi tullut tehdä – ensiksi perustanut laskelmansa arvioon työntekijäkohtaisesta
eläkemaksuiksi muutetun palkan keskimääräisestä kuukausimäärästä kerrottuna 48:lla, sitten tästä saadun tuloksen huomioon
ottamalla laskenut sen palkan eläkemaksuiksi muuttamista koskevaan järjestelmään liittyneiden yksittäisten työntekijöiden
lukumäärän, joka tarvitaan julkisia hankintasopimuksia koskevien unionin sääntöjen noudattamiskynnyksen saavuttamiseksi, ja
lopulta arvioinut, miten monta prosenttia kunnallisista työntekijöistä on osallistunut palkan eläkemaksuiksi muuttamista koskevaan
toimenpiteeseen, ja tällä perusteella määritellyt työntekijöiden lukumääränä ilmaistuna sen kriittisen koon, josta lähtien
kunnalliset työnantajat ovat tehneet sopimuksia, jotka saavuttavat kynnysarvon tai ylittävät sen.
Saksan liittotasavalta väittää toiseksi, että komissio on virheellisesti jättänyt laskelmissaan ottamatta huomioon seikan,
jota on korostettu oikeudenkäyntiä edeltäneestä menettelystä lähtien, eli sen, että joukko kunnallisia työnantajia on tehnyt
useita sopimuksia erillisten laitosten ja yritysten kanssa pannakseen täytäntöön palkan eläkemaksuiksi muuttamista koskevan
toimenpiteen oman viranomaisensa tai yrityksensä tasolla. Sen mukaan tämän seikan olisi pitänyt johtaa siihen, että komissio
olisi laskenut sopimuksen ennakoidun arvon kunkin kunnallisen työnantajan tekemän vakuutussopimuksen perusteella.
Olivatpa kunnallisten työnantajien tähän käytäntöön turvautumiseen johtaneet syyt mitä hyvänsä, ja riippumatta siitä, ovatko
riidanalaiset sopimukset direktiivin 2004/18 1 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuja puitejärjestelyjä, itse tämän direktiivin
9 artiklan 1 kohdan sanamuodosta, jossa ilmaistaan julkista hankintaa koskevan sopimuksen ennakoidun arvon laskemista koskeva
yleissääntö, ilmenee, että tämä laskelma perustuu tämän sopimuksen enimmäisarvoon, jonka hankintaviranomainen arvioi.
Käsiteltävänä olevassa asiassa asianomaisen laskelman on näin ollen perustuttava ammatillista lisäeläkejärjestelmää koskevan
sopimuksen ennakoituun enimmäisarvoon asianomaisen viranomaisen tai yrityksen tasolla palkan eläkemaksuiksi muuttamiseen liittyvien
maksujen mukaan.
Kuten komissio on todennut, silloin kun kysymys on tällaisesta sopimuksesta, jonka kohde itsessään on yhtenäinen, laskelma,
joka perustuu asianomaisen kunnallisen työnantajan tekemien vakuutussopimusten lukumäärään – ja jota Saksan liittotasavalta
suosittaa –, johtaisi tämän sopimuksen keinotekoiseen jakamiseen, joka voisi johtaa siihen, että sopimus jäisi julkisia hankintasopimuksia
koskevan unionin säännöstön soveltamisen ulkopuolelle, vaikka sen ennakoitu kokonaisarvo vastaisi tässä säännöstössä tarkoitettua
soveltamiskynnystä tai ylittäisi sen.
Lisäksi tällaisessa laskelmassa jätetään ottamatta huomioon oikeusvarmuuden periaate, koska ajankohtana, jolloin nämä mahdolliset
sopimukset tehdään, niiden yksittäistä arvoa ei voida edes arvioida, kun otetaan huomioon, että on mahdotonta tietää ennalta
edes summittaisesti, missä suhteessa kunkin työntekijän, joka haluaa liittyä palkan eläkemaksuiksi muuttamista koskevaan toimenpiteeseen,
myöhemmin tekemä valinta koskee kutakin asianomaista yritystä. Vastaava laskelma, joka perustuu sopimuksen ennakoidun kokonaisarvon
puhtaasti matemaattiseen jakamiseen suunniteltujen vakuutussopimusten lukumäärällä, voisi siis johtaa siihen, että kaikki
nämä sopimukset jäisivät julkisia hankintasopimuksia koskevien unionin sääntöjen soveltamisen ulkopuolelle, vaikka sittemmin
kävisi ilmi, että joidenkin näiden sopimusten arvo vastaisi asianomaista soveltamiskynnystä tai ylittäisi sen järjestelmään
liittyneiden työntekijöiden lukumäärän ja asianomaisen yrityksen suorittamien maksujen suuruuden vuoksi.
Saksan liittotasavalta on kolmanneksi koko unionin tuomioistuimessa käydyn oikeudenkäynnin ajan riitauttanut niiden komission
esittämien lukujen oikeellisuuden, jotka koskevat palkan eläkemaksuiksi muuttamista koskevaan toimenpiteeseen liittyneiden
kunnallisten työntekijöiden lukumäärää.
Tästä on todettava, että komissio on unionin tuomioistuimessa käydyn oikeudenkäynnin kussakin vaiheessa pyrkinyt perustamaan
laskelmansa Saksan liittotasavallan toimittamiin luotettavimpiin lukuihin, jotka koskevat niiden kunnallisten työntekijöiden
lukumäärää, jotka ovat liittyneet palkan muuttamista eläkemaksuiksi koskevaan toimenpiteeseen, mikä johti siihen, että komissio
rajasi loppujen lopuksi kanteensa kohteen tämän tuomion 3 kohdassa esitetyin tavoin vuosien 2004 ja 2007 välisen ajan osalta.
Tältä osin on alustavasti korostettava, että tämän oikeudenkäynnin kohde voi ulottua perustellussa lausunnossa asetetun määräajan
päättymisen eli 4.9.2006 jälkeen tapahtuneisiin riidanalaisten sopimusten tekemisiin, jos ne ovat luonteeltaan samanlaisia
kuin kyseisessä lausunnossa tarkoitetut sopimusten tekemiset (ks. vastaavasti asia 42/82, komissio v. Ranska, tuomio 22.3.1983,
Kok., s. 1013, Kok. Ep. VII, s. 103, 20 kohta; asia 113/86, komissio v. Italia, tuomio 4.2.1988, Kok., s. 607, 11 kohta ja
asia C-236/05, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 9.11.2006, Kok., s. I-10819, 12 kohta).
Sen sijaan komission ratkaisussa soveltaa tämän oikeudenkäynnin kuluessa suorittamissaan laskelmissa koko kannekirjelmässään
tarkoitettuun ajanjaksoon lukuja, jotka liittyivät vuoteen 2006, jonka kuluessa edellä mainittu määräaika päättyi, jätetään
huomioon ottamatta se, että kunnalliset työnantajat, jotka tekivät riidanalaiset sopimukset vuosien 2004 ja 2005 kuluessa,
saattoivat puolestaan arvioida kysymyksessä olevan sopimuksen vain jompaankumpaan näistä vuosista liittyvien arvioiden perusteella.
Näin ollen komission tehtävänä oli ottaa vuoteen 2004 ja vastaavasti vuoteen 2005 liittyvissä laskelmissaan huomioon vastaavaa
vuotta koskevat luvut.
Saksan liittotasavallan vastauksessaan esittämistä tiedoista ilmenee, että nämä luvut ovat työntekijän keskimäärin kuukaudessa
eläkemaksuiksi muuttaman palkan määränä ja vastaavasti niiden kunnallisten työntekijöiden, jotka osallistuvat palkan eläkemaksuiksi
muuttamista koskevaan toimenpiteeseen, prosentuaalisena osuutena ilmaistuina, seuraavat:
–        vuodelta 2004: 77,95 euroa ja 1,4 % ja
–        vuodelta 2005: 89,14 euroa ja 1,76 %.
Kuten tämän tuomion 89 kohdassa on todettu, näiden tietojen valossa ja sovellettava laskentamenetelmä huomioon ottaen tämän
asian kontekstissa on todettava, että jäsenyysvelvoitteita on väitetyin tavoin jätetty noudattamatta siltä osin, kuin vakuutussopimuksia
on tehty suoraan TV-EUmw/VKA:n 6 §:ssä tarkoitettujen laitosten ja elinten kanssa ilman unionin tasolla toteutettua tarjouskilpailua
–        vuonna 2004 niiden kunnan viranomaisten tai yritysten toimesta, joiden palveluksessa oli tuolloin yli 4 505 työntekijää
–        vuonna 2005 niiden kunnan viranomaisten tai yritysten toimesta, joiden palveluksessa oli tuolloin yli 3 133 työntekijää sekä
–        vuosina 2006 ja 2007 niiden kunnan viranomaisten tai yritysten toimesta, joiden palveluksessa oli tuolloin yli 2 402 työntekijää.
Saksan liittotasavalta toteaa neljänneksi, että Berliinin, Bremenin ja Hampurin kaupunkien on virheellisesti katsottu olleen
VKA:n erään alueyhdistyksen jäseniä ja siis kuuluvan TV-EUmw/VKA:n soveltamisalaan.
Tältä osin on huomattava, että komissio poisti Berliinin kanteensa kohteesta Saksan liittotasavallan tämän oikeudenkäynnin
kuluessa esittämien selitysten perusteella.
Sen sijaan Bremenin ja Hampurin kaupunkien osalta tämä jäsenvaltio on myöntänyt, kuten komission vastauksessaan esittämistä
tiedoista ilmenee, että nämä kaupungit kuuluivat Kommunaler Arbeitgeberverband Bremen eV:hen (Bremenin kunnallisten työnantajien
liitto) ja Arbeitsrechtliche Vereinigung Hamburg eV:hen (Hampurin työoikeudellinen yhdistys), jotka ovat VKA:n jäseniä.
Kyseinen jäsenvaltio ei ole myöskään esittänyt mitään konkreettisia seikkoja sen vastaukseensa sisältyvän toteamuksensa tueksi,
jonka mukaan näiden kahden kaupungin julkisten palvelujen piirissä työskentelevät eivät kuulu TV-EUmw/VKA:n soveltamisalaan
sen erityisaseman vuoksi, joka on niillä, jotka ovat jäseniä kussakin tämän tuomion edellisessä kohdassa mainituista alueyhdistyksistä.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut 31.1.2006 saakka direktiivin 92/50
8 artiklan ja III–VI osaston sekä 1.2.2006 lukien direktiivin 20 ja 23–55 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska ammatillista
lisäeläkejärjestelmää koskevia palvelusopimuksia on tehty suoraan TV-EUmw/VKA:n 6 §:ssä tarkoitettujen laitosten tai yritysten
kanssa järjestämättä unionin tasolla tarjouskilpailua vuonna 2004 niiden kunnan viranomaisten tai yritysten toimesta, joiden
palveluksessa oli tuolloin yli 4 505 työntekijää, vuonna 2005 niiden kunnan viranomaisten tai yritysten toimesta, joiden palveluksessa
oli tuolloin yli 3 133 työntekijää, ja vuosina 2006 ja 2007 niiden kunnan viranomaisten tai yritysten toimesta, joiden palveluksessa
oli tuolloin yli 2 402 työntekijää.
Kanne hylätään muilta osin.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 69 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos asiassa osa
vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, unionin tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut
jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan. Koska nyt esillä olevassa asiassa osa vaatimuksista
on ratkaistu komission ja osa Saksan liittotasavallan hyväksi, ne velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti Tanskan kuningaskunta ja Ruotsin kuningaskunta, jotka
ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut 31.1.2006 saakka julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen
yhteensovittamisesta 18.6.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/50/ETY 8 artiklan ja III–VI osaston sekä 1.2.2006 alkaen julkisia
rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004
annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY 20 ja 23–55 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska vuonna
2004 ne kunnalliset viranomaiset tai yritykset, joiden palveluksessa oli tuolloin yli 4 505 työntekijää, vuonna 2005 ne kunnalliset
viranomaiset tai yritykset, joiden palveluksessa oli tuolloin yli 3 133 työntekijää, sekä vuosina 2006 ja 2007 ne kunnalliset
viranomaiset tai yritykset, joiden palveluksessa oli tuolloin yli 2 402 työntekijää, tekivät ammatillista lisäeläkejärjestelmää
koskevia palvelusopimuksia suoraan kunnallisten työntekijöiden palkkojen muuttamisesta eläkemaksuiksi tehdyn työehtosopimuksen
(Tarifvertrag zur Entgeltumwandlung für Arbeitnehmer im Kommunalen öffentlichen Dienst) 6 §:ssä mainittujen laitosten ja yritysten
kanssa järjestämättä Euroopan unionin laajuista tarjouskilpailua.
2)
Kanne hylätään muilta osin.
3)
Euroopan komissio, Saksan liittotasavalta, Tanskan kuningaskunta ja Ruotsin kuningaskunta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.