CELEX: 61990TJ0045
Midlertidigt ansatte
afskedigelse
beskyttelse af gravide ansatte
afskedigelsens begrundelse
opsigelsesfrist
overholdelse af en behørigt indført intern procedure

Faktiske omstaendigheder
1 Efter at have arbejdet som medarbejder hos flere medlemmer af Europa-Parlamentet (herefter benaevnt "Parlamentet") i Den Europaeiske Demokratiske Gruppe (1985-1989) og beskaeftigelse i nogle maaneder ved Institut for en Europaeisk Miljoepolitik, Bruxelles, blev sagsoegeren fra 1. januar 1990 midlertidigt ansat i loenklasse A3 i en stilling som vicegeneralsekretaer for De Europaeiske Hoejrepartiers Tekniske Gruppe (herefter benaevnt "gruppen"); der var tale om ansaettelse paa ubestemt tid. Kontrakten, som er udateret, omfatter i) en proevetid paa seks maaneder og ii) en opsigelsesfrist paa tre maaneder for begge parter uden hensyn til artikel 48, 49 og 50 i ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte i Faellesskaberne (herefter benaevnt "ansaettelsesvilkaarene").
2 En "tilfredsstillende" udtalelse blev udarbejdet ved proevetidens udloeb; den er dateret 3. maj 1990. Baade Brissaud, gruppens generalsekretaer, og sagsoegeren underskrev denne udtalelse den 18. maj 1990.
3 Ved skrivelse af 28. maj 1990 anmodede gruppeformand Le Pen angiveligt Brissaud om "at gennemfoere den rette procedure, saaledes at (sagsoegerens) samarbejde med gruppen kan bringes til ophoer i henhold til de regler, der er gaeldende i Europa-Parlamentet". Han skal have tilfoejet: "Der er tale om en alvorlig aarsag af politisk art, som jeg vil underrette gruppens Praesidium om paa naeste moede, tirsdag den 5. juni 1990 i Bruxelles, som jeg herved beder Dem indkalde til".
4 Sagsoegeren har bestridt skrivelsens aegthed, idet hun goer gaeldende, at hun kun har set en kopi af den i forbindelse med fremsendelse af dokumenterne i den hastesag, der vil blive refereret til i det foelgende. Som svar paa Rettens anmodning af 6. juni 1991 til Parlamentet om at fremlaegge originalen af skrivelsen har sagsoegte erklaeret, at man ikke var i stand til at efterkomme denne opfordring, fordi gruppen ikke normalt overdrager Parlamentet originale dokumenter, som den er i besiddelse af.
5 Uddrag af moedereferatet for gruppepraesidiets moede, der skal vaere afholdt den 5. juni, lyder saaledes:
"Efter formandens redegoerelse og en bred diskussion besluttede Praesidiet med et flertal af medlemmerne at bekraefte formandens beslutning om at bringe Alicia Speybrouck' s proevetid til ophoer, og det af alvorlige, politiske grunde, som Praesidiet er blevet gjort bekendt med."
6 I henhold til sagsoegerens forklaringer under retsmoedet skal naevnte moede faktisk have vaeret afholdt den 7. juni og ikke den 5. juni 1990.
7 Ved skrivelse af 31. maj 1990, som sagsoegeren angiver at have faaet kendskab til den 6. juni 1990, meddelte gruppens generalsekretaer, Brissaud, at hendes proevetid ikke ville blive forlaenget, og at hun var sagt op med én maaneds varsel fra den 1. juni 1990.
8 Ved skrivelse af 6. juni 1990 til generaldirektoeren for personale, budget og oekonomi, Van den Berge, indbragte sagsoegeren i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"), som anvendes analogt i henhold til ansaettelsesvilkaarenes artikel 46, en klage over denne afgoerelse, idet hun samtidig meddeler at vaere gravid.
9 Ved skrivelse af 18. juni 1990, ligeledes til generaldirektoer Van den Berge, bekraeftede sagsoegeren, at hun den 15. maj 1990 var konstateret gravid, hvilket blev attesteret ved en laegeerklaering udstedt af hendes egen gynaekolog; denne laegeerklaering blev afleveret til Parlamentets laege den 18. juni 1990.
10 Ved skrivelse af 26. juni 1990 meddelte Brissaud sagsoegeren, at gruppens Praesidium havde bekraeftet hendes afskedigelse uafhaengigt af meddelelsen om graviditeten og af, at graviditeten var indtruffet omkring den 15. maj 1990, dvs. inden afgoerelsen om afskedigelse af 31. maj 1990.
11 Ved skrivelse af 9. juli 1990 protesterede personaleudvalgsformand Calinoglou mod sagsoegerens afskedigelse, saaledes som den var blevet vedtaget ved afgoerelsen af 31. maj 1990.
12 Parlamentet har udtalt, at Jean-Marc Brissaud ved skrivelse af 10. juli 1990 tilstillede udvalget et svar med institutionens interne post.
13 Sagsoegeren har draget eksistensen af et saadant skriftligt svar i tvivl. Som svar paa Rettens forespoergsel til Parlamentet af 6. juni 1991 har det erklaeret, at det ikke var i stand til at fremlaegge originalen til denne skrivelse, som ifoelge de forklaringer, Parlamentet har givet under retsmoedet, skulle vaere bortkommet ved udskiftningen af Personaleudvalget.
14 Ved skrivelse af 12. juli 1990, som sagsoegeren har udtalt at have faaet kendskab til den 20. juli, tilstillede gruppeformand Le Pen hende en ny opsigelse, denne gang med tre maaneders varsel til den 11. oktober 1990. Parlamentet har erkendt, at der inden fremsendelsen af denne skrivelse var kontakter mellem gruppen og Parlamentets Juridiske Tjeneste, som skulle have anbefalet at erstatte den foerste opsigelse af 31. maj 1990, baseret paa ansaettelsesvilkaarenes artikel 14, med en anden opsigelse, behoerigt baseret paa ansaettelsesvilkaarenes artikel 47.
15 Ved skrivelse af 24. juli 1990 til generaldirektoer Van den Berge indbragte sagsoegeren endnu en klage i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, over denne afgoerelse af 12. juli 1990. Ved skrivelse af 6. september 1990 meddelte generaldirektoer Van den Berge sagsoegeren, at hendes kontrakt ville udloebe den 11. oktober 1990, og at hendes to klager blev behandlet.
Retsforhandlinger
16 Ved staevning indleveret og registreret paa Rettens Justitskontor den 16. oktober 1990 har sagsoegeren anlagt sag med paastand om et annullation af naevnte afgoerelse af 31. maj 1990 og 12. juli 1990, som bragte hendes ansaettelseskontrakt til ophoer.
17 Ved begaering indleveret og registreret paa Justitskontoret samme dag har sagsoegeren kraevet gennemfoerelsen af de naevnte afgoerelser udsat.
18 Ved kendelse af 23. november 1990 afviste Rettens praesident at tage begaeringen til foelge, dog at Retten som foreloebig forholdsregel bestemte foelgende: "Parlamentet betaler - fra tidspunktet for kontraktens ophoer, og indtil Kommissionen faktisk udbetaler sagsoegeren arbejdsloeshedsunderstoettelse i henhold til ansaettelsesvilkaarenes artikel 28a - sagsoegeren et beloeb svarende til den naevnte maanedlige arbejdsloeshedsunderstoettelse, fra barnets foedsel med tillaeg af familietillaeg i henhold til ansaettelsesvilkaarenes artikel 28a, stk. 5, og indroemmer sagsoegeren ret til sygesikring paa de i vedtaegtens artikel 72 fastsatte betingelser uden erlaeggelse af bidrag."
19 Ved dokument indleveret og registreret paa Justitskontoret den 14. marts 1991 begaerede sagsoegeren nye foreloebige forholdsregler, idet hun gjorde gaeldende, at Parlamentet ikke opfyldte kendelsen. Efter parternes mundtlige forklaringer under retsmoedet den 20. marts 1991 blev denne anden sag om foreloebige forholdsregler stillet i bero i tre uger. Som foelge af Parlamentets aendrede indstilling haevede sagsoegeren denne anden sag ved skrivelse af 11. april 1991.
20 Den skriftlige forhandling er forloebet forskriftsmaessigt og blev afsluttet den 18. marts 1991.
21 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten den 6. juni 1991 opfordret Parlamentet til noejagtigt og fuldstaendigt at forklare, hvorfor man ville afskedige sagsoegeren, og til at fremlaegge ordlyden af de interne bestemmelser vedroerende ansaettelse af tjenestemaend og oevrige ansatte vedtaget den 15. marts 1989 af Parlamentets Praesidium (herefter benaevnt "Praesidiets regler") samt originalen til naevnte skrivelser af 28. maj og 10. juli 1990. Retten har ligeledes opfordret Parlamentet til at opgive den dato, hvor formanden for Personaleudvalget rent faktisk fik meddelelse om sidstnaevnte skrivelse. Parlamentet har kun delvis besvaret de stillede spoergsmaal og har ikke fremlagt originalerne til skrivelserne af 28. maj og 10. juli 1990.
22 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.
Parternes paastande
23 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
a) Jean-Marc Brissaud' s afgoerelse af 31. maj 1990, hvorved sagsoegeren fik meddelelse om sin afskedigelse, Van den Berge' s stiltiende afslag, som kan udledes af hans tavshed i mere end fire maaneder efter sagsoegerens klage af 6. juni 1990, og formanden for De Europaeiske Hoejrepartiers Gruppe, Jean Marie Le Pen' s afgoerelse af 12. juli 1990, hvorved sagsoegeren fik meddelelse om, at hun var afskediget med virkning fra 11. oktober 1990, annulleres, og det fastslaas, at sagsoegeren genindsaettes i sin tidligere stilling.
b) Subsidiaert: Det fastslaas, at afskedigelsen er udtryk for magtmisbrug, og sagsoegte tilpligtes at betale Alicia Speybrouck 5 000 000 LFR i erstatning med rente, under forbehold af skoensmaessig forhoejelse.
c) Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
24 Parlamentet har nedlagt foelgende paastande:
a) Frifindelse.
b) Der traeffes afgoerelse om sagsomkostningerne i henhold til procesreglementets bestemmelser.
Formaliteten
1. Paastanden om annullation af afgoerelsen af 31. maj 1990 om afskedigelse
25 Til stoette for paastanden om annullation af denne foerste afgoerelse om afskedigelse paaberaabte sagsoegeren sig foerst tre anbringender, det foerste om overtraedelse af artikel 9, litra d), i gruppens regulativ, det andet om fejlagtig anvendelse af ansaettelsesvilkaarenes artikel 14, idet vilkaarenes artikel 47 burde have vaeret anvendt, og det tredje om, at det opsigelsesvarsel paa én maaned, som oprindeligt var givet sagsoegeren, var utilstraekkeligt i henhold til de relevante bestemmelser i ansaettelsesvilkaarenes artikel 47.
26 Uden at tage stilling til de anbringender om annullation, der saaledes er blevet fremfoert, har Parlamentet bemaerket, at det alene er spoergsmaalet om gyldigheden af den senere afgoerelse om afskedigelse, nemlig den af 12. juli 1990, som vil kunne paakendes af Retten, idet gennemfoerelsen af sagsoegerens ansaettelseskontrakt frem til den 11. oktober 1990 under alle omstaendigheder er sket efter reglerne.
27 Paa grundlag af disse argumenter konstaterer Retten, at sagsoegeren i replikken ikke har bestridt Parlamentets udtalelse, og at hun paa dette punkt henskyder afgoerelsen til Retten.
28 Retten skal ligeledes udtale, at parterne i henhold til deres forklaringer under retsmoedet er enige om, at sagsoegeren frem til den 20. oktober 1990 blev afloennet forskriftsmaessigt.
29 Da det saaledes er fastslaaet, at beslutningen af 31. maj 1990 ikke laengere var bebyrdende for sagsoegeren, da hun anlagde sag, maa Retten antage, at soegsmaalet maa afvises, for saa vidt som dette tager sigte paa denne afgoerelse.
2. Paastanden om genindsaettelse af sagsoegeren i hendes tidligere stilling
30 Hvad denne paastand angaar, boer det anfoeres, at faellesskabsdommeren ikke kan give en faellesskabsinstitution paalaeg uden at gribe ind i den administrative myndigheds befoejelser.
31 Dette princip betyder almindeligvis, at paastande om at tilpligte en institution at traeffe de foranstaltninger, som fuldbyrdelsen af en dom om annullation af en afgoerelse indebaerer, ikke kan paakendes (jf. Domstolens dom af 9.6.1983, sag 225/82, Verzyck mod Kommissionen, Sml. s. 1991, 2005 ff.).
32 Det foelger heraf, at denne paastand ikke kan tages under paakendelse.
Realiteten
1. Paastanden om annullation af afskedigelsen af 12. juli 1990
33 Til stoette for paastanden om annullation af denne anden afgoerelse om afskedigelse har sagsoegeren i staevningen fremfoert tre anbringender, det foerste om kraenkelse af den gravide kvindes grundlaeggende ret til beskyttelse mod enhver form for afskedigelse, det andet om manglende overholdelse af den gaeldende opsigelsesfrist paa tre maaneder, og det tredje om tilsidesaettelse baade af artikel 11 i parlamentspraesidiets interne bestemmelser og af gruppens regulativ, navnlig artikel 9.
34 Sagsoegeren har i replikken paaberaabt sig et fjerde anbringende om annullation, som bygger paa den manglende begrundelse af den anfaegtede afgoerelse.
Foerste anbringende om kraenkelse af en grundlaeggende rettighed, der skal sikre den gravide kvindes beskyttelse
35 Sagsoegeren har foerst henvist til, at afgoerelsen af 12. juli 1990 om afskedigelse indtraf paa et tidspunkt, hvor ansaettelsesmyndigheden havde vaeret underrettet om hendes graviditet siden 6. juni 1990. Hun tilfoejer, at denne oplysning er bekraeftet ved en laegeattest, der den 18. juni 1990 var afleveret til Parlamentets laege. I oevrigt skal Brissaud i sin skrivelse af 26. juni 1990 til sagsoegeren have anerkendt modtagelsen af denne oplysning.
36 Desuden har sagsoegeren under retsmoedet haevdet, at da moedet i gruppens Praesidium fandt sted den 7. juni 1990 og ikke den 5. juni 1990, som Parlamentet fejlagtigt har haevdet, maa man deraf slutte, at gruppens Praesidium selv var behoerigt underrettet om hendes tilstand, da det bekraeftede afgoerelsen om hendes afskedigelse.
37 Paa baggrund af det faktiske haendelsesforloeb finder sagsoegeren, at Parlamentet, da det afskedigede hende trods sin viden om hendes graviditet, kraenkede de almindelige retsgrundsaetninger, som Domstolen og Retten skal vaerne om i henhold til EOEF-Traktatens artikel 164.
38 Efter en summarisk gennemgang af visse folkeretlige regler - her konvention 3 og 103 vedtaget i hhv. 1919 og 1952 af Den Internationale Arbejdsorganisation ILO - samt regler i Den Europaeiske Socialpagt og i visse medlemsstaters interne ret, naar sagsoegeren saaledes til den konklusion, at i alle de medlemsstater, sagsoegeren har opregnet, har retssystemet i mere eller mindre streng form udstedt forbud mod at afskedige gravide i en periode, hvis varighed er forskellig fra den ene lovgivning til den anden.
39 Sagsoeger slutter heraf, at der findes en grundlaeggende rettighed, som knaesaetter en saadan beskyttelse.
40 Hun benaegter dog ikke, at ansaettelsesvilkaarene paa trods af denne grundlaeggende rettighed, som efter hendes mening er almindeligt anerkendt, ikke klart beskytter den gravide kvinde mod en eventuel afskedigelse.
41 Parlamentet har i svarskriftet for det foerste udtalt, at sagsoegerens ansaettelseskontrakt er underlagt faellesskabsretten, konkret ansaettelsesvilkaarene, hvori det i medfoer af ovennaevnte artikel 47, stk. 2, ikke er forbudt at opsige en gravid kvindes ansaettelseskontrakt, men i hvis fjerde punktum det blot bestemmes, at opsigelsesfristen stilles i bero under en barselsorlov, hvis varighed fremgaar af vedtaegtens artikel 58, som gaelder analogt i medfoer af ansaettelsesvilkaarenes artikel 16. Imidlertid haevder Parlamentet, at i den foreliggende sag laa tidspunktet for opsigelsesfristens begyndelse langt forud for tidspunktet for begyndelsen af sagsoegerens barselsorlov, som tidligst skulle falde i december 1990. Parlamentet har heraf sluttet, at sagsoegeren her ikke kan paaberaabe sig denne bestemmelse.
42 Parlamentet har for det andet udtalt, at de almindelige retsgrundsaetninger, som Domstolen og Retten er pligtige at vaerne om, ikke omfatter nogen grundlaeggende rettighed gaaende ud paa et totalt forbud mod at afskedige en gravid kvinde.
43 Hermed har Parlamentet i duplikken anfoert, at de almindelige grundsaetninger, som er anerkendt i Domstolens retspraksis, er opstaaet af forfatningsmaessige traditioner, der er faelles for medlemsstaterne, eller af de internationale traktater til beskyttelse af menneskerettighederne, som medlemsstaterne enten har tiltraadt eller har samarbejdet om. Imidlertid er det ifoelge Parlamentet ikke lykkedes sagsoegeren ved en sammenlignende gennemgang af medlemsstaternes forfatningsret at paavise, at naevnte forbud skulle vaere anerkendt som en grundlaeggende rettighed; i naervaerende tilfaelde ses sagsoegeren udelukkende at have foretaget en sammenlignende arbejdsretlig undersoegelse. Ifoelge Parlamentet er denne sammenligning ikke tilstraekkelig til ad rettens vej at forme en almindelig retsgrundsaetning, som - stadig ifoelge Parlamentet - ville stride mod ansaettelsesvilkaarenes artikel 47, stk. 2.
44 For det tredje har Parlamentet henvist til forslag til Raadets direktiv om beskyttelse af den kvindelige arbejdstager under graviditet og efter barsel (KOM(90) 406 endelig udg. - SYN 303) forelagt af Kommissionen den 18. september 1990 (EFT C 281, s. 3), som i artikel 6, stk. 2, bekraefter, at det ikke generelt er forbudt at afskedige en ansat, der er gravid.
45 Sagsoegeren har i replikken bestridt dette argument, idet hun haevder, at de relevante bestemmelser i direktivforslaget tvaertimod har til formaal at anerkende, at der for den gravide kvinde bestaar en grundlaeggende rettighed til beskyttelse mod enhver form for afskedigelse.
46 Retten skal paa grundlag af parternes argumentation for det foerste fastslaa, at det klart fremgaar baade af sagsoegerens indlaeg og af hendes forklaringer under retsmoedet, at hun slet ikke haevder, at hendes afskedigelse skyldes hendes graviditet; tvaertimod gaar hele hendes argumentation, hvori hun antager naevnte grundlaeggende rettighed som givet, ud paa at fratage gruppen retten til, uanset begrundelsen og dermed ogsaa uden sammenhaeng med graviditeten, at afskedige en ansat, der er gravid, naar blot gruppen var underrettet om hendes tilstand.
47 Efter saaledes at have afgraenset betydningen af dette anbringende finder Retten det for det andet vigtigt at bekraefte, at princippet om ligebehandling af kvindelige og mandlige arbejdstagere og dermed udelukkelse af enhver koensbetinget forskelsbehandling, den vaere sig direkte eller indirekte, indgaar som en integrerende del af de grundlaeggende rettigheder, som Domstolen og Retten skal vaerne om i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 164.
48 Domstolen har ved flere lejligheder (dom af 7.6. 1972, sag 20/71, Sabbatini-Bertoni mod Parlamentet, Sml. s. 95, org.ref.: Rec. s. 345, af 20.2.1975, sag 21/74, Airola mod Kommissionen, Sml. s. 221, og af 20.3.1984, forenede sager 75/82 og 117/82, Razzouk og Beydoun mod Kommissionen, Sml. s. 1530) fastslaaet, at det er noedvendigt inden for rammerne af tjenestemandsvedtaegten at sikre ligestilling mellem mandlige og kvindelige arbejdstagere, som Faellesskabet selv har ansat; i sidstnaevnte dom fremhaevede Domstolen, at i forholdet mellem faellesskabsinstitutionerne paa den ene side og de ansatte og deres ydelsesberettigede paaroerende paa den anden side er de krav, som foelger af dette princip, paa ingen maade begraenset til dem, der foelger af EOEF-Traktatens artikel 119 eller de faellesskabsdirektiver, der er vedtaget paa dette omraade.
49 Retten skal naermere bemaerke, at Domstolen i sin praejudicielle dom af 8. november 1990 (sag C-179/88, Handels- og Kontorfunktionaerernes Forbund i Danmark, Sml. I, s. 3979) fortolkede bestemmelserne i artikel 2, stk. 1 og 3, i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 - om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder, for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (EFT L 39, s. 40) - derhen, at afskedigelse af en kvindelig arbejdstager paa grund af graviditet er en direkte forskelsbehandling paa grundlag af koen (praemis 13). Ifoelge Domstolen er det samme tilfaeldet, saafremt en kvinde naegtes ansaettelse paa grund af graviditet (jf. dom af 8.11.1990, sag C-177/88, Dekker, Sml. I, s. 3941). Samme resultat kan udledes af de internationale traktater, som medlemsstaterne har samarbejdet om eller tiltraadt, og af medlemsstaternes relevante retsregler.
50 Af disse betragtninger foelger, at kun en ansat, der er blevet afskediget paa grund af graviditet, kan kraeve beskyttelse med henvisning til en saadan grundlaeggende rettighed.
51 Retten skal i oevrigt paa dette stadium af sin bedoemmelse pointere, at bestemmelserne i ansaettelsesvilkaarenes artikel 47, stk. 2, litra a), som Parlamentet har paaberaabt sig - og ifoelge hvilken varslingsperioden ved afskedigelse af en midlertidigt ansat paa ubestemt tid ikke kan begynde under en loebende barselsorlov - skal fortolkes i overensstemmelse med denne grundlaeggende rettighed, der altsaa er anerkendt ifoelge ovenfor omtalte retspraksis.
52 Ser man atter paa selve sagen, maa man til gengaeld slaa fast, at det ikke - hvilket sagsoegeren da heller ikke har haevdet - er bevist, at afskedigelsen af 12. juli 1990 skete paa grund af hendes graviditet. Heraf foelger, at sagsoegeren ikke kan paaberaabe sig en kraenkelse af den grundlaeggende rettighed, som hun har henvist til.
53 Dette anbringende kan derfor ikke tages til foelge.
Andet anbringende om manglende overholdelse af opsigelsesfristen
54 Sagsoegerens argumentation er koncentreret om den kendsgerning, at den skriftlige afskedigelse af 12. juli 1990, som indeholdt en opsigelsesfrist til den 11. oktober 1990, foerst blev afleveret til hende den 20. juli 1990. Da opsigelsesperioden foerst kunne begynde dagen efter datoen for meddelelsen, kunne den ifoelge sagsoegeren heller ikke udloebe foer allertidligst den 21. oktober 1990.
55 Hertil har Parlamentet svaret, at der ikke i ansaettelsesvilkaarene findes nogen bestemmelse, ifoelge hvilken en afskedigelse er ugyldig, dersom postmaessige problemer foraarsager, at fristen ifoelge den skriftlige afskedigelse ikke svarer til udloebet af den fulde frist paa tre maaneder, der regnes fra datoen for modtagelsen af skrivelsen om afskedigelse. I henhold til Parlamentet er det tilstraekkeligt, at den paagaeldende reelt faar fordel af en frist paa fulde tre maaneder. Heraf foelger - stadig i henhold til Parlamentet - at sagsoegerens argument ikke kan ugyldiggoere afgoerelsen om afskedigelse.
56 Paa grundlag af disse faktiske og retlige forhold skal Retten foerst fastslaa, at uanset den forsinkede meddelelse af afgoerelsen af 12. juli 1990 om at afskedige sagsoegeren var opsigelsesfristen ifoelge denne afgoerelse for kort, idet udloebet af tremaanedersfristen her var fastsat til den 11. oktober 1990, hvor den i virkeligheden ogsaa burde medtage dagen den 12. oktober 1990. Det maa derfor sluttes, at opsigelselsfristen lige fra begyndelsen var utilstraekkelig. Det betyder dog ikke, at afgoerelsen om afskedigelse er ugyldig, for saa vidt som sagsoegeren isaer i sine mundtlige forklaringer under retsmoedet erkendte, at Parlamentet rent faktisk udbetalte hendes vederlag helt frem til den 20. oktober 1990, dvs. helt til udloebet af den opsigelsesfrist, der normalt gaelder. Da det saaledes er paavist, at sagsoegeren ikke har lidt skade paa grund af denne fejl, maa man slutte, at dette anbringende er uden genstand og ikke kan tages til foelge.
Tredje anbringende om kraenkelse af artikel 11 i Praesidiets regler og af gruppens regulativ, herunder navnlig artikel 9
57 Sagsoegeren har bemaerket, at man med afskedigelsesafgoerelsen af 12. juli 1990 ikke havde overholdt den "interne procedure til forudgaaende maegling" jf. artikel 11 i naevnte regler, som bestemmer: "Enhver procedure med henblik paa at bringe kontrakten for en midlertidigt ansat til ophoer, kraever, naar den paagaeldende er antaget paa grundlag af artikel 2, litra c), i ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte, forudgaaende meddelelse til Personaleudvalget, som kan hoere den paagaeldende og rette henvendelse til den myndighed, der har kompetence til at indgaa ansaettelseskontrakter."
58 Sagsoegeren har ligeledes haevdet, dog uden naermere enkeltheder, at afgoerelsen strider mod gruppens regulativ, naermere bestemt artikel 9.
59 Hvad for det foerste angaar tilsidesaettelse af artikel 11 i Praesidiets regler har Parlamentet isaer under retsmoedet betonet, at artikel 11 efter dets mening paa ingen maade indebaerer nogen maeglingsprocedure, men tvaertimod blot kraever, at Personaleudvalget underrettes i forvejen.
60 Imidlertid anfoerer Parlamentet, at Brissaud' s skrivelse af 10. juli 1990, hvori han besvarer Personaleudvalgets skrivelse af 9. juli 1990, viser, at gruppen saa sandelig i forvejen underrettede dette udvalg om, at man havde til hensigt at afskedige sagsoegeren, og at gruppen dermed overholdt naevnte bestemmelse.
61 Hvad for det andet angaar overholdelsen af gruppens regulativ, herunder navnlig artikel 9, hvori det bl.a. hedder, at afskedigelsesskrivelsen skal signeres af ansaettelsesmyndigheden, dvs. af gruppeformanden, konstaterer Parlamentet, at gruppeformand Le Pen signerede afskedigelsen den 12. juli 1990.
62 Parlamentet har i oevrigt under sine mundtlige forklaringer i retsmoedet betonet den kendsgerning, at gruppens regulativ i virkeligheden aldrig har eksisteret som mere end et udkast.
63 I replikken har sagsoegeren ikke gentaget klagepunktet om tilsidesaettelse af gruppens regulativ.
64 Vedroerende den manglende overholdelse af artikel 11 i Praesidiets regler har sagsoegeren bestridt, at skrivelsen af 10. juli 1990 eksisterer. Derfor har hun kraevet, at originalen fremlaegges, og at formanden for Personaleudvalget be- eller afkraefter modtagelsen af denne skrivelse.
65 Selv med den forudsaetning, at en saadan skrivelse eksisterer, vil sagsoegeren alligevel haevde, at den procedure, der ifoelge Praesidiets regler skal give Personaleudvalget mulighed for at intervenere og hoere den ansattes mening, under alle omstaendigheder er fuldstaendig fordrejet i forhold til sit formaal. Hun henviser saaledes til, at skrivelsen af 10. juli 1990 slutter paa foelgende maade: "De er velkommen til at raadfoere Dem med disse to personer og henvende Dem til vor formand". Ifoelge sagsoegerens udsagn godkendte Le Pen naestfoelgende dag afskedigelsen, hvorefter Personaleudvalget blev praesenteret for en fuldbyrdet kendsgerning.
66 I duplikken har Parlamentet svaret, at afgoerelsen af 12. juli 1990 paa ingen maade kunne hindre Personaleudvalget i eventuelt at tage de noedvendige initiativer, saaledes at Le Pen kunne tage afskedigelsen op til fornyet overvejelse.
67 Parlamentet gentager, at skrivelsen af 10. juli 1990 var et svar paa personaleudvalgsformandens skrivelse af 9. juli 1990, i hvilken denne anmodede om en fornyet overvejelse af afskedigelsen af 31. maj 1990. Man slutter heraf, at Personaleudvalget saaledes helt klart var underrettet om, at Le Pen ville afskedige sagsoegeren, ligesom Le Pen var vidende om Personaleudvalgets anmodning om, at afgoerelsen blev taget op til fornyet overvejelse, hvilket bekraefter dets paastand om, at artikel 11 i Praesidiets regler var overholdt fuldt ud.
68 Hvad angaar anbringendets foerste led, der bygger paa kraenkelse af artikel 11 i Praesidiets regler, skal Retten foerst fremhaeve, at til trods for, at ansaettelseskontrakten tillod Parlamentet at afskedige sagsoegeren helt uden begrundelse, naar blot den fastsatte tremaaneders opsigelsesfrist var overholdt, maa det udtales, at de paagaeldende regler vel ikke naevnes i ansaettelsesvilkaarene, men de er alligevel en integrerende del af de formaliteter, Parlamentet som arbejdsgiver skulle opfylde, naar det agtede at bringe sagsoegerens ansaettelseskontrakt til ophoer.
69 I den forbindelse skal det bemaerkes, dels at artikel 11 ifoelge sin ordlyd helt klart gaelder for "enhver procedure med henblik paa at bringe kontrakten for en midlertidigt ansat til ophoer ... naar den paagaeldende er antaget paa grundlag af artikel 2, litra c), i ansaettelsesvilkaarene", dels at institutionerne i henhold til Domstolens faste praksis rent faktisk er pligtige at overholde de interne procedurer, de frivilligt har indfoert internt, idet en manglende overholdelse ville skade ligebehandlingsprincippet (Domstolens dom af 30.1.1974, sag 148/73, Louwage mod Kommissionen, Sml. s. 89, og af 21.4.1983, sag 282/81, Ragusa mod Kommissionen, Sml. s. 1258, praemis 18). Retten maa saaledes konkludere, at Parlamentet i henhold til den bestemmelse, som sagsoegeren har gjort gaeldende, rent faktisk havde pligt til i forvejen at underrette Personaleudvalget om den kommende afskedigelse af sagsoegeren, saaledes at udvalget fik mulighed for eventuelt at hoere sagsoegeren og rette henvendelse til den paagaeldende ansaettelsesmyndighed.
70 For det andet skal Retten fastslaa, at Parlamentet klart har givet afkald paa at paaberaabe sig afskedigelsen af 31. maj 1990. Det foelger heraf, at afskedigelsen af 12. juli 1990 korrekt skal betragtes som en ny afgoerelse, som ligeledes maatte indebaere en forudgaaende underrettelsesprocedure i henhold til artikel 11 i ovennaevnte regler.
71 For det tredje skal Retten for at besvare spoergsmaalet, om naevnte procedure konkret er blevet anvendt, foerst bemaerke, at Parlamentet har udtalt, at Personaleudvalget havde faaet meddelelse i forvejen om sagsoegerens forestaaende afskedigelse, saaledes som det bekraeftes dels af skrivelsen af 9. juli 1990 fra udvalget til gruppeformanden, dels af skrivelsen af 10. juli 1990, som gruppens generalsekretaer skal havde sendt til udvalgets formand.
72 Imidlertid maa det noteres, at den foerste skrivelse blot giver udtryk for Personaleudvalgets misbilligelse af den foerste afgoerelse om afskedigelse af 31. maj 1990, som Parlament ikke laengere paaberaaber sig.
73 Hvad angaar den anden skrivelse af 10. juli 1990 konstaterer Retten, at sagsoegeren hele tiden har naegtet at anerkende dens aegthed, uden at hun dog har forklaret de naermere grunde til sine forbehold. Som svar paa et af de spoergsmaal, Retten fremsendte til Parlamentet den 6. juni 1991, har det herom anfoert, at Personaleudvalgets formand havde erklaeret, at han ikke laengere havde mulighed for at fremsende originalen til naevnte skrivelse. Det fremgaar endvidere af forklaringerne under retsmoedet, at skrivelsen skal vaere gaaet tabt som foelge af udvalgets fornyelse, hvorved blandt andet formanden og hans sekretaer blev udskiftet. Derfor har Parlamentet blot fremlagt en kopi af skrivelsen.
74 Da de af Parlamentet anfoerte omstaendigheder er plausible og ikke kan rejse tvivl om aegtheden af den kopi, Parlamentet har fremlagt, skal Retten fastslaa, at selve skrivelsens ordlyd bekraefter den forudgaaende afgoerelse om at afskedige sagsoegeren, hvilket ogsaa gaelder afgoerelsen om at afskedige en anden af gruppens midlertidigt ansatte. Ligeledes viser denne skrivelse, at de paagaeldende to personer i naer fremtid ville modtage en skrivelse om afskedigelse fra gruppeformanden, og at udvalget havde fuld frihed til at hoere dem og rette henvendelse til formanden.
75 Paa dette punkt noterer Retten sig, at selv om den anden afgoerelse om afskedigelse blev truffet den 12. juli 1990, blev den foerst meddelt sagsoegeren den 20. juli 1990 og er derfor foerst traadt i kraft samme dag. Til stoette for denne antagelse skal Retten henvise til foerste punktum i vedtaegtens artikel 25, stk. 2, som anvendes analogt i henhold til ansaettelsesvilkaarenes artikel 11, der bestemmer: "Enhver beslutning, der traeffes i henhold til denne vedtaegt om en bestemt person, skal straks meddeles den paagaeldende tjenestemand skriftligt."
76 Imidlertid var der i den foreliggende sag en periode paa ti dage mellem foerst skrivelsen af 10. juli 1990, som underrettede Personaleudvalget om, at sagsoegerens afskedigelse var bekraeftet, og dernaest meddelelsen om den afgoerelse, der rent faktisk stadfaestede sagsoegerens afskedigelse, en periode, hvor Personaleudvalget havde en reel mulighed for at intervenere til fordel for sagsoegeren. Dette skete dog faktisk ikke, hvilket i oevrigt blev bekraeftet af sagsoegeren under retsmoedet.
77 Med andre ord er der ikke grundlag for at udtale, som sagsoegeren har gjort det, at Personaleudvalget efter afsendelsen af skrivelsen af 10. juli 1990 kun havde en urimelig kort periode paa to dage til at intervenere til fordel for sagsoegeren.
78 Heraf foelger, at proceduren ifoelge artikel 11 i Praesidiets regler i den foreliggende sag ikke er kraenket, idet sagens faktiske omstaendigheder viser, at Personaleudvalget, der var behoerigt underrettet om sagsoegerens anden afskedigelse, rent faktisk fik en rimelig frist til at intervenere hos den paagaeldende ansaettelsesmyndighed, men afstod herfra.
79 Retten skal desuden bemaerke, at uanset at det maatte antages, at ansaettelsesmyndigheden ved den 12. juli 1990, dvs. to dage efter afsendelsen af skrivelsen til Personaleudvalget, at stadfaeste afgoerelsen om at afskedige sagsoegeren hermed beviste sin ringe respekt for Praesidiets interne regler og saaledes sin fordrejelse af disse regler i forhold til deres formaal, maa det ikke desto mindre heraf sluttes, at den totale passivitet fra udvalgets side, ogsaa til noed i den tremaaneders opsigelsesperiode, der udloeb den 20. oktober 1990 ved midnat, godtgoer, at den procedure, der mundede ud i afgoerelsen om at afskedige sagsoegeren, under ingen omstaendigheder ville vaere forloebet anderledes (Domstolens dom af 10.7.1980, sag 30/80, Distillers Company mod Kommissionen, Sml. s. 2229, praemis 26, og Rettens dom af 27.11.1990, sag T-7/90, Kobor mod Kommissionen, Sml. II, s. 721, praemis 30). Henset til sagens faktiske omstaendigheder kan sagsoegeren saaledes ikke paaberaabe sig en saadan uretmaessighed.
80 Af samtlige disse betragtninger foelger, at foerste led af dette anbringende under alle omstaendigheder maa forkastes.
81 Hvad angaar anbringendets andet led, som bygger paa den paastaaede kraenkelse af gruppens regulativ, herunder navnlig artikel 9, skal Retten fastslaa, at sagsoegeren hverken anfoerer kraenkelsens genstand eller dens omfang. Herefter vil dette andet led vaere at forkaste.
82 Retten finder derfor, at dette annullationsanbringende i det hele boer forkastes.
Fjerde anbringende om manglende begrundelse
83 Sagsoegeren har i replikken anfoert, at afgoerelsen om afskedigelse i alt fald var ugyldig, fordi der ingen begrundelse var givet, hvilket strider mod vedtaegtens artikel 25 sammenholdt med ansaettelsesvilkaarenes artikel 11.
84 I denne forbindelse har sagsoegeren henvist til generaladvokat Mayras forslag til afgoerelse i sagen Schertzer mod Parlamentet (dom af 18.10.1977, sag 25/68, Sml. s. 1729, 1746, paa s. 1749), hvoraf det relevante uddrag lyder: "Heraf foelger, at naar gruppen ikke laengere stoler paa den ansattes loyalitet over for dens politiske idé, kan gruppen selv eller den af gruppen udpegede myndighed, i almindelighed dens formand, oploese kontraktforholdet. Jeg synes dog ikke, at disse betragtninger, som det sagsoegte Parlament har fremhaevet, er tilstraekkeligt grundlag for en afskedigelse uden nogen som helst begrundelse. Jeg mener altsaa, at den manglende begrundelse maa betragtes som vaesentlig."
85 Ligeledes paapeger sagsoegeren, at Domstolen i dom af 15. juli 1960 (forenede sager 43/59, 45/59 og 48/59, Von Lachmueller m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 199; org.ref.: Rec. s. 956, paa s. 957) og dom af 16. december 1960 (sag 44/59, Fiddelaar mod Kommissionen, Sml. s. 203, org.ref.: Rec. s. 1082) som resultat af en argumentation baseret paa en analyse af den offentlige interesse udtalte, at administrationen altid skal foelge princippet om redelighed, og at den derfor detaljeret skal begrunde sine afgoerelser om afskedigelse.
86 Parlamentet har i duplikken foerst bemaerket, at dette anbringende ikke er naevnt i staevningen, og at det dermed ikke boer tages under paakendelse.
87 Alligevel har Parlamentet taget stilling til det, idet man fremhaever, at det vaesentlige ved kontrakter mellem en politisk gruppe og dens midlertidigt ansatte er den gensidige tillid, uden hvilken kontrakterne mister enhver interesse. Til stoette for dette argument henviser Parlamentet til Domstolens dom af 18. oktober 1977, jf. ovenfor, naermere betegnet dommens praemis 39 og 40, som lyder: "den ensidige opsigelse af ansaettelsesforholdet, hvortil der udtrykkelig er hjemmel i den naevnte bestemmelse (ansaettelsesvilkaarenes artikel 47) ... kunne ske i medfoer af selve ansaettelseskontrakten og kraever derfor ingen begrundelse; som foelge af dette ansaettelsesforholds beskaffenhed adskiller den midlertidigt ansattes retsstilling sig vaesentligt fra den retsstilling, som en tjenestemand har i henhold til tjenestemandsvedtaegten, hvorfor der mangler den aarsagernes lighed, som er begrundelsen og graensen for henvisningen til visse vedtaegtsbestemmelser i artikel 11 i ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte." Foelgelig finder Parlamentet dette anbringende ubegrundet.
88 Paa grundlag af parternes respektive argumentationer skal Retten fastslaa, at dette anbringende, som fremfoertes foerste gang i replikken, ikke kan tages under paakendelse. Der laegges herved vaegt paa, at det ifoelge artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement er forbudt at fremsaette nye anbringender under sagens behandling.
89 I lyset af den betydning, som tillaegges pligten til begrundelse ved udoevelsen af faellesskabsinstitutionernes befoejelser, skal Retten ikke desto mindre ex officio undersoege, om sagsoegeren i den foreliggende sag kan paaberaabe sig den i ansaettelsesvilkaarenes artikel 11 hjemlede analoge anvendelse af vedtaegtens artikel 25, stk. 2, der i generelle vendinger bestemmer, at enhver afgoerelse, der traeffes om en bestemt person, og som indebaerer et klagepunkt, skal begrundes.
90 Herved bemaerkes foerst, at til forskel fra tjenestemaendene, hvis sikkerhed i ansaettelsen er garanteret i vedtaegten, er de midlertidigt ansatte omfattet af en saerlig ordning, som danner grundlag for den ansaettelseskontrakt, der er indgaaet med den paagaeldende institution.
91 I den foreliggende sag blev det udtrykkeligt anfoert i ansaettelseskontrakten, som blev indgaaet paa ubestemt tid, at hver part kunne ophaeve den ensidigt, dersom opsigelsesfristen paa tre maaneder blev overholdt. Ansaettelseskontrakten indeholdt saaledes ingen begrundelsespligt for arbejdsgiveren, for saa vidt som opsigelsesfristen rent faktisk blev overholdt.
92 Ligeledes henviste sagsoegerens ansaettelseskontrakt til ansaettelsesvilkaarenes artikel 48, 49 og 50, hvorved deres anvendelse bekraeftes. Imidlertid er det kun artikel 49 i disse bestemmelser, der kraever begrundelse for en afgoerelse om at afskedige den midlertidigt ansatte, og kun naar den ensidige opsigelse sker af disciplinaere grunde, hvis den ansatte groft har tilsidesat sine pligter. I saa fald er der i artikel 49 udtrykkelig hjemmel for, at ansaettelsesforholdet kan ophaeves ensidigt uden varsel, hvilket saaledes understreger, at inden for den kontraktmaessige ordning, som den midlertidigt ansatte er omfattet af, kraeves der udelukkende begrundelse, saafremt en opsigelsesfrist ikke er fastsat. Herved bemaerkes, at i den foreliggende sag er opsigelsen af kontrakten paa ingen maade sket i henhold til ansaettelsesvilkaarenes artikel 49.
93 Af disse betragtninger fremgaar, at en ensidig opsigelse, som udtrykkeligt har hjemmel i ansaettelseskontrakten, ikke skal begrundes, uanset hvilken part den hidroerer fra. Heraf foelger, at den midlertidigt ansattes retsstilling paa dette punkt adskiller sig fra en vedtaegtsmaessigt ansat tjenestemands, idet den udelukker analog anvendelse af vedtaegtens artikel 25, saaledes som det fastsaettes i generelle vendinger i ansaettelsesvilkaarenes artikel 11.
94 For det andet bemaerkes paa linje med Parlamentet, at den gensidige tillid er et vaesentligt aspekt ved kontrakter om beskaeftigelse af midlertidigt ansatte ifoelge ansaettelsesvilkaarenes artikel 2, litra c). Dette gaelder i endnu hoejere grad for personer ansat af parlamentariske grupper, som almindeligvis er opstaaet ud fra en veldefineret politisk holdning. I den foreliggende sag er det klart, at naar sagsoegeren har accepteret en overordnet stilling med helt saeregne karakteristika, hvilket maa siges at vaere tilfaeldet for stillingen som assisterende generalsekretaer for en parlamentarisk gruppe, maa hun have vaeret sig de politiske faktorer og usikkerhedsmomenter bevidst, der var afgoerende saavel for hendes ansaettelse som for hendes senere afskedigelse. Domstolens dom af 18. oktober 1977 (sag 25/68, Schertzer mod Parlamentet, Sml. s. 1743) bekraefter dette resultat.
95 Disse betragtninger over den saeregne karakter ved den stilling, sagsoegeren blev ansat i, bestyrker den antagelse, at gruppen - dersom den gensidige tillid, der raadede ved ansaettelsen af sagsoegeren, skulle falde vaek - ensidigt kunne opsige ansaettelseskontrakten uden at skulle give nogen begrundelse.
96 Det foelger af det foregaaende, at anbringendet savner grundlag.
2. De subsidiaere paastande, foerst om at afskedigelserne kendes uretmaessige, og dernaest om at der tilkendes erstatning for den haevdede oekonomiske og ikke-oekonomiske skade, og for det tredje om at der om noedvendigt udmeldes en sagkyndig til ansaettelse af tabet
97 Til spoergsmaalet, om Retten kan kende afskedigelserne uretmaessige, bemaerkes foerst, at det af ansaettelsesvilkaarenes artikel 47, stk. 2, helt klart fremgaar, af opsigelsen af en ansaettelseskontrakt, der er indgaaet paa ubestemt tid, kan ske efter den kompetente myndigheds skoen, naar den blot overholder opsigelsesfristen i henhold til kontrakten, og opsigelsen sker i henhold til naevnte bestemmelse.
98 Derfor kan Retten ikke efterproeve, om skoennet er udoevet korrekt, undtagen hvis der foreligger en klar vildfarelse eller magtfordrejning (jf. Domstolens dom af 26.2.1981, sag 25/80, De Briey mod Kommissionen, Sml. s. 637).
99 Naar sagsoegeren, som i den foreliggende sag, hverken har foert bevis for vildfarelse eller magtfordrejning eller blot har paaberaabt sig noget saadant, kan Retten ikke saette sin vurdering i stedet for den kompetente myndigheds eller kende sagsoegerens afskedigelser uretmaessige.
100 Det foerste led i den subsidiaere paastand kan derfor ikke tages til foelge.
101 Hvad angaar kravet om erstatning for paastaaet oekonomisk og ikke-oekonomisk skade bemaerkes vedroerende formaliteten, at sagsoegeren allerede havde fremsat et saadant krav subsidiaert i sin klage af 24. juli 1990 over afgoerelsen af 12. juli 1990 om at afskedige hende, og at dette krav under alle omstaendigheder er naert knyttet til paastanden om annullation af ovennaevnte afgoerelser.
102 Heraf foelger, at sagsoegerens paastand om erstatning for det tab, hun har lidt, kan tages under paakendelse.
103 Ved paadoemmelsen af erstatningskravets berettigelse boer det undersoeges, om sagsoegeren har paavist, at Parlamentet er ansvarlig for en tjenstlig fejl over for sagsoegeren, som har foraarsaget det tab, hun kraever erstattet.
104 Imidlertid har sagsoegeren under sagen ikke fremsat noget anbringende af en saadan art, at det kan medfoere annullation af de anfaegtede afgoerelser. Dermed har sagsoegeren ikke paavist nogen uregelmaessighed, der kunne betragtes som en tjenstlig fejl fra Parlamentets side, og som kunne berettige hende til erstatning.
105 Paastanden om erstatning for den angivelige oekonomiske og ikke-oekonomiske skade tages derfor ikke til foelge. Deraf foelger, at begaeringen om eventuelt at udmelde en sagkyndig til ansaettelse af tabet ligeledes boer forkastes.
106 Det fremgaar af samtlige ovenstaaende betragtninger, at sagsoegte i det hele vil vaere at frifinde.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
107 Hvad angaar omkostningerne i den sag om foreloebige forholdsregler, der verserede ved foerste instans, skal Retten bemaerke, at sagsoegeren indledte denne sag den 16. oktober 1990 samtidig med hovedsoegsmaalet for at raade bod paa sin uholdbare situation efter afskedigelsen, hvor hun stod uden indtaegter, mens hun afventede enten tilkendelse af arbejdsloeshedsunderstoettelse ifoelge ansaettelsesvilkaarenes artikel 28a, eller en dom, som gav hende medhold, og hvor hun paa grund af sin graviditet kunne forvente oegede udgifter i forbindelse med foedslen og barnets pasning.
108 I den forbindelse bemaerkes, at selv om Rettens praesident i sin kendelse af 23. november 1990 ikke tog sagsoegerens begaering om udsat gennemfoerelse af afgoerelserne om hendes afskedigelse til foelge, bestemte han dog foelgende som foreloebig forholdsregel: "Parlamentet betaler - fra tidspunktet for kontraktens ophoer, og indtil Kommissionen faktisk udbetaler sagsoegeren arbejdsloeshedsunderstoettelse i henhold til ansaettelsesvilkaarenes artikel 28a - sagsoegeren et beloeb svarende til den naevnte maanedlige arbejdsloeshedsunderstoettelse, fra barnets foedsel med tillaeg af familietillaeg i henhold til ansaettelsesvilkaarenes artikel 28a, stk. 5, og indroemmer sagsoegeren ret til sygesikring paa de i vedtaegtens artikel 72 fastsatte betingelser uden erlaeggelse af bidrag."
109 Han tiltraadte dermed, at sagsoegerens situation berettigede til en saerlig hensyntagen fra Parlamentets side med henblik paa at undgaa, at hun midlertidigt blev uden indtaegter og ude af stand til at ernaere sig selv og det barn, hvis foedsel var naert forestaaende.
110 Retten skal derfor fastslaa, at ganske saerlige grunde berettiger til, at omkostningerne i sagen om foreloebige forholdsregler betales af Parlamentet i medfoer af artikel 87, stk. 3, foerste afsnit, i Rettens procesreglement.
111 Med hensyn til omkostningerne i den anden sag om foreloebige forholdsregler konstaterer Retten, at i betragtning af, at Parlamentet foerst ikke ville eller i det mindste toevede med at opfylde kendelsen af 23. november 1990, saa sagsoegeren sig noedsaget til, ved en begaering registreret paa Justitskontoret den 14. marts 1991, at anmode om nye foreloebige forholdsregler med henblik paa, at kendelsens konklusion faktisk blev respekteret.
112 Herved skal Retten henvise til, at Parlamentet foerst under retsmoedet den 20. marts 1991, som blev afholdt i forbindelse med den anden sag om foreloebige forholdsregler, rent faktisk forpligtede sig til at opfylde kendelsens konklusion og derved gjorde det muligt for sagsoegeren at haeve denne anden sag, hvilket skete ved skrivelse af 11. april 1991. Vedroerende omkostningerne fra naevnte anden sag, som sagsoegeren i begaeringen af 14. marts 1991 havde kraevet betalt af Parlamentet, foreslog sagsoegeren i samme skrivelse af 11. april 1991, at der forholdtes vedroerende omkostningerne under paadoemmelsen af hovedsagen, som paa det tidspunkt endnu verserede.
113 Paa denne baggrund bestemmer Retten, at sagsoegerens omkostninger i den anden sag om foreloebige forholdsregler, indtil hun haevede denne, blev paanoedet hende ved Parlamentets holdning, hvorfor det findes berettiget at idoemme det disse omkostninger i medfoer af artikel 87, stk. 5, foerste afsnit, i Rettens procesreglement.
114 Herefter paalaegges det Parlamentet at betale samtlige omkostninger i de to sager om foreloebige forholdsregler, som sagsoegeren indgav begaering om den 16. oktober 1990 og den 14. marts 1991. 1991.
115 Vedroerende omkostningerne i hovedsagen skal Retten henvise til, at det i henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Imidlertid bestemmer samme reglements artikel 88, at institutionerne selv baerer deres egne omkostninger i sager anlagt af ansatte i Faellesskaberne. Hver af parterne paalaegges derfor at betale sin del af de naevnte omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling)
1) Sagsoegte frifindes.
2) Parlamentet betaler alle omkostninger i forbindelse med sagerne om foreloebige forholdsregler.
3) Hver part baerer sine egne omkostninger i forbindelse med behandlingen af hovedsagen.