CELEX: 62006CJ0294
Pridružitveni sporazum EGS-Turčija
Prosto gibanje delavcev
Sklep Pridružitvenega sveta št. 1/80
Člen 6(1), prva alinea
Delavec, vključen v zakoniti trg dela
Dovoljenje za vstop kot študent ali oseba ‚au-pair‘
Vpliv na pravico do prebivanja

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6(1) Sklepa Pridružitvenega sveta z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve (v nadaljevanju: Sklep št. 1/80). Pridružitveni svet je bil ustanovljen s sporazumom o pridružitvi med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani in države članice EGS in Skupnost na drugi strani podpisale v Ankari 12. septembra 1963 in ki je bil v imenu slednje sklenjen, odobren in potrjen s Sklepom Sveta 64/732/EGS z dne 23. decembra 1963 (
UL 1964, 217, str. 3685
).
Ta predlog je bil vložen v okviru dveh sporov, in sicer na eni strani E. Payir ter na drugi strani B. Akyuz in B. Ozturk proti Secretary of State for the Home Department (v nadaljevanju: Secretary of State), ker je slednji zavrnil podaljšanje njihovih dovoljenj za prebivanje.
Pravni okvir
Skupnostna ureditev
V členu 6(1) Sklepa št. 1/80 je določeno:
„1.   Razen v primerih, določenih s členom 7, ki ureja prost dostop do zaposlitve članov njegove družine, ima turški delavec, ki je vključen v zakoniti trg dela države članice:
—
v tej državi članici po enem letu, odkar je zakonito zaposlen, pravico, da se mu podaljša delovno dovoljenje pri istem delodajalcu, če ta razpolaga z delovnim mestom;
—
v tej državi članici po preteku treh let, odkar je zakonito zaposlen, in ob pogoju, da imajo delavci iz držav članic Skupnosti pri tem prednost, pravico, da pri delodajalcu, ki ga sam izbere, sprejme delovno mesto v enakovrstnem poklicu, ponujeno pod običajnimi pogoji in prijavljeno pri službah za zaposlovanje v tej državi članici;
—
v tej državi članici po preteku štirih let, odkar je zakonito zaposlen, pravico do prostega dostopa do zaposlitve po svoji izbiri.“
Nacionalna ureditev
Upoštevne določbe o osebah „au-pair“ so zlasti v točkah od 88 do 93 pravil o priseljevanju, ki jih je sprejel parlament Združenega kraljestva leta 1994 (United Kingdom Immigration Rules, House of Commons Paper 395; v nadaljevanju: Immigration Rules). V njih je določeno:
„Opredelitev zaposlitve ‚au-pair‘
88.
V smislu teh pravil pomeni zaposlitev ‚au-pair‘ dogovor, v skladu s katerim oseba:
(a)
pride v Združeno kraljestvo z namenom učenja angleškega jezika; […]
(b)
živi določeno obdobje v krogu angleško govoreče družine, kjer ima ustrezne možnosti za študij, in
(c)
pomaga pri hišnih opravilih največ pet ur na dan, za to prejema primerno plačilo in ima na razpolago dva prosta dneva na teden.
Pogoji za pridobitev dovoljenja za vstop (‚leave to enter‘) kot oseba ‚au-pair‘
89.
Oseba, ki zaprosi za dovoljenje za vstop v Združeno kraljestvo kot ‚au-pair‘, mora izpolnjevati te pogoje:
(i)
v Združeno kraljestvo mora priti z namenom izvrševanja predhodnega dogovora o zaposlitvi, ki ga je treba razumeti v smislu opredelitve, navedene zgoraj v točki 88; […]
(ii)
stara mora biti med 17 in 27 let ali v tej starosti prejeti dovoljenje za vstop; […]
(iii)
ne sme biti poročena; […]
(iv)
ne sme imeti vzdrževanih družinskih članov; […]
(v)
biti mora državljan ene od the držav: […] Turčije; […]
(vi)
ne sme imeti namena ostati v Združenem kraljestvu dlje kot dve leti kot ‚au-pair‘; […]
(vii)
mora imeti namen zapustiti Združeno kraljestvo po koncu prebivanja kot ‚au-pair‘; […]
(viii)
če je ta oseba pred tem bivala v Združenem kraljestvu v okviru zaposlitve ‚au-pair‘, ne sme zaprositi za dovoljenje za vstop, ki bi začelo veljati več kot dve leti po datumu prejetja prvega dovoljenja na tej podlagi, in
(ix)
mora biti sposobna vzdrževati sebe in si zagotoviti nastanitev, ne da bi za to potrebovala javna sredstva.
Dovoljenje za vstop kot oseba ‚au-pair‘
90.
Osebi, ki zaprosi za dovoljenje za vstop v Združeno kraljestvo v okviru zaposlitve ‚au-pair‘, se to lahko odobri za obdobje, ki ni daljše od dveh let, če ne bo opravljala nobenega drugega dela razen dela ‚au-pair‘ in če uradnik iz urada za priseljevanje ugotovi, da so izpolnjeni vsi pogoji iz točke 89 […]“
Določbe s področja priseljevanja študentov so v točkah od 57 do 62 Immigration Rules. V njih je določeno:
„Pogoji za pridobitev dovoljenja za vstop kot študent
57.
Oseba, ki zaprosi za dovoljenje za vstop v Združeno kraljestvo kot študent, mora izpolnjevati te pogoje:
(i)
sprejeta mora biti na študijski program:
(a)
javne visokošolske izobraževalne ustanove ali [nekaterih primernih zasebnih izobraževalnih ustanov]; […]
(ii)
biti mora sposobna in imeti namen študirati:
(a)
bodisi po rednem študijskem programu, ki se zaključi s priznano univerzitetno diplomo, na javni visokošolski izobraževalni ustanovi; bodisi [po nekaterih ostalih študijskih programih]; […]
[…]
(iv)
imeti mora namen zapustiti Združeno kraljestvo po koncu študija; […]
(v)
ne sme imeti namena izvrševati poslovne dejavnosti ali sprejeti zaposlitve, razen dela s krajšim delovnim časom ali počitniškega dela, ki ga odobri Secretary of State for Employment, in
(vi)
sposobna mora biti kriti stroške svojega študija, svojih osebnih potreb in potreb oseb, ki jih vzdržuje, vključno z nastanitvijo, ne da bi bila zaposlena, izvrševala poslovno dejavnost ali potrebovala javna sredstva.
Dovoljenje za vstop kot študent
58.
Osebi, ki zaprosi za dovoljenje za vstop v Združeno kraljestvo kot študent, se to lahko odobri za primerno obdobje, ki se izračuna na podlagi trajanja študijskega programa in sredstev, s katerimi razpolaga ta oseba, ter pod pogojem, ki tej osebi omejuje pravico sprejeti zaposlitev […]“
V prilogi A, točka 4, k poglavju 3 navodil direktorata za priseljevanje pri Secretary of State („Immigrations Directorate’s Instructions“) je določeno:
„Študenti, ki so starejši od 16 let in za katere veljajo pogoji, določeni v Code 2 (pogoj, ki omejuje njihovo pravico sprejeti zaposlitev), lahko opravljajo delo s krajšim delovnim časom ali počitniško delo, ne da bi potrebovali odobritev območne agencije za zaposlovanje [‚območni Jobcenter‘]. Prav tako lahko zasedejo delovno mesto v okviru univerzitetnega programa, ki vključuje delo, ali opravljajo poklicno prakso, ne da bi potrebovali delovno dovoljenje [ki ga izdajo pristojni organi Združenega kraljestva]. Študenti ne smejo delati več kot 20 ur na teden med šolskim letom […].“
Spora o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Spora se nanašata na eni strani na E. Payir, ki je bila „au-pair“, in na drugi strani na B. Akyuza in B. Ozturka, ki sta bila študenta.
E. Payir, ki je bila tedaj stara 21 let, je pridobila odobritev za vstop v Združeno kraljestvo in nato aprila 2000 dovoljenje za vstop, ki je veljalo do aprila 2002. To dovoljenje za vstop je vsebovalo pogoj, da E. Payir ne sme sprejeti nobene druge plačane ali neplačane zaposlitve, ki ni zaposlitev „au-pair“.
Od svojega vstopa v Združeno kraljestvo je bila E. Payir zaposlena kot „au-pair“ pri prvi družini in od marca 2001 pri drugi družini, za katero je delala med 15 in 25 ur na teden. Nudili so ji hrano ter nastanitev in prejemala je plačilo v višini 70 GBP (okoli 103 EUR) na teden.
Aprila 2002, pred iztekom veljavnosti dovoljenja za vstop, je E. Payir pri Secretary of State zaprosila za nadaljnje dovoljenje za prebivanje v Združenem kraljestvu in pri tem na podlagi člena 6(1) Sklepa št. 1/80 navedla, da je bila zaposlena več kot eno leto pri istem delodajalcu in da želi delo pri njem nadaljevati. Njena prošnja je bila zavrnjena z odločbo z dne 18. avgusta 2004.
E. Payir je zoper to odločbo vložila tožbo pri High Cour of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court). To sodišče, ki je dopustilo to tožbo, je navedeno odločbo razglasilo za nično in Secretary of State naložilo, naj podaljša dovoljenje za vstop E. Payir in odpravi prvotni pogoj, ki omejuje dostop tožeče stranke do trga dela. Dovoljenje za vstop E. Payir je bilo podaljšano do 2. avgusta 2006. E. Payir se je oktobra 2005 zaposlila kot prodajalka v trgovini.
Secretary of State je vložilo pritožbo zoper odločitev High Court, ker naj se člen 6(1) Sklepa št. 1/80 ne bi nanašal na osebe „au-pair“.
B. Akyuz in B. Ozturk sta v Združeno kraljestvo prišla leta 1999 oziroma leta 1997 kot študenta na podlagi dovoljenj za vstop, nato pa sta pridobila dovoljenji za prebivanje. V slednjih je bilo določeno, da lahko B. Akyuz in B. Ozturk delata največ 20 ur na teden med šolskim letom.
Ob študiju sta ta turška državljana delala s krajšim delovnim časom kot natakarja v restavraciji in njuna delodajalca sta jima ponudila podaljšanje njunih pogodb o zaposlitvi. Pred iztekom njunih dovoljenj za vstop ali prebivanje kot študenta sta B. Akyuz in B. Ozturk julija 2003 oziroma januarja 2004 pri Secretary of State zaprosila za dovoljenji za prebivanje na podlagi člena 6(1) Sklepa št. 1/80. Njuni prošnji sta bili 18. avgusta 2004 zavrnjeni, zato sta B. Akyuz in B. Ozturk vložila tožbi pri High Court, ki ju je dopustilo. Secretary of State je vložilo pritožbo zoper odločbi, ki ju je sprejelo High Court, ker naj se člen 6(1) Sklepa št. 1/80 ne bi nanašal na študente.
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) je zadevi E. Payir ter B. Akyuz in B. Ozturk združilo.
To sodišče je ugotovilo, da je High Court obravnavalo te tri turške državljane kot delavce v smislu, kot je ta pojem opredelilo Sodišče, in sicer v sodbi z dne 26. novembra 1998 v zadevi Birden (
C-1/97, Recueil, str. I-7747
, točka 24).
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) kljub sprejemanju te ugotovitve High Court meni, da je treba upoštevati tudi sodno prakso Sodišča, v skladu s katero lahko države članice vzpostavijo ureditve s socialnim namenom. Iz te sodne prakse naj bi izhajalo, da čeprav te ureditve zajemajo opravljanje dejavnosti s strani zadevnih oseb kot delavcev, ne vodijo nujno k njihovi vključitvi v zakoniti trg dela teh držav.
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) v zadevah v glavni stvari ni gotovo, ali se lahko zadevni turški državljani sklicujejo na določbe člena 6(1) Sklepa 1/80. V teh okoliščinah je to sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je v primeru, če:
—
je bilo turški državljanki izdano dovoljenje za vstop v Združeno kraljestvo za dve leti v okviru zaposlitve ‚au pair‘, kot je opredeljeno v [Immigration Rules]; […]
—
je njeno dovoljenje za vstop vključevalo dovoljenje za zaposlitev v tem okviru; […]
—
je bila v tem okviru nepretrgoma zaposlena pri istem delodajalcu za obdobje, daljše od enega leta, v času veljavnosti svojega dovoljenja za vstop; […]
—
je bila ta zaposlitev resnična in dejanska gospodarska dejavnost, in
—
je bila ta zaposlitev v skladu z nacionalno zakonodajo v zvezi z zaposlovanjem in priseljevanjem,
bila zadevna turška državljanka v času svoje zaposlitve:
—
delavka v smislu člena 6 Sklepa št. 1/80 […]?
—
vključena v zakoniti trg dela Združenega kraljestva v smislu tega člena?
2.
Ali je v primeru, če:
—
je bilo turškemu državljanu izdano dovoljenje za vstop v Združeno kraljestvo v skladu z [Immigration Rules] z namenom študija v tej državi; […]
—
je njegovo dovoljenje za vstop vključevalo dovoljenje, da sprejme katerokoli zaposlitev, ki med šolskim letom ne sme preseči 20 ur na teden na delovno obdobje; […]
—
je bil nepretrgoma zaposlen pri istem delodajalcu za obdobje, daljše od enega leta, v času veljavnosti svojega dovoljenja za vstop;
—
je bila ta zaposlitev resnična in dejanska gospodarska dejavnost, in
—
je bila ta zaposlitev v skladu z nacionalno zakonodajo v zvezi z zaposlovanjem in priseljevanjem,
bil zadevni turški državljan v času svoje zaposlitve:
—
delavec v smislu člena 6 Sklepa št. 1/80 […]?
—
vključen v zakoniti trg dela Združenega kraljestva v smislu tega člena?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Uvodne ugotovitve
Vprašanji, postavljeni v obeh zadevah, sta enaki in se nanašata na eni strani na osebe „au-pair“ ter na drugi strani na študente.
Iz teh vprašanj izhaja, da predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali dejstvo, da je bilo turškemu državljanu dovoljeno vstopiti na ozemlje države članice kot osebi „au-pair“ ali študentu, odvzame temu državljanu status „delavca“ in mu prepreči vključitev v zakoniti trg dela te države članice v smislu člena 6(1) Sklepa št. 1/80, tako da se ne more sklicevati na to določbo, da bi se mu njegovo delovno dovoljenje podaljšalo in da bi pridobil z njim povezano pravico do prebivanja.
Sodišču predložena stališča
E. Payir, B. Akyuz in B. Ozturk ter Komisija Evropskih skupnosti izražajo podobna stališča. Po njihovem mnenju naj bi turški državljani, kot so ti iz postopkov v glavni stvari, izpolnjevali pogoje, da se opredelijo kot „delavci“ v smislu člena 6(1) Sklepa št. 1/80. Pod vodstvom druge osebe naj bi opravljali dejanske in resnične storitve z določeno ekonomsko vrednostjo, za katere naj bi prejemali plačilo.
Ti turški državljani naj bi bili vključeni v zakoniti trg dela države članice gostiteljice. Na ozemlje te države naj bi vstopili zakonito in se na isti način vključili v zakoniti trg dela navedene države. Zlasti naj ne bi storili nobene goljufije, da bi pridobili in izvrševali njim zaupano delo. Njihov položaj na trgu dela naj bi bil torej trden in gotov.
Če ti turški državljani izpolnjujejo pogoje iz člena 6(1) Sklepa št. 1/80, bi se lahko sklicevali na to določbo, da bi se jim njihovo delovno dovoljenje podaljšalo in da bi pridobili z njim povezano pravico do prebivanja. Ne bi bilo niti nujno niti smiselno preučevati razloge, zaradi katerih je Združeno kraljestvo podelilo njihova dovoljenja za vstop in prebivanje, to je, dovolilo vstop mladim samo kot osebam „au-pair“ ali študentom, za določen čas.
Vlada Združenega kraljestva ter nemška, italijanska in nizozemska vlada pa nasprotno menijo, da so razlogi za prebivanje pomembni. Člen 6(1) Sklepa št. 1/80 naj bi se nanašal na pravico do dostopa do dela turških državljanov, ki jim je bilo dovoljeno vstopiti na ozemlje države članice kot delavcem. Turški državljani kot so E. Payir ter B. Akyuz in B. Ozturk naj se ne bi mogli sklicevati na to določbo, ker niso prišli v Združeno kraljestvo kot delavci. Čeprav se lahko dejavnost, ki so jo opravljali ti državljani, opredeli kot resnična in dejanska gospodarska dejavnost, naj torej iz tega ne bi izhajalo, da naj bi imele zadevne osebe status delavcev niti da naj bi bile vključene v zakoniti trg dela države članice gostiteljice v smislu navedene določbe.
Sklepanje, da se lahko turški državljani, ki jim je bil dovoljen vstop na ozemlje države članice kot osebam „au-pair“ ali študentom, sklicujejo na določbe člena 6(1) Sklepa št. 1/80, naj bi imelo hude posledice. Iz tega naj bi najprej izhajalo, da države članice ne bi mogle svobodno določati pogojev za vstop turških državljanov na svoje ozemlje. Spodbujalo naj bi tudi obid nacionalnih zakonodaj, saj naj bi zadevne osebe imele interes, da se predstavljajo kot študenti ali osebe „au-pair“, da bi se vključile v trg dela države članice, na ozemlje katere so vstopile. Nazadnje naj bi to vodilo države članice k strožji politiki sprejemanja turških študentov in oseb „au-pair“ v škodo teh dveh skupin oseb.
Nemška in nizozemska vlada dodajata, da je izenačevanje položaja študenta ali osebe „au-pair“, ki opravljata delo s krajšim delovnim časom, s položajem običajnega delavca v nasprotju s pristopom, ki ga je izbral normodajalec Skupnosti v Direktivi Sveta 2004/114/ES z dne 13. decembra 2004 o pogojih za sprejem državljanov tretjih držav za namene študija, izmenjav učencev, neplačanega usposabljanja ali prostovoljnega dela (
UL L 375, str. 12
). Po njunem mnenju naj bi ta direktiva jasno razločevala med študentom in delavcem.
Odgovor Sodišča
Pri odgovoru na postavljeni vprašanji, kot sta bili preoblikovani v točki 20, je treba opozoriti na tri pogoje, določene v členu 6(1) Sklepa št. 1/80.
Prvi od teh pogojev se nanaša na pojem delavca. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora turški državljan za izpolnitev tega pogoja opravljati resnično in dejansko dejavnost, z izjemo dejavnosti, ki so tako majhne, da jih je mogoče šteti za postranske in pomožne. Bistvena značilnost delovnega razmerja je okoliščina, da oseba določen čas v korist druge osebe in pod vodstvom slednje opravlja dela, za katera v zameno prejme plačilo (glej zgoraj navedeno sodbo Birden, točka 25 in navedena sodna praksa).
Drugi pogoj se nanaša na vključenost v zakoniti trg dela. Sodišče je presodilo, da ta pojem označuje vse delavce, ki so upoštevali zakone in druge predpise države članice gostiteljice in ki imajo torej pravico opravljati poklicno dejavnost na njenem ozemlju (glej zgoraj navedeno sodbo Birden, točka 51).
V členu 6(1) Sklepa št. 1/80 je kot tretji pogoj določen obstoj zakonite zaposlitve, to je trdnega in gotovega položaja na trgu dela države članice gostiteljice, in na tej podlagi obstoj nesporne pravice do prebivanja (glej sodbo z dne 19. novembra 2002 v zadevi Kurz,
C-188/00, Recueil, str. I-10691
, točka 48).
Glede na predložitveno odločbo so E. Payir, B. Akyuz in B. Ozturk opravljali storitve, ki se lahko opredeli jo kot resnične in dejanske gospodarske dejavnosti. Iz spisa izhaja, da so delali pod vodstvom delodajalca in prejemali plačilo za svoje storitve. E. Payir je delala med 15 in 25 ur na teden, B. Akyuz in B. Ozturk pa sta delala največ 20 ur na teden. Ne zatrjuje se, da so dejavnosti, ki so jih te osebe opravljale, le postranske. Glede na njihov opis imajo tako te dejavnosti značilnosti, na podlagi katerih se načeloma lahko osebe, ki jih izvršujejo, opredelijo kot „delavci“ v smislu člena 6(1) Sklepa št. 1/80.
Glede drugih dveh pogojev predložitveno sodišče pojasnjuje, da so E. Payir ter B. Akyuz in B. Ozturk spoštovali nacionalno zakonodajo o priseljevanju in so torej zakonito vstopili v Združeno kraljestvo. To sodišče dodaja, da so se te osebe zaposlile v skladu ne samo s pravili s področja priseljevanja, ampak tudi z delovnim pravom, in zlasti, da so bile te zaposlitve v skladu s pogoji iz njihovega dovoljenja za vstop na nacionalno ozemlje. Ugotovljeno naj bi bilo, da so imele nesporno pravico do prebivanja.
Značilnosti zaposlitev, ki so jih sprejeli trije turški državljani iz postopka v glavni stvari, kot jih je predstavilo predložitveno sodišče, tako izpolnjujejo tudi druga dva pogoja iz člena 6(1) Sklepa št. 1/80, ki sta vključenost v zakoniti trg dela in opravljanje zakonite zaposlitve.
Kljub temu se postavlja vprašanje, ali status oseb „au-pair“ ali študentov turških državljanov, katerih dejavnosti izpolnjujejo med drugim vse tri pogoje iz tega člena 6(1), odvzame tem državljanom status delavcev in jim prepreči, da bi se lahko vključili v zakoniti trg dela države članice v smislu te določbe.
V zvezi s tem je najprej treba poudariti, da morebitni socialni namen dovoljenja za vstop, ki je izdan študentom ali osebam „au-pair“, in pravice do dela, ki jim je odobrena, sam po sebi ne odvzame značilnosti zakonitosti dejavnostim, ki so jih zadevne osebe izvrševale, in jim torej ne prepreči, da bi se vključile v zakoniti trg dela države članice gostiteljice. V točki 51 zgoraj navedene sodbe Birden je Sodišče presodilo, da se pojem zakonitega trga dela ne more razlagati tako, da označuje splošni trg dela v nasprotju s posebnim trgom s socialnim namenom in podporo javnih organov.
Nato je treba opozoriti, da Sklep št. 1/80 ne posega v pristojnost držav članic, da uredijo tako vstop turških državljanov na svoje ozemlje kot tudi pogoje njihove prve zaposlitve, ampak ureja v členu 6 le položaj turških delavcev, ki so že zakonito vključeni v trg dela države članice gostiteljice (sodba z dne 30. septembra 1997 v zadevi Ertanir,
C-98/96, Recueil, str. I-5179
, točka 23).
V skladu z ustaljeno sodno prakso je cilj člena 6(1) Sklepa št. 1/80 postopna utrditev položaja turških delavcev v državi članici gostiteljici (glej zlasti sodbo z dne 10. januarja 2006 v zadevi Sedef,
C-230/03, ZOdl., str. I-157
, točka 34).
Ta določba se tako nanaša na turške državljane, ki imajo status delavcev v državi članici gostiteljici, ne da bi se zahtevalo, da so vstopili v Skupnost kot delavci. Ta status lahko pridobijo po svojem vstopu v Skupnost. Tako je bil v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj navedena sodba Birden, M. Birden, ki mu je bilo dovoljeno vstopiti na ozemlje države članice, najprej brezposeln v tej državi, preden je našel zaposlitev. V zadevi, ki je vodila do zgoraj navedene sodbe Kurz, je bilo zadevnemu turškemu državljanu dovoljeno vstopiti v Skupnost, ko je bil star 15 let, in to ne kot delavcu, ampak da bi opravil poklicno izobraževanje za inštalaterja vodovodnih in plinskih cevi.
Če turški državljan izpolnjuje pogoje iz člena 6(1), prva alinea, Sklepa št. 1/80, lahko po izteku prvega leta dela zahteva podaljšanje delovnega dovoljenja pri istem delodajalcu in uveljavlja z njim povezano pravico do prebivanja.
Da bi se preverilo, ali turški državljani izpolnjujejo te pogoje, ni treba upoštevati namena, s katerim je bil tem osebam dovoljen vstop na ozemlje zadevne države članice. Sodišče je namreč večkrat presodilo, da člen 6(1) Sklepa št. 1/80 za priznanje pravic, ki jih podeljuje turškim državljanom, ne določa nobenega pogoja, povezanega z namenom, s katerim jim je bila najprej podeljena pravica do vstopa, do dela in do prebivanja (glej sodbo z dne 30. septembra 1997 v zadevi Günaydin,
C-36/96, Recueil, str. I-5143
, točki 51 in 52 in navedena sodna praksa). Sodišče je tako presodilo, da namen, ki ga je izrazil turški državljan, da se vrne v svojo državo izvora po nekaj letih prebivanja v državi članici gostiteljici, le-temu ne more preprečiti uveljavljanja pravice, določene v navedenem členu 6(1). Nasprotno bi veljalo le, če bi ta državljan skušal prevarati pristojne organe s tem, da bi izrazil lažen namen izključno zato, da bi mu ti organi neupravičeno izdali potrebna dovoljenja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Günaydin, točki 54 in 60).
Kot izhaja iz zgoraj navedene sodbe Günaydin, okoliščina, da je bil navedenemu turškemu državljanu dovoljen vstop na ozemlje države članice, da bi tam študiral, in da so njegova dovoljenja za prebivanje najprej vsebovala prepoved opravljanja plačane dejavnosti, temu državljanu ne preprečuje uveljavljanja določb člena 6(1) Sklepa št. 1/80, če je pozneje zakonito pridobil zaposlitev in je delal vsaj eno leto pri istem delodajalcu.
Morebitna časovna omejitev pogodbe o zaposlitvi prav tako ne more biti ovira za uporabo člena 6(1) Sklepa 1/80. Sodišče je namreč presodilo, da bi države članice lahko turškim delavcem migrantom, ki so jim dovolile vstop na svoje ozemlje in ki tam opravljajo zakonito gospodarsko dejavnost neprekinjeno vsaj eno leto, neupravičeno odvzele pravice, ki jih lahko uveljavljajo neposredno na podlagi navedenega člena 6(1), če bi se zaradi začasnosti delovnega razmerja lahko podvomilo o zakonitosti zaposlitve, ki jo ima zadevna oseba v skladu s predpisi (glej zgoraj navedeno sodbo Birden, točka 64).
Da bi tako ugotovili, ali lahko turški državljan, ki je zakonito vstopil na ozemlje države članice, po enem letu dela na tem ozemlju uveljavlja pravice iz člena 6(1) Sklepa št. 1/80, je treba preveriti, ali ta državljan izpolnjuje objektivne pogoje, navedene v tej določbi, ne da bi bilo treba upoštevati namene, za katere je bila pravica do vstopa na navedeno ozemlje prvotno podeljena, niti morebitne časovne omejitve njegove pravice do dela. Na podlagi ustaljene sodne prakse nacionalni organi ne morejo pogojevati ali omejevati uveljavljanja takih pravic, saj bi v nasprotnem primeru onemogočali polni učinek navedenega sklepa (glej zgoraj navedene sodbe Günaydin, točke od 37 do 40 in 50; Birden, točka 19; Kurz, točka 26; sodbo z dne 21. oktobra 2003 v združenih zadevah Abatay in drugi,
C-317/01 in C-369/01, Recueil, str. I-12301
, točka 78, in zgoraj navedeno sodbo Sedef, točka 34).
Tako v zadevah, kot so te iz postopkov v glavni stvari, nameni, za katere je bilo dovoljenje za vstop odobreno zadevnim turškim državljanom, to je za opravljanje dejavnosti kot „au-pair“ ali študij, tem osebam ne morejo sami po sebi preprečiti uveljavljanja določb člena 6(1) Sklepa št. 1/80. To velja tudi za izjave o namenu, ki jih morajo dati ti državljani, da ne želijo ostati v državi članici gostiteljici več kot dve leti ali jo nameravajo zapustiti po koncu študija, ter za časovne omejitve njihovih dovoljenj za prebivanje.
Če so pogoji, na katere je bilo opozorjeno v točkah od 27 do 30 te sodbe, izpolnjeni in zlasti če je potrjena resničnost dela, ki so ga sporni turški državljani opravljali, dejstvo, da so te osebe vstopile kot študenti z namenom študija ali kot oseba „au-pair“ z namenom izboljšanja znanja jezika države članice gostiteljice, ni pomembno. Če ti turški državljani izpolnijo pogoje, predvidene v treh alineah člena 6(1) Sklepa št. 1/80, se jim ne morejo odvzeti pravice, ki jim jih ta določba postopoma podeljuje glede na trajanje njihove zaposlitve (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Günaydin, točka 37).
V teh okoliščinah ni mogoče sprejeti utemeljitve držav članic, ki so predstavile svoja stališča, v skladu s katero bi lahko študent ali oseba „au-pair“ obšla zakonodajo države članice gostiteljice, da bi postopoma pridobila neomejeno pravico dostopa do trga dela v tej državi. Do obida te zakonodaje namreč ne more priti, dokler zadevne osebe samo izvršujejo pravico, ki je izrecno predvidena s Sklepom št. 1/80. Nasprotno bi veljalo le, če bi te osebe pridobile pravico do vstopa na ozemlje države članice na goljufiv način, tako da bi lažno zatrjevale namen študija ali opravljanja dejavnosti kot „au-pair“. Na drugi strani pa, če se potrdi resničnost njihovega namena z dejanskim študijem ali opravljanjem dejavnosti kot „au-pair“, če zakonito najdejo delo v državi članici gostiteljici in če izpolnijo pogoje iz člena 6(1) Sklepa št. 1/80, lahko zadevne osebe uveljavljajo vse pravice, ki jim jih ta določba podeljuje.
Nemška in nizozemska vlada se nazadnje sklicujeta na Direktivo 2004/114. Na podlagi zgradbe te direktive sklepata, da je normodajalec Skupnosti hotel omogočiti študentu, da se zaposli in da opravi določeno število ur dela, vendar ne da bi se ga obravnavalo kot delavca in torej ne da bi imel na podlagi tega dostop do trga dela države članice gostiteljice.
Vendar navedena direktiva ni upoštevna. Na podlagi člena 4(1)(a) te direktive se ta uporablja namreč samo, če ne obstajajo ugodnejše določbe dvostranskih ali večstranskih sporazumov med Skupnostjo ali Skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in eno ali več tretjimi državami na drugi strani. Kot je generalna pravobranilka opozorila v točki 57 sklepnih predlogov, z Direktivo 2004/114 tako ni mogoče utemeljiti ozkega razumevanja člena 6(1) Sklepa št. 1/80 in z njo te določbe ni mogoče razlagati.
Na postavljeno vprašanje je torej treba odgovoriti, da dejstvo, da je bilo turškemu državljanu dovoljeno vstopiti na ozemlje države članice kot osebi „au-pair“ ali študentu, ne more odvzeti temu državljanu statusa „delavca“ in mu preprečiti vključitve v „zakoniti trg dela“ te države članice v smislu člena 6(1) Sklepa št. 1/80. To dejstvo torej navedenemu državljanu ne more preprečiti, da bi se za podaljšanje svojega delovnega dovoljenja in za pridobitev z njim povezane pravice do prebivanja skliceval na to določbo.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

Dejstvo, da je bilo turškemu državljanu dovoljeno vstopiti na ozemlje države članice kot osebi „au-pair“ ali študentu, ne more odvzeti temu državljanu statusa „delavca“ in mu preprečiti vključitve v „zakoniti trg dela“ te države članice v smislu člena 6(1) Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve. To dejstvo torej navedenemu državljanu ne more preprečiti, da bi se za podaljšanje svojega delovnega dovoljenja in za pridobitev z njim povezane pravice do prebivanja skliceval na to določbo.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.